Tartalom

- ELSŐ KÖTET[1]

- ELSŐ RÉSZ Fantine

- ELSŐ KÖNYV Egy igaz ember

- I Myriel úr

- II Myriel úrból Bienvenu méltóságos úr lesz

- III Jó püspök, nehéz egyházmegye

- IV Amilyen a beszéd, olyan a cselekedet

- V Bienvenu úr sokáig hordta a reverendáit

- VI Kivel őriztette a házát

- VII Cravatte

- VIII Borközi bölcselkedés

- IX Testvéri jellemrajz

- X A püspök találkozása egy ismeretlen bölcsességgel

- XI Pótlás a jellemrajzhoz

- XII Bienvenu úr magányossága

- XIII Milyen volt a hite

- XIV Milyen volt a gondolkodása

- MÁSODIK KÖNYV A bukás

- I Egy átgyalogolt nap estéje

- II A bölcs legyen okos is

- III Hősies engedelmesség

- IV Egy és más a pontarlier-i sajtgyártásról

- V Nyugalom

- VI Jean Valjean

- VII A kétségbeesés mélységei

- VIII Hullám és árnyék

- IX Új keserűségek

- X Az ébredés

- XI A gonosztett

- XII A püspök dolgozik

- XIII Kicsi Gervais

- HARMADIK KÖNYV Ezernyolcszáztizenhétben

- I Az 1817-es év[107]

- II Dupla négyes

- III Ki-ki a párjával

- IV Tholomyés széles jókedvében spanyol dalra zendít

- V A Bombarda-kocsmában

- VI Fejezet, amelyben a szereplők imádják egymást

- VII Tholomyés bölcselkedik

- VIII Egy ló kiszenved

- IX A mulatság vége

- NEGYEDIK KÖNYV Bizalom nem mindig oltalom

- I Két anya találkozik

- II Vázlat két gyanús alakról

- III Pacsirta

- ÖTÖDIK KÖNYV A züllés útján

- I Egy jelentős lépés az üveggyöngygyártás terén

- II Madeleine

- III Bankbetétek Laffitte-nál

- IV Madeleine úr gyászban

- V Villámfények a láthatáron

- VI Fauchelevent apó

- VII Fauchelevent kertész lesz Párizsban

- VIII Victurnienné harmincöt frankot költ erkölcsi célból

- IX Victurnienné sikere

- X Fokozódik a siker

- XI Christus nos liberavit[282]

- XII Bamatabois úr szórakozik

- XIII Néhány rendőrségi kérdés tisztázódik

- HATODIK KÖNYV Javert

- I Kezdődik a pihenés

- II Hogyan lett Jeanból Champ?

- HETEDIK KÖNYV A Champmathieu-tárgyalás

- I Simplicia nővér

- II Az éles eszű Scaufflaire mester

- III Vihar egy koponyában

- IV Milyen alakot ölt a szenvedés az álomban?

- V Vágtatás zökkenőkkel

- VI Simplicia nővér megpróbáltatása

- VII Az utas, alighogy megérkezett, készülődik a visszautazásra

- VIII Kivételes bebocsáttatás

- IX Az a hely, ahol a meggyőződések kialakulnak

- X Rendszeres tagadás

- XI Champmathieu egyik ámulatból a másikba esik

- NYOLCADIK KÖNYV Visszavágás

- I Milyen tükörben nézi Madeleine úr a haját?

- II Fantine boldog

- III Javert elégedett

- IV A hatóság gyakorolja jogait

- V Méltó sírgödör

- MÁSODIK RÉSZ Cosette

- ELSŐ KÖNYV Waterloo

- I Mit lát az ember Nivelles-ből jövet

- II Hougomont

- III 1815. június 18.

- IV A

- V A csaták quid obscurumja

- VI Délután négy óra

- VII Napóleon jókedvű

- VIII A császár megkérdez valamit vezetőjétől, Lacoste-tól

- IX Amire nem számítottak

- X A Mont-Saint-Jean fennsík

- XI Napóleonnak rossz a vezetője, Bülow-nak jó a vezetője

- XII A gárda

- XIII A katasztrófa

- XIV Az utolsó négyszög

- XV Cambronne

- XVI Quot libras in duce?[377]

- XVII Jó volt-e Waterloo?

- XVIII Az isteni jog újraéledése

- XIX Éjjel a csatatéren

- MÁSODIK KÖNYV Az Orion hajó

- I A 24 601-es szám a 9430-as számot kapja

- II Ebben két verssort olvasunk, amelyek talán az ördögtől származnak

- III Bizonyos előzetes mesterkedés kellett hozzá, hogy a bokabilincs egyetlen kalapácsütésre összetörjön

- HARMADIK KÖNYV A halottnak tett ígéret teljesítése

- I A vízkérdés Montfermeilben

- II Két arcképvázlat befejezése

- III Bor kell az embereknek, víz a lovaknak

- IV Fellép egy baba

- V A kicsike egészen egyedül

- VI Amelyben talán bebizonyosodik Boulatruelle értelmessége

- VII Cosette az ismeretlen mellett a sötétben

- VIII Milyen kellemetlen, mikor az ember szállást ad egy szegénynek, aki esetleg gazdag

- IX Thénardier munkában

- X Aki sokat markol, keveset fog

- XI A 9430-as szám felbukkan, és Cosette megnyeri a lutrin

- NEGYEDIK KÖNYV A Gorbeau-ház

- I Gorbeau mester

- II A bagoly és a poszáta fészke

- III Két balsors boldogsággá vegyül

- IV A főbérlő megfigyelései

- V A földre esett ötfrankos visszhangot ver

- ÖTÖDIK KÖNYV Éjjeli vadászat - néma falka

- I A stratégia útvesztői

- II Szerencse, hogy az Austerlitz hídon kocsik járnak

- III Egy pillantás az 1721-i Párizs térképére

- IV Menekülési kísérletek

- V Ami lehetetlen lett volna, ha van gázvilágítás

- VI Egy rejtély kezdete

- VII A rejtély folytatódik

- VIII A rejtély dagad

- IX A csengettyűs ember

- X Amelyben megmagyarázzuk, hogyan maradt hoppon Javert

- HATODIK KÖNYV A kis Picpus

- I Kis Picpus utca 62. szám

- II Martin Verga szigorított szabályzata

- III Szigorúságok

- IV Örömök

- V Szórakozások

- VI A kis zárda

- VII Néhány sziluett ebből a homályból

- VIII Post corda lapides[486]

- IX Száz év a mellkendő alatt

- X Az Örökimádás eredete

- XI A Kis Picpus pusztulása

- HETEDIK KÖNYV Kitérés

- I A zárda mint elvont fogalom

- II A zárda mint történelmi tény

- III Milyen feltétellel tisztelhetjük a múltat?

- IV A zárda az elvek szempontjából

- V Az imádság

- VI Az imádság abszolút jósága

- VII Csak lassan a kifogásokkal

- VIII A hit törvény

- NYOLCADIK KÖNYV A temetők azt fogadják be, amit kapnak

- I Amelyben arról van szó, hogyan lehetne bejönni a zárdába

- II Fauchelevent elé nehézségek tornyosulnak

- III Innocentia anya

- IV Amelyben Jean Valjean egészen olyannak mutatkozik, mintha olvasta volna Austin Castillejót

- V A részegség nem orvosság a halál ellen

- VI Négy szál deszka között

- VII Amelyben megtaláljuk ennek a mondásnak az eredetét: ne veszítsük el a fejünket

- VIII Eredményes kihallgatás

- IX Klauzúra

- HARMADIK RÉSZ Marius

- ELSŐ KÖNYV Párizs, egy paránya tükrében

- I Parvulus[547]

- II Néhány különös ismertetőjele

- III Kedves

- IV Hasznos is lehet

- V A határai

- VI Egy kis történelem

- VII A gamin beillene az indiai kasztok közé

- VIII Amelyben az utolsó királynak egy kedves mondását olvashatjuk

- IX Gallia ősi lelke

- X Ecce Paris, ecce homo[580]

- XI Csúfolkodás, uralkodás

- XII A népben rejlő jövő

- XIII A kis Gavroche

- MÁSODIK KÖNYV Az előkelő polgár

- I Kilencven év és harminckét fog

- II Amilyen az úr, olyan a háza

- III Luc-Esprit[659]

- IV Száz esztendő várományosa

- V Basque és Nicolette

- VI Amelyben megismerkedünk Magnonnal és két csemetéjével

- VII Szabály: vendéget csak este fogad

- VIII Kettő nem egy pár

- HARMADIK KÖNYV A nagyapa és az unokája

- I Egy régi szalon

- II Ennek az időnek egyik vörös kísértete

- III Requiescant[694]

- IV A zsivány halála

- V Jó misére járni, hogy forradalmárrá legyen az ember

- VI Mi a következménye annak, ha az ember egyháztanácsossal találkozik

- VII Valami szoknya

- VIII A márvány és a gránit összecsap

- NEGYEDIK KÖNYV Az A. B. C. barátai

- I Egy majdnem történelmi nevezetességre vergődött társaság

- II Bossuet halotti beszéde Blondeau felett

- III Marius megdöbbenései

- IV A Musain-kávéház hátsó szobája

- V A látóhatár kiszélesedése

- VI Res angusta[789]

- ÖTÖDIK KÖNYV A nyomorúság áldásai

- I Marius ínségben

- II Marius szegénységben

- III Marius férfisorban

- IV Mabeuf úr

- V Szegénység a nyomorúság jó szomszédja

- VI A helyettes

- HATODIK KÖNYV Két csillag találkozik

- I A csúfnév: hogyan keletkeznek a vezetéknevek

- II Lux facta est[798]

- III A tavasz varázsa

- IV Egy súlyos betegség kezdete

- V Bougon nénit több ízben villámcsapás sújtja

- VI Rabság

- VII Az U betű kalandos találgatások középpontjában

- VIII Még a rokkantaknak is lehetnek boldog pillanataik

- IX Borulás

- HETEDIK KÖNYV Patron-Minette

- I Az aknák és az aknászok

- II A legalsó akna

- III Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse

- IV A banda

- NYOLCADIK KÖNYV A gonosz szegény

- I Marius kalapos kislányt keres, sapkás emberrel találkozik

- II Marius talál valamit

- III A négyarcú ember

- IV Rózsa a nyomorúságban

- V A gondviselésszerű kémlelőlyuk

- VI A vadember a vackán

- VII Stratégia és taktika

- VIII Sugár az odúban

- IX Jondrette majdnem sír

- X Az egyfogatú bérkocsik árszabálya: két frank egy órára

- XI A nyomor felajánlja szolgálatait a fájdalomnak

- XII Leblanc úr öt frankjának befektetése

- XIII Solus cum solo, in loco remoto, non cogitabuntur orare pater noster[830]

- XIV Amelyben egy rendőrtiszt két ökölpisztolyt ad egy ügyvédnek

- XV Jondrette bevásárol

- XVI Amelyben felbukkan egy 1832-ben divatos angolos dallamú dalocska

- XVII Marius ötfrankosának befektetése

- XVIII Marius két széke szembekerül egymással

- XIX A sötét háttér izgatja az embert

- XX Az orvtámadás

- XXI Mindig az áldozatok letartóztatásával kellene kezdeni

- XXII A kisfiú, aki a második kötetben visított

- MÁSODIK KÖTET

- NEGYEDIK RÉSZ A Plumet utcai idill és a Saint-Denis utcai hősköltemény

- ELSŐ KÖNYV Néhány lapnyi történelem

- I Jól szabták ki

- II Rosszul varrták meg

- III Lajos Fülöp

- IV Repedések az alapfalon

- V A történelem alapvető tényei, amelyeket a történelem nem ismer

- VI Enjolras és hadnagyai

- MÁSODIK KÖNYV Éponine

- I A Pacsirtamező

- II Bűnök csírázása a börtönök tenyésztelepén

- III Mabeuf apó jelenést lát

- IV Marius jelenést lát

- HARMADIK KÖNYV A Plumet utcai ház

- I A titokzatos ház

- II Jean Valjean nemzetőr

- III Foliis ac frondibus[892]

- IV A másik vasrács

- V A rózsa ráébred, hogy ő ostromgép

- VI Kezdődik az ütközet

- VII Szomorúságra még nagyobb szomorúság

- VIII A rablánc

- NEGYEDIK KÖNYV Segítség a mélyből talán segítség a magasból

- I Testi seb, lelki gyógyulás

- II Plutarchos néni könnyűszerrel megmagyaráz egy bizonyos jelenséget

- ÖTÖDIK KÖNYV Amely nem úgy végződik, mint ahogy kezdődött

- I A magány és a kaszárnya összekerül

- II Cosette ijedezik

- III Toussaint rádupláz az ijedezésre

- IV Szív a kő alatt

- V Cosette az olvasás után

- VI Az öregek már olyanok, hogy épp a legjobbkor mennek el hazulról

- HATODIK KÖNYV A kis Gavroche

- I Pajkos szél ficánkol

- II A kis Gavroche hasznot húz a nagy Napóleonból

- III Kalandos szökés

- HETEDIK KÖNYV Az argó

- I Az argó eredete

- II Az argó gyökerei

- III Nevető argó, síró argó

- IV Két kötelesség: őrködni és reménykedni

- NYOLCADIK KÖNYV Elragadtatás és csüggedés

- I Teljes világosság

- II A teljes boldogság kábulata

- III Kezdődik a borulat

- IV Kutya van a kertben

- V Az éjszaka dolgai

- VI Marius annyira magához tér, hogy megadja címét Cosette-nek

- VII Öreg szív és ifjú szív

- KILENCEDIK KÖNYV Hová mennek?

- I Jean Valjean

- II Marius

- III Mabeuf úr

- TIZEDIK KÖNYV 1832. június 5.

- I A kérdés felszíne

- II A kérdés veleje

- III Egy temetés, amely alkalom az újjászületésre

- IV Egykori forrongás

- V Párizs eredetisége

- TIZENEGYEDIK KÖNYV Az atom az orkánnal barátkozik

- I Némi felvilágosítás Gavroche költészetének eredetéről. Egy akadémikus befolyása erre a költészetre

- II Gavroche menetel

- III Egy fodrász jogos felháborodása

- IV A gyermek elképed az aggastyán láttán

- V Az aggastyán

- VI Regruták

- TIZENKETTEDIK KÖNYV Corinthe

- I Corinthe története alapítása óta

- II Bevezető vigasság

- III Grantaire-re ráborul az éjszaka

- IV Kísérlet özvegy Hucheloup-né megvigasztalására

- V Előkészületek

- VI Várakozás közben

- VII Aki a Billettes utcában csatlakozott

- VIII Bizonyos Le Cabuc, aki talán nem is volt Le Cabuc

- TIZENHARMADIK KÖNYV Marius belép a homályba

- I. A Plumet utcától a Saint-Denis városnegyedig

- II Párizs bagolytávlatból

- III A meredély szélén

- TIZENNEGYEDIK KÖNYV A kétségbeesés nagyszerűsége

- I. A zászló. - Első felvonás

- II A zászló. - Második felvonás

- III Gavroche majdnem pórul jár Javert puskájával

- IV A puskaporos hordó

- V Jean Prouvaire versének vége

- VI Halálküzdelem az élet haldoklása után

- VII Gavroche bölcsen felméri a távolságokat

- TIZENÖTÖDIK KÖNYV Az Homme-Armé utca

- I Az árulkodó itatós

- II A gamin a világosság ellensége

- III Mialatt Cosette és Toussaint alszik

- IV Gavroche túlbuzgalma

- ÖTÖDIK RÉSZ Jean Valjean

- ELSŐ KÖNYV Harc négy fal között

- I A Saint-Antoine külváros Charybdisa és a Temple külváros Scyllája

- II Mi mást tehet az ember a mélységben, mint hogy beszélget?

- III Derű és ború

- IV Öttel kevesebb, eggyel több

- V Mit látni a barikád szemhatárán

- VI A kábult Marius és a szűkszavú Javert

- VII A helyzet súlyosra fordul

- VIII A tüzérség nem tréfál

- IX Mire jó a régi vadorzótehetség és a mesterlövész képessége, ami 1796-ban súlyosbította az ítéletet

- X Hajnal

- XI Tévedhetetlen puskalövés, amely senkit sem öl meg

- XII Rendetlenséggel a rendért

- XIII Átsuhanó fények

- XIV Enjolras kimondja szerelmese nevét

- XV Gavroche a barikád előtt

- XVI Hogyan lesz a kistestvérből apa

- XVII Mortuus pater filium moriturum expectat[1052]

- XVIII A keselyűből préda lesz

- XIX Jean Valjean bosszút áll

- XX A halottaknak igazuk van, de az élők sem tévednek

- XXI A hősök

- XXII Életre-halálra

- XXIII Józan Orestes, részeg Pylades

- XXIV A fogoly

- MÁSODIK KÖNYV Leviathan bélrendszere[1067]

- I A föld, amelyet a tenger szegényít

- II A szennycsatorna ókora

- III Bruneseau

- IV Ismeretlen részletek

- V A jelenkori haladás

- VI A jövőbeli haladás

- HARMADIK KÖNYV A sárral dacol a lélek

- I A kloáka meglepetései

- II Magyarázat

- III Az üldözött

- IV Aki a maga keresztjét hordozza

- V Csalárd a homok, akárcsak a nő

- VI A beomlás

- VII Az ember néha akkor jut zátonyra, amikor azt hiszi, révbe ért

- VIII A letépett kabátszárny

- IX Az élő Mariust holtnak hiszi valaki, aki pedig ért a dologhoz

- X Az életét tékozló fiú hazatér

- XI Aki megingott

- XII A nagyapa

- NEGYEDIK KÖNYV Javert letér az útjáról

- ÖTÖDIK KÖNYV Az unoka és a nagyapa

- I. Újra a bádogtapaszos fa

- II Marius a polgárháborúból családi háborúságba csöppen

- III Marius támad

- IV Gillenormand kisasszony már nem rosszallja, hogy Fauchelevent úr csomaggal a hóna alatt lépett a házba

- V A pénz jobb helyen van az erdőben, mint a közjegyzőnél

- VI A két öreg a maga módján mindent elkövet, hogy Cosette boldog legyen

- VII A boldogság álmai

- VIII Két ember, akit nem lehet megtalálni

- HATODIK KÖNYV Az álmatlan éjszaka

- I 1833. február tizenhatodika

- II Jean Valjean még mindig felkötött karral jár

- III A kebelbarát

- IV Immortale jecur[1135]

- HETEDIK KÖNYV A kehely utolsó cseppje

- I A hetedik kör és a nyolcadik mennyország

- II A kinyilatkoztatás néha homályos

- NYOLCADIK KÖNYV Esti szürkület

- I A földszinti szoba

- II Újabb lépések hátrafelé

- III Emlékezés a Plumet utcai kertre

- IV Vonzás, amely megszűnik

- KILENCEDIK KÖNYV Végső alkony, végső hajnal

- I Szánjuk a boldogtalanokat, de legyünk elnézők a boldogok iránt

- II A kiégett lámpa utolsó lobbanásai

- III Egy toll is nehéz annak, aki valamikor felemelte Fauchelevent szekerét

- IV Tintafolt, mely tisztít

- V Az éjszaka mögött dereng a hajnal

- VI Fű benőtte, eső elmosta

VICTOR HUGO

A NYOMORULTAK

Fordította:

Lányi Viktor
Révay József
Szekeres György

A jegyzeteket Szekeres György írta

ELSŐ KÖTET[1]

Ameddig a törvény és erkölcs fönntartja azt a társadalmi kárhozatot, amely a civilizáció korában mesterségesen teremt poklokat, és az emberi balsorssal súlyosbítja a végzetet, mely Istentől való, ameddig a férfi lealacsonyodása a proletár sorsban, a nő elzüllése az éhség miatt, a gyermek elsatnyulása a sötétség folytán, századunk e három problémája megoldásra nem lel, ameddig bizonyos rétegekben érvényesülhetnek a társadalom fullasztó erői, más szóval és még tágabb szemlélettel, ameddig tudatlanság és nyomor lesz a földön, az ilyenfajta könyvek talán nem lesznek fölöslegesek.

Hauteville-House, 1862. január 1.

ELSŐ RÉSZ
Fantine

ELSŐ KÖNYV
Egy igaz ember

I
Myriel úr

Ezernyolcszáztizenötben Charles-François-Bienvenu Myriel úr volt Digne püspöke.[2] Hetvenöt év körül járhatott akkor, 1806 óta töltötte be a digne-i püspöki széket.

Noha nem tartozik elmondandó történetünk lényegéhez, talán nem lesz fölösleges, ha már csak a teljes pontosság kedvéért is, itt mindjárt említést teszünk azokról a kósza híresztelésekről és szóbeszédekről, amelyek róla keringtek, amikor az egyházmegyébe érkezett. Amit valakiről beszélnek, akár való, akár valótlan, gyakran ugyanolyan fontos szerepet játszik életében, kiváltképp sorsa alakulásában, mint az, amit cselekszik. Atyjától, aki az aixi főtörvényszék bírája volt, hivatali nemességet örökölt. Azt mesélték, hogy az apa, aki tisztségében utódjának szánta fiát, igen korán, tizennyolc-húsz éves korában megházasította, ami egyébként bírócsaládokban meglehetősen elterjedt szokás volt. Charles Myriel azonban, mint hírlett, nősítése ellenére sok megszólásra adott alkalmat. Alacsony, de arányos termetű volt, elegáns, vonzó, szellemes. Meglett férfi koráig mulatozással és udvarolgatással töltötte életét.

Eljött a forradalom, torlódtak az események, a bírócsaládok megtizedelve, elüldözve, meghajszolva szerteszóródtak. Charles Myriel a forradalom első napjaiban Itáliába menekült. Felesége meghalt az emigrációban, régebben szerzett tüdőbaja vitte el. Gyermekük nem volt. Hogyan fordult azután Myriel úr sorsa? Vajon a régi társadalom összeomlása, saját családjának bukása, 1793 tragikus eseményei,[3] melyeket az emigránsok távolból az iszonyat nagyításában még borzalmasabbnak láthattak, érlelték meg benne a lemondás és a magány eszméit? Avagy a szórakozások és barátkozások közt hirtelen érte valami titokzatos és rettentő ütés, amilyen olykor szíven találja és kiforgatja valójából azt az embert is, akit a létét fenyegető és vagyonát sújtó nemzeti csapások még csak meg sem ingathatnának? Senki sem tudta. Annyi bizonyos, hogy mikor visszatért Itáliából, Myriel úr pap volt. 1804-ben plébános Brignolles-ban. Már idős ember, és teljes visszavonultságban él.

A koronázás idején[4] plébániájának valamilyen jelentéktelen ügyében Párizsba kellett utaznia. Több magas állású személy közt, hívei érdekében, kihallgatásra jelentkezett Fesch bíborosnál. Történetesen aznap a császár látogatóba ment nagybátyjához, és a derék plébános, aki az előszobában várakozott, útjába akadt őfelségének. Napóleon észrevette, hogy az aggastyán valahogy kíváncsian szemlélgeti. Megfordult, és nyersen kérdezte:

- Ki ez a jóember? Mit néz rajtam?

- Felség - mondta Myriel úr -, ön egy jó embert néz, én egy nagy embert nézek. Mindketten hasznát láthatjuk.

A császár még aznap este megtudakolta a pap nevét, és Myriel úr rövid idő múlva nagy meglepetéssel értesült, hogy kinevezték Digne püspökévé.

Egyébiránt, hogy mi volt igaz, mi nem, abból, amit Myriel úr életének első korszakáról beszéltek, senki sem tudta. A forradalom előtt a Myriel családot a helybeliek közül csak kevesen ismerték.

Myriel úrnak el kellett viselnie mindazt, ami minden újonnan jöttnek kijárt egy kisvárosban, ahol sokan jártatják a szájukat, de kevesen gondolkoznak. El kellett viselnie, noha püspök volt, vagy épp azért, mert püspök volt. De végre is a mendemonda, amibe a nevét belekeverték, csak mendemonda volt: pusmogás, pletyka, szócséplés; még csak nem is szócséplés, hanem a délvidékiek zamatos szavával: szalmacséplés.

Bármint állt is a dolog, miután a püspök már kilenc évet töltött el székhelyén, Digne-ben, mindezek a híresztelések, kezdetben a kisváros kisembereinek társalgási témái, teljesen feledésbe merültek. Senki sem mert beszélni róluk, senki sem mert emlékezni rájuk.

Myriel úr egy Baptistine kisasszony nevű vénlánnyal, tíz évvel fiatalabb testvérhúgával érkezett Digne-be.

Egyetlen cselédjük, a Baptistine kisasszonnyal egykorú Magloire-né, azelőtt egyszerű papgazdasszony volt, most pedig a kisasszony komornájának és a püspök úr házvezetőnőjének kettős tisztségét töltötte be.

Baptistine kisasszony magas, sápadt, sovány, szelíd teremtés, azt az eszményt testesítette meg, amelyet a „tisztes” szó fejez ki, mert hogy egy nő tiszteletre méltó legyen, ahhoz, úgy látszik, anyává kell lennie. Sohasem volt szép; kegyes cselekedetek közt eltöltött élete végül valami tiszta fénnyel lengte körül; s ahogy öregedett, elérte azt, amit talán a jóság szépségének nevezhetnénk. Fiatalkori soványsága érett korában áttetszőséggé lett; szinte keresztülderengett rajta az angyal. Lélek inkább, mint szűz. Mintha árnyékból szőtték volna; szinte testetlen lénye alig sejteti nő voltát; kevés anyag, mely belül csupa fény; két nagy, állandóan lesütött szem; csupán ürügy, hogy egy lélek a földön maradhasson.

Magloire-né ősz hajú, gömbölyűre hízott kis öregasszony, folyton tett-vett, folyton lihegett, eleinte a tevékenység lázától, később az asztmájától.

Myriel urat ünnepélyes dísszel iktatták be püspöki székébe a császári dekrétumok előírása szerint, amelyek a püspököt közvetlenül a tábornok után rangsorolták. A polgármester és a törvényszéki elnök tette nála az első hivatalos látogatást, ő pedig a tábornokot és a megyefőnököt látogatta meg elsőnek.

A beiktatás után a város népe várta, hogyan lát a püspök munkához.

II
Myriel úrból Bienvenu méltóságos úr lesz

A digne-i püspöki palota tőszomszédságában volt a kórház.

A püspöki palota tekintélyes, szép kőépületét a múlt század elején emelte őméltósága Henri Pujet, a párizsi teológiai fakultás doktora, Simore apátja, aki 1712-ben Digne püspöke volt. A palota igazi főúri szállás. Minden fölöttébb előkelő benne, a püspök lakosztálya, a szalonok, a szobák, a terjedelmes díszudvar, régi firenzei stílusú árkádos körfolyosóval, a gyönyörű fákkal beültetett kert. A földszinten volt és a kertre nyílt a hosszú, pompás ebédlő, ahol Henri Pujet püspök 1714. július 29-én ünnepi lakomát adott Charles Brulard de Genlis, Embrun hercegérseke, Antoine de Mesgrigny kapucinus szerzetes, grasse-i püspök, Philippe de Vendôme, Franciaország nagyperjele, Saint-Honoré de Lérins apátja, továbbá François de Berton de Grillon báró vence-i püspök, César de Sabran de Forcalquier, Glandéve püspök-hűbérura és Jean Soanen oratoriánus atya, a király állandó hitszónoka, Senez püspök-hűbérura tiszteletére. Ennek a hét tiszteletre méltó személyiségnek arcképei díszítették a terem falát, és fehér márványtáblába vésett aranybetűkkel tündökölt az emlékezetes dátum: 1724. július 29.

A kórház szűk, alacsony, földszintes épület volt, kis kerttel.

Megérkezése után harmadnap a püspök meglátogatta a kórházat. Utána magához kérette a kórház igazgatóját.

- Igazgató úr - kérdezte -, hány betege van pillanatnyilag?

- Huszonhat, méltóságos uram.

- Annyit számoltam meg.

- Az ágyak - folytatta az igazgató - egymás mellett szoronganak.

- Észrevettem.

- A kórtermek csak szobák, nehéz a szellőztetés.

- Magam is úgy láttam.

- Aztán, ha napsütéses az idő, a kert nagyon kicsi a lábadozóknak.

- Gondoltam.

- Ha járvány üt ki - az idén tífusz volt nálunk, tavalyelőtt meg köleshimlő -, néhanap százan is vannak, olyankor aztán egyáltalán nem tudunk mihez kezdeni.

- Éppen ez járt az eszemben.

- Mit csináljunk, méltóságos uram? - szólt az igazgató. - Bele kell törődnünk.

A földszinti ebédlőteremben folyt a beszélgetés.

A püspök hallgatott egy percig, aztán hirtelen odafordult a kórházigazgatóhoz:

- Mit gondol, uram, hány ágy férne el ebben az egy teremben?

- Méltóságod ebédlőjében? - hüledezett az igazgató.

A püspök végigjáratta tekintetét a termen, szemlátomást méregette és számolt.

- Elférne vagy húsz ágy! - mondta, mintha magában beszélne. Aztán hangosan így szólt:

- Mondok önnek valamit, igazgató úr. Itt nyilván tévedés van. Ön huszonhat személyt tart öt vagy hat kis szobában. Mi itt hárman vagyunk, és hatvannak való helyünk van. Mondom, tévedés történt, ön az én lakásomat lakja, én az önét. Adja vissza a hajlékomat; ez itt az öné.

Másnap a huszonhat szegény beteget elhelyezték a püspöki palotában, a püspök pedig a kórházépületbe költözött.

Myriel úrnak nem volt vagyona, hiszen a családja tönkrement a forradalomban. Húga ötszáz frank életjáradékot húzott, ez a plébánián elég volt személyes szükségleteire. Myriel úr mint püspök tizenötezer frank javadalmazást kapott az államtól. Ennek az összegnek hovafordítását, aznap, mikor beköltözött a kórházba, egyszer s mindenkorra a következőképpen határozta el. Saját kezű följegyzését idézzük:

HÁZTARTÁSI KIADÁSAIM BEOSZTÁSA

A kispapok nevelőintézetének

ezerötszáz frank

A misszionáriusoknak

száz frank

A montdidier-i lazaristáknak[5]

száz frank

A külföldi missziók párizsi szemináriumának

kétszáz frank

A Szentlélek kongregációnak

százötven frank

A szentföldi egyházi intézményeknek

száz frank

Kisdedóvó jótékonysági egyesületnek

háromszáz frank

Külön az arles-i egyesületnek

ötven frank

A börtönviszonyok javítására

négyszáz frank

A rabok helyzetének könnyítésére és kiszabadításukra

ötszáz frank

Az adósok börtönében sínylődő családapák kiszabadítására

ezer frank

Az egyházmegye szegény sorsú tanítóinak fizetés-kiegészítésre

kétezer frank

Hautes-Alpes megye állami gabonaraktárainak

száz frank

A digne-i, manosque-i és sisteroni hölgykongregációknak,
ínséget szenvedő lányok ingyenes oktatására

ezerötszáz frank

A szegényeknek

hatezer frank

Személyes kiadásaimra

ezer frank

Összesen

tizenötezer frank

Egész idő alatt, amíg Digne püspöke volt, Myriel úr nem változtatott ezen az intézkedésen. Ezt nevezte, mint láttuk, háztartási kiadásai beosztásának.

Az intézkedést Baptistine kisasszony tökéletes alázattal fogadta. A szent életű lánynak Myriel úr a testvérbátyja és egyszersmind püspöke volt, természet adta barátja és egyház rendelte fölöttese. Egyszerű szívvel szerette és tisztelte. Szava előtt meghajolt, híven követte cselekedeteiben. Csak Magloire-né, a házvezetőnő zsörtölődött egy kicsit. A püspök úr, mint láttuk, csupán ezer frankot tartott meg magának, Baptistine kisasszony évjáradékával együtt ezerötszáz frankra rúgott az egész. Ebből kellett élnie a két idős nőnek és az aggastyánnak.

És ha egy-egy falusi plébános felkereste Digne-ben, a püspök úrnak ennyiből még vendéglátásra is telt, hála Magloire-né szigorú takarékosságának és Baptistine kisasszony okos gazdálkodásának.

Már vagy egy hónapja élt Digne-ben a püspök, mikor egy nap így szólt:

- Tulajdonképpen nagyon szűkösen élünk!

- Meghiszem azt - kapott a szón Magloire-né -, hiszen méltóságod még be sem adta igénylését a megyéhez a városban való kocsizás és a megyében tett körutak költségátalányára. A régi püspökök ezt rendszeresen megkapták.

- No lám! - mondta a püspök. - Magának igaza van, Magloire-né.

Beadta az igénylést.

A megyegyűlés nemsokára tárgyalta a kérdést, és megszavazott neki évi háromezer frankot, ezen a címen: különátalány a püspök úrnak kocsiköltségre, postakocsi és főpásztori körutak költségeire.

A dolog nagy port vert fel a helybeli polgárság körében, és egy császári szenátor, az Ötszázak Tanácsának[6] egyik tagja, aki támogatta a Brumaire tizennyolcadiki államcsínyt, s aki Digne városánál nagyszerű szenátori fizetést húzott, ingerült hangú levelet írt Bigot de Préameneu[7] kultuszminiszternek, abból idézzük ezeket a hiteles sorokat:

„Kocsiköltség? Mi szükség van arra egy alig négyezer lakost számláló városban? Postakocsi és vidéki utazások költségei? Először is mire jók ezek az utazások? Aztán meg hogyan kerül postakocsi a hegyvidékre? Nincsenek is utak. Csak lovon lehet járni. Még a Durance hídja Château-Arnoux-nál sem nagyon bírja el az ökrös szekereket. Ilyenek mind a papok, kapzsik és fukarok. Ez, amikor megérkezett, adta a jóságos apostolt. Most meg azt teszi, amit a többiek, hintó kell neki meg postakocsi. Fényűzés kell neki, mint a régi püspököknek. Ó, a telhetetlen papzsák! Gróf úr, addig nem lesz rend, amíg a császár meg nem szabadít bennünket a csuhásoktól. Le a pápával! (Rómával akkor már kezdett romlani a viszony.) Én bizony csak Caesarnak adom meg, ami megilleti...” És így tovább.

Annál inkább örült a dolognak Magloire-né.

- Helyes - mondta Baptistine kisasszonynak -, őméltósága mindeddig csak másokkal törődött, ideje, hogy most már önmagával is törődjön. Minden jótékony célnak eleget tett. Ez a háromezer frank a miénk. Végre!

A püspök még aznap megírta és átadta húgának a következő jegyzéket:

KOCSIZÁSI ÉS UTAZÁSI KÖLTSÉGEK

Húslevesre a kórházi betegeknek

ezerötszáz frank

Az aixi kisdedóvó egyesületnek

kétszázötven frank

A draguignani kisdedóvó egyesületnek

kétszázötven frank

A talált gyermekeknek

ötszáz frank

Az árváknak

ötszáz frank

Összesen

háromezer frank

Ez volt Myriel úr költségvetése.

A püspöki stólajövedelmet, a házasulandók kihirdetéséért, diszpenzációkért, szükségkeresztelésekért, szentbeszédekért, templomok és kápolnák felszenteléséért, esketésekért s több effélékért járó díjakat a gazdagokon annál is szigorúbban behajtotta, mert az így összegyűlt pénzt a szegények közt osztotta szét.

Rövidesen csak úgy özönlöttek a pénzadományok Myriel úr portájára. Egymásnak adták a kilincset a vagyonosok és a szűkölködők, ezek elvitték az alamizsnát, amit amazok letétbe helyeztek. Egy év sem telt el, a püspök lett a jótékonykodók kincstárnoka és az ínségesek pénztárnoka. Tekintélyes összegek mentek keresztül a kezén, de semmi sem bírhatta rá, hogy változtasson életmódján, és többet költsön magára a legszükségesebbnél.

Sőt. Minthogy lent mindig nagyobb a nyomor, mint fönt a felebaráti érzület, az adományokat úgyszólván el is osztotta, mielőtt összegyűjtötte volna. Olyan volt ez, mint az eső a kiszáradt földnek, akármennyi pénzt kapott a püspök, sohasem volt elegendő. Akkor szájától vonta meg a falatot.

Az lévén a szokás, hogy a püspökök egyházfői rendeleteiket és pásztorleveleiket keresztnevükkel írják alá, a környék szegényei püspökük vezeték- és keresztnevei közül a szeretet ösztönével azt választották ki, amelyik értelmük számára jelentett valamit; sohasem hívták őt másként, mint Bienvenu méltóságos úrnak.[8] Követjük példájukat, és alkalomadtán mi is ezen a néven fogjuk őt emlegetni. Egyébként neki tetszett is ez a megszólítás.

- Szeretem ezt a nevet - mondogatta -, a Bienvenu enyhíti a méltóságost.

Nem állítjuk, hogy az itt fölvázolt arckép valószínű; de merjük mondani, hogy élethű.

III
Jó püspök, nehéz egyházmegye

A püspök úr alamizsnára váltotta át a hintaját, de azért szemleútjait nem hanyagolta el. A digne-i egyházmegye fáradalmas terület. Kevés a síkság, sok a hegy, járható út, amint láttuk, alig akad. Van benne harminckét plébánia, negyvenegy helynökség és kétszáznyolcvanöt filiálé. Mindezeket sorra látogatni nem csekély feladat. A püspök úr győzte. Közeli helyekre gyalog járt, síkságra szekéren, hegyek közé öszvérháton. A két öreg nő rendszerint elkísérte. Ha az út nekik túlságosan fárasztó lett volna, egyedül ment.

Egy nap szamárháton érkezett Senez városkába, mely régente püspöki székhely volt. Akkoriban nagyon lapos volt az erszénye, más szállítóeszközre nem futotta. A város polgármestere a püspöki palota kapujában fogadta, és megbotránkozva nézte, ahogy leszállt a szamárról. Körülötte néhány polgár nevetgélt.

- Polgármester úr, polgár urak - szólt a püspök -, látom szemükben a megbotránkozást; nagy kevélységnek tartják, hogy egy szegény pap azon az állaton utazgat, amely Jézus Krisztus állata volt. Higgyék el, szükségből teszem, nem hivalkodásból.

Körútjain türelmes volt és szelíd, keveset prédikált, inkább csak beszélgetett. Semmilyen erényt nem helyezett elérhetetlenül magas polcra. Sohasem folyamodott távoli érvekhez és példákhoz. Egy falu lakosai elé a szomszéd falu lakosait állította mintaképül. Olyan járásokban, ahol ridegen bántak az ínségesekkel, így beszélt:

- Nézzétek a briançoniakat. A szűkölködőket, az özvegyeket és árvákat följogosították, hogy három nappal korábban kaszálhassák le rétjüket, mint a többiek. Házukat, ha romba dőlt, ingyen újjáépítik. De istenáldotta falu is az. Kerek száz esztendő alatt egyetlen gyilkos sem akadt benne.

Zsugori és haszonleső nép lakta falvakban ezt mondta:

- Nézzétek az embrunieket. Ott aratás idején, ha egy családapának a fia éppen katonáskodik, lánya a városban szolgál, ő maga beteg és nem dolgozhat, a plébános a hívők imáiba ajánlja a szerencsétlent; és vasárnap mise után a falu apraja-nagyja, férfia-asszonya kimegy a szegény ember földjére, learatnak helyette, és még be is hordják a csűrébe a szalmát meg a gabonát.

A vagyoni vagy örökségi kérdések miatt viszálykodó családokat így intette:

- Nézzétek Devolny lakóit, azon a vad hegyvidéken ötven évben egyszer se hallani fülemülét. És lám, ha ott egy családban meghal az apa, a fiúk elmennek szerencsét próbálni, és a lányokra hagyják a vagyont, hogy könnyebben találjanak férjet.

Olyan járásban, ahol az emberek pereskedésre hajlanak, és a gazdák okmánybélyegbe ölik a vagyonukat, így beszélt:

- Nézzétek a Queyras-völgy derék parasztjait. Háromezer lélek. Istenem! Úgy élnek, mint valami kis köztársaságban. Nem ismernek sem bírót, sem végrehajtót. A polgármester végez mindent. Ő veti ki az adót, mindenkire igazságos mérlegelés szerint, ingyen ítél a peres ügyekben, díjtalanul osztja szét az apai örökséget, döntéseiért nem kér pénzt, és szót fogadnak neki, mert igaz ember az egyszerű emberek közt.

Olyan falvakban, ahol nem talált iskolamestert, megint a queyrasiakkal példálózott:

- Tudjátok, azok hogy csinálják? Minthogy egy tíz-tizenöt hajlékból álló kis falu többnyire nem tud eltartani egy tanítót, a völgy több községe közösen fizet egy-egy iskolamestert, ez sorra járja a falvakat, itt egy hetet, ott tíz napot tölt el és tanít. Ezek a tanítók a vásárokra is eljárnak, ott találkoztam velük. Megismerni őket a zsinóros kalapjuk mellé tűzött tollakról. Aki csupán olvasni tanít, annak egy tolla van; aki olvasni és számolni tanít, annak kettő; aki olvasáson és számoláson kívül latint is tanít, annak három. Ezek nagyon tudós emberek. De szegény is a tudatlanság! Tegyetek úgy, mint a queyrasiak.

Így beszélt a néphez, komolyan és atyailag. Ha példa nem volt kéznél, példázatokat talált ki, kertelés nélkül szólt a tárgyhoz, kevés frázissal, sok szemléletes képpel, igazi krisztusi ékesszólással, meggyőződésből fakadó meggyőző erővel.

IV
Amilyen a beszéd, olyan a cselekedet

Társalgása nyájas és derűs volt. Közel engedte magához a vele egy födél alatt élő két idős nőt; úgy el tudott velük nevetgélni, mint egy iskolás gyerek.

Magloire-né szerette Nagyságod-nak szólítani. Egy ízben a püspök fölkelt a karosszékéből, és a könyvespolchoz lépett. A könyv, amelyet keresett, az egyik legfelső sorban volt. Meglehetősen alacsony termetű lévén, nem tudta levenni. - Legyen szíves, Magloire-né - mondta -, hozzon ide egy széket. A „nagyságom” nem elegendő, hogy elérhessem azt a polcot.

Egy távoli rokona, de Lo grófné, ritkán szalasztotta el az alkalmat, hogy jelenlétében föl ne emlegesse három fiának úgynevezett reményeit. Volt több elaggott, sír szélén álló felmenő ágbeli rokona, akiknek majdani örökösei természetesen az ő fiai voltak. A legifjabbik százezer frank évjáradékot várt az öreg nagynénjétől; a középsőre nagybátyjának hercegi rangja kellett hogy szálljon; a legidősebb a nagyapja pairi méltóságának volt várományosa. A püspök rendszerint csendben hallgatta ezeket az ártatlan és megbocsátható anyai dicsekvéseket. Egyszer azonban szórakozottabbnak látszott, mint egyébkor, mialatt a grófnő megint apróra elmagyarázta neki ezeket a hagyatékokat és „reménységeket”. Az asszony kissé ingerülten hagyta félbe előadását:

- Ejnye no, kedves rokon! Ugyan min jár az esze?

- Különös dolgon - szólt a püspök. - Azt hiszem, Szent Ágoston[9] mondja: „Vessétek reményeteket abba, akinek nincs hagyatéka.”

Más alkalommal gyászjelentést kapott, amelyen az elhunyt környékbeli főnemes különféle méltóságain kívül hosszú sorban díszelegtek valamennyi rokonának hűbéri és nemesi címei.

- Mily széles háta van a halálnak! - kiáltott fel. - Mily vígan cipeli a töméntelen címet, amivel megterhelik, és mily elmések az emberek, hogy így felhasználják a hiúságuk legyezgetésére!

Értett alkalomadtán a szelíd gúnyolódáshoz, aminek mélyén majdnem mindig volt komoly értelem. Egyszer nagyböjtben fiatal káplán érkezett Digne-be, és prédikált a székesegyházban. Eléggé jó szónok volt. Beszédének tárgyául a jótékonyságot választotta. Felszólította a gazdagokat, adakozzanak a nélkülözőknek, ha nem akarnak pokolra kerülni. A lehető legborzalmasabbnak festette le a kárhozatot, kívánatosnak és gyönyörűnek a mennyországot. Volt a hallgatóság közt egy nyugalomba vonult dúsgazdag kereskedő, amolyan uzsorásféle, név szerint Géborand úr, aki posztó, flanel, gyapjúszövet és feznek való kelme gyártásával félmilliós vagyont gyűjtött. Géborand soha életében nem adott még alamizsnát szegény embernek. A szentbeszéd elhangzása után sokaknak feltűnt, hogy minden vasárnap egy sout adott a templom előtt kéregető öreg koldusoknak. Hatan osztozkodtak rajta. Egy nap a püspök meglátta, amint így jótékonykodott. Mosolyogva mondta a húgának:

- Nézd csak, Géborand úr egy sou ára túlvilági üdvösséget vásárol magának.

Amikor jótékonyságról volt szó, egy-egy visszautasítás sem szegte kedvét, s az ilyenre úgy válaszolt, hogy meggondolkoztatta az illetőt. Egy ízben könyöradományokat gyűjtött a szegények részére a város egyik úri szalonjában; jelen volt Champtercier márki is, gazdag, fösvény öregember, aki értette a módját, hogy egyszerre adja a túlzó királypártit és a szélső voltairiánust. Akadt nem egy ebből a fajtából. A püspök, mikor melléje került, megérintette a karját:

- Márki úr, kell hogy ön is adjon valamit.

A márki megfordult, és szárazon felelte:

- Méltóságos uram, nekem megvannak a magam szegényei.

- Adja nekem őket - mondta a püspök.

Egy nap a székesegyházban így prédikált:

- Keresztény testvéreim! Franciaországban egymillió-háromszázhúszezer parasztháznak csupán három nyílása van, egymillió-nyolcszáztizenhétezernek kettő, vagyis ajtaja és ablaka, végül háromszáznegyvenhatezer kunyhónak egyetlen nyílása az ajtó. És ez mind amiatt van, amit úgy hívnak, hogy ajtó- és ablakadó. Képzeljétek el, szegény családok, öregasszonyok, kisgyermekek élnek ezekben a nyomorúságos hajlékokban, mennyire elharapózik köztük a hideglelés, a ragály! Sajnálatos dolog! Istentől ajándékba kapják az emberek a friss levegőt, a törvény azonban pénzt kér érte. Nem ócsárlom a törvényt, de áldom a Jóistent. Az Isére, a Var völgyében és a két alpesi megyében a parasztoknak még csak talicskájuk sincs, háton hordják a trágyát a földekre, nincs gyertyájuk, gyantás faágakkal és szurokkal megmártott kötélvégekkel világítanak. Így van ez az egész Dauphiné magaslati táján. Fél esztendőre való kenyeret sütnek egyszerre, szárított tehénganéjjal fűtött kemencékben. Ezt a kenyeret télen baltával darabolják fel, és egy álló napig vízben áztatják, hogy megehessék. Testvéreim, legyetek irgalmasok! Lássátok meg magatok körül a szenvedést!

Provence-i születésű lévén, könnyen elsajátította a Délvidék valamennyi tájszólását. Ez fölöttébb tetszett a népnek, és nem kis részben járult hozzá, hogy mindenkivel meg tudta értetni magát. A kunyhókban és a hegyvidéki tanyákon egyaránt otthonosan járt-kelt. A legmagasztosabb dolgokról tudott beszélni a legközönségesebb szavakkal. Minthogy mindenki nyelvén szólt, minden lélekhez közel férkőzött.

Egyébként a köznéppel ugyanúgy viselkedett, mint az urakkal.

Senkit sem kárhoztatott elhamarkodottan, mindenkor tekintetbe vette a körülményeket. „Nézzük meg, honnét ered a hiba” - szokta mondani.

Mint volt bűnös - ahogy mosolyogva nevezte önmagát - idegenkedett a merev túlbuzgóságtól, és a bősz erényhősök homlokráncolása nélkül, nyíltan hirdette tanait, amelyeket ilyenformán lehetne összefoglalni:

„Az embernek teste van, ez terhe és kísértője. Hurcolja, és egyúttal viteti magát vele.

Légy résen, tartsd féken a testedet, gyűrd le, és csak végső szükségben engedelmeskedj neki. Ez az engedelmesség is lehet vétek, de az így elkövetett bűn bocsánatos. Aki így bukik el, térdre bukik, a térdre bukás pedig végződhet imádságban.

Szentnek lenni - kivétel; igaznak lenni - szabály. Tévedhetsz, hibázhatsz, vétkezhetsz, de légy igaz ember.

A lehető legkevesebb bűn: ezt diktálja az emberi törvény. A teljes bűntelenség csak az angyal álma lehet. Mindent, ami földi, a bűn súlya nyom. A bűn a lélekben az, ami a természetben a nehézkedés.”

Csak mosolygott, ha látta, hogy az emberek nagyon kiabálnak és hamar felháborodnak.

- Ó, ó - mondta ilyenkor -, úgy látszik, ebben a rút hibában mindenki vétkes. Lám, az ijedt képmutatók sietnek tiltakozni, hogy magukat fedezzék.

Elnéző volt a nők és a szegények iránt, akikre a társadalom súlya nehezedik. Ezt vallotta:

- A nők, a gyermekek, a szolgák, a gyengék, a nyomorgók, a tudatlanok hibáiban a férjek, a szülők, az urak, az erősek, a gazdagok, a műveltek vétkesek.

Ezt is hirdette:

- Tanítsátok meg a tudatlanokat mindenre, amire megtaníthatjátok; a társadalom a hibás, hogy nem részesíti őket ingyenes oktatásban; felelős a sötétségért, amit előidéz. Ha a lélek csupa homály, magától tenyészik benne a bűn. Nem a bűn elkövetője, hanem a homály terjesztője a hibás.

Amint látjuk, különös és egyéni felfogása volt a világ dolgairól. Úgy sejtem, ezt az evangéliumból merítette.

Egyik nap valamelyik szalonban hallott egy bűnesetről, amelyet a hatóság már kinyomozott, és amely közvetlenül ítélethozatal előtt állt. Egy férfi nyomorba került, s hogy eltarthassa szeretőjét és tőle született gyermekét, pénzhamisításra vetemedett. A pénzhamisítást akkoriban még halállal büntették. A nőt rajtakapták, amikor kiadta a férfi által készített első pénzdarabot. Letartóztatták, de csak ellene volt bizonyíték. Csak ő tehetett terhelő vallomást, amely a férfi vesztét okozta volna. Ezt megtagadta. Akárhogy szorongatták, konokul kitartott a tagadás mellett. Az államügyésznek támadt egy ötlete. Kiagyalta, hogy a férfi hűtlenkedett, és ravaszul összeállított levéltöredékek felmutatásával sikerült elhitetnie a szerencsétlen nővel, hogy vetélytársa van, s hogy kedvese megcsalta. Féltékenységi rohamában a nő leleplezte szeretőjét, mindent bevallott, minden bizonyítékot kiszolgáltatott. A férfinak vesztett ügye lett. Úgy volt, hogy bűntársával együtt rövidesen az aixi törvényszék elé állítják. Széltében tárgyalták az esetet, mindenki magasztalta az államügyész fortélyát. A féltékenység latba vetésével a haragos lélekből kipattantotta a valót, a bosszú révén tett eleget az igazságszolgáltatásnak. A püspök szótlanul hallgatta végig a történetet. Azután megkérdezte:

- Hol fognak ítélkezni a férfi és a nő felett?

- Az esküdtszéken.

Második kérdése ez volt:

- És hol ítélkeznek az államügyész úr felett?

Tragikus eset történt Digne-ben. Egy embert gyilkosságért halálra ítéltek. A szerencsétlen nem volt tanult ember, de nem is egészen tudatlan. Mint vásári mutatványos és utcai írnok tengődött. A bűnper nagy izgalmat kavart a városban. A kivégzés előtti napon a börtön lelkésze megbetegedett. Lelkész kellett, aki az elítéltet az utolsó pillanatokban vigasztalja. Hívták a plébánost. Ez állítólag megtagadta a szolgálatot, mondván: „Nem tartozik rám. Semmi közöm az ügyhöz meg ahhoz a csepűrágóhoz, magam is beteg vagyok, különben is nem az én dolgom.” Ezt a választ tudatták a püspökkel, mire az így szólt:

- Igaza van a plébános úrnak. Nem az ő dolga, hanem az enyém.

Nyomban a fogházba sietett, bement a „csepűrágó” cellájába, nevén szólította, megfogta a kezét, és lelkére beszélt. Evésről, alvásról is megfeledkezett, az egész napot és az egész éjszakát mellette töltötte. Istenhez könyörgött az elítélt lelkéért s az elítélthez saját lelkéért. A legszebb igazságokat mondta el neki, azokat, amelyek a legegyszerűbbek. Apja, testvére, barátja volt: püspöke csak azért, hogy megáldja. Megtanította mindenre, megnyugtatta, vigasztalta. Ez az ember kétségbeesésben halt volna meg. Örvénynek rémlett előtte a halál. Remegve állt meg a gyászos küszöbön, és rémülten tántorodott vissza. Nem volt annyira tudatlan, hogy tökéletesen közönyös lett volna. A halálos ítélet szörnyű megrázkódtatása itt-ott megbontotta körülötte azt a válaszfalat, amelyet életnek nevezünk, s amely leplezi szemünk elől a dolgok titokzatos lényegét. Tekintete ezeken a végzetes réseken át szüntelenül a túlvilágot kereste, de csak sötétséget látott. A püspök megcsillantott előtte valami fényt.

Másnap, mikor elvezették a szerencsétlent, a püspök mellette volt. Elkísérte a vesztőhelyre. Lila körgallérban, nyakában a püspöki kereszttel mutatkozott a nép előtt, a megkötözött bűnös oldalán.

Vele együtt szállt fel a kordéra, vele együtt ment fel a vérpadra. A tegnap még komor és lesújtott bűnös arca most szinte sugárzott. Lelke megenyhült, Istenbe vetette reményét. A püspök megölelte, s egy pillanattal a bárd lehullása előtt így szólt hozzá:

- Akit az ember megöl, az Isten föltámasztja; akit testvérei elüldöznek, az megtalálja az Atyát. Imádkozzál, higgy, lépj be az örök életbe! Az Atya ott van.

Mikor leszállt a vérpadról, volt a szemében valami, ami a tömeget arra késztette, hogy tisztelettel utat nyisson neki. Nem tudták, mit csodáljanak inkább, sápadtságát-e vagy lelki derűjét. Mikor hazament szerény hajlékába, melyet mosolyogva „palotá”-jának szokott mondani, így szólt a húgához:

- Főpapi szertartást végeztem.

Minthogy az emberek a legmagasztosabb dolgokat értik meg a legkevésbé, akadtak a városban, akik komédiázásnak minősítették a püspök viselkedését. De ez a szóbeszéd csak a szalonokban járta. A nép, mely nem gyanít rosszat a szent cselekedetek mögött, elérzékenyülten csodálta püspökét.

A püspököt magát mélyen megrendítette a vérpad látványa, és csak nagy sokára tért magához megrendüléséből.

A vérpad, ahogy hirtelen elébünk mered, valóban kísérteties látvány. Lehet valaki némileg közönyös a halálbüntetés kérdésében, megteheti, hogy se igent, se nemet ne mondjon, ameddig nem látott saját szemével nyaktilót. De ha egyszer szemtől szembe kerül vele, a találkozás oly megrázó, hogy dönteni kell, állást foglalni mellette vagy ellene. Némelyek bámulják, mint de Maistre;[10] mások gyűlölik, mint Beccaria.[11] A nyaktiló a törvény megtestesülése; megtorlásnak nevezi magát, nem semleges, és nem tűr semlegességet. Aki látja, azon a legtitokzatosabb borzongás fut át. Minden társadalmi probléma kérdőjele fölmered a bárd körül. A vérpad látomás. A vérpad nem deszkaállvány, a vérpad nem gép, a vérpad nem fából, vasból és kötelekből tákolt szerkezet. Inkább olyan, mint valami sötét szándékú élőlény, azt hinnéd, ez a deszkaállvány lát, ez a gép hall, ez a szerkezet értelmes lény, ennek a fának, vasnak, kötélzetnek akarata van. A lélek lidérces álmában úgy rémlik, mintha a förtelmes készüléknek köze lenne ahhoz, amit művel. A vérpad a hóhér cinkosa; emberhúst eszik, embervért iszik. Bíró és ács közös csinálmánya ez a szörnyeteg kísértet, melyet mintha valamilyen borzadályos élet hatna át, az az élet, amely az általa osztott tömérdek halálból ered.

A kivégzés rettenetes és mélységes hatást tett a püspökre; másnap és még sok nappal azután is lesújtottnak látszott. A gyászos perc szinte erőszakos derűje eltűnt; a társadalmi igazságszolgáltatás sötét árnyéka nehezedett rá. Ő, akiből rendszerint csak úgy sugárzott az elégedettség, ha elvégezte ténykedését, most mintha szemrehányással illette volna magát. Néha magában beszélt, halk szóval gyászos monológokat rebegett. Egyik este a húga ennyit hallott és jegyzett meg magának:

- Nem hittem volna, hogy ilyen szörnyűséges. Baj, ha az ember annyira elmerül az isteni törvényben, hogy nem vesz tudomást az emberi törvényről. A halál Isten dolga. Mi jogon nyúlnak az emberek ehhez az ismeretlen valamihez?

Idővel enyhültek a benyomások, valószínűleg el is enyésztek. Feltűnt azonban, hogy a püspök ettől fogva kerülte a kivégzés helyét.

A nap bármely órájában el lehetett hívni Myriel urat betegek, haldoklók ágyához. Tudta, hogy ez az ő legfőbb kötelessége, legfontosabb munkája. Özvegyen vagy árván maradt családokhoz hívás nélkül is ellátogatott. Órák hosszat tudott hallgatagon ülni a férj mellett, aki elvesztette imádott feleségét, az anya mellett, aki elvesztette gyermekét. És amint tudta, mikor kell hallgatni, tudta azt is, mikor kell beszélni. Csodálatosan értett a vigasztaláshoz! A fájdalmat nem a feledéssel eltüntetni, hanem a reménységgel fölmagasztalni és megnemesíteni törekedett, így beszélt:

- Vigyázzatok, minő lélekkel fordultok a halottak felé. Ne gondoljatok a múlandó porhüvelyre. Az égre figyeljetek, meglátjátok ott a kedves halott élő világosságát.

Tudta, hogy a hit gyógyít. A kétségbeesett embert igyekezett jó szóval lecsillapítani, példának állította eléje a sorsában megnyugvó embert, s a fájdalmat, amely a sírgödörbe néz, igyekezett azzá a fájdalommá változtatni, mely egy csillagra irányítja tekintetét.

V
Bienvenu úr sokáig hordta a reverendáit

Myriel urat magánéletében ugyanazok a gondolatok töltötték el, mint nyilvános működésében. Aki közelről látja, komolynak és szépnek találta volna a digne-i püspök önkéntes szegénységét.

Mint minden aggastyán és a legtöbb gondolkozó, keveset aludt. Álma rövid volt, de mély. Reggel egy óra hosszat elmélkedett, majd misét mondott a székesegyházban vagy házikápolnájában. Mise után reggelire egy darab rozskenyeret mártogatott frissen fejt tejbe. Azután dologhoz látott.

Egy püspöknek nagy az elfoglaltsága. Naponta fogadni a püspöki titkárt, aki rendszerint kanonok, s majdnem naponta a fővikáriusokat is, szerzetesrendeket ellenőrizni, felmentéseket adni, egész könyvtárra való misekönyvet, katekizmust, imakönyvet átvizsgálni, pásztorleveleket írni, hitszónoklatokat jóváhagyni, plébánosok és polgármesterek vitáiban egyeztetni, egyházi és hivatali levelezést folytatni egyfelől az állammal, másfelől a Szentszékkel - mindez tömérdek dolgot ád.

Ami ideje mindezen elintéznivalókon, a misézésen és a breviáriumolvasáson túl maradt, azt mindenekelőtt a szűkölködőknek, a betegeknek és a sorsüldözötteknek szentelte; ami időt a szűkölködők, a betegek és a szerencsétlenek meghagytak neki, azt munkával töltötte el. Vagy a kertjében ásott, vagy olvasott és írt. Erre a kétfajta munkára ugyanazt a szót használta: kertészkedem. „A szellem is kert” - szokta mondani.

Délben megebédelt. Ebédje hasonló volt a reggelijéhez.

Két óra tájt szép időben elment hazulról, és gyalog sétált a mezőn vagy a városban, gyakran betért a szegények viskóiba. Gondolatokba merülve, lesütött szemmel, hosszú botjára támaszkodva egyedül járkált. Jó meleg, vattával bélelt lila köpenyt viselt, lila harisnyát, ormótlan cipőt és lapos kalapot, három sarkán egy-egy aranybojttal.

Bárhol megjelent, ünnep volt. Alakja mintha fényt és meleget árasztott volna. Gyerekek és öregek úgy fogadták a küszöbön, mint a napsugarat. Áldását áldással viszonozták. A püspök házára mutattak, ha valakinek valamire szüksége volt.

Itt-ott megállt, elbeszélgetett kisfiúkkal, kislányokkal, rámosolygott az anyákra. Amíg volt pénze, a szegényeket látogatta; ha elfogyott, sorra járta a gazdagokat.

Minthogy reverendáit nagyon sokáig hordta, és nem akarta, hogy észrevegyék, mindig a lila köpenyét vette fel, ha a városba ment. Ez nyáron kissé kényelmetlen volt.

Este fél kilenckor vacsorázott a húgával. Magloire-né mögöttük állt és felszolgált. Rendkívül szerény volt ez az étkezés. Ha azonban valamelyik plébános volt náluk vacsorán, Magloire-né felhasználta az alkalmat, hogy jó tavi halat vagy finom vadpecsenyét tálaljon őméltóságának. Minden egyes plébános ürügyet szolgáltatott kiadósabb étkezésre; a püspök ilyenkor szemet hunyt. Egyébkor az étrendje csak vízben főtt főzelékből és olajos levesből állt. Mondták is a városban: „Amikor nincs plébános vendége, akkor a püspök böjtöl, mint egy trappista barát.”

Vacsora után félórát elbeszélgetett Baptistine kisasszonnyal és Magloire-néval; azután szobájába vonult, és ismét íráshoz látott. Hol cédulákra jegyezgetett, hol valamilyen fóliáns szélére. Művelt, sőt majdnem tudós ember volt. Öt-hat értékes kézirata maradt fenn, köztük egy értekezés a Genezis eme verséről: „Kezdetben az Úr lelke lebegett a vizek felett.” Ezzel a verssel egybevet három különböző szöveget. Az arab fordítást, mely így hangzik: „Az Úr szelei fújtak”, Josephus Flaviust,[12] aki így ír: „A magasságból szélroham zúdult a földre”; és végül Onkelos káldeus változatát:[13] „Istentől eredő szél lengett végig a vizek felszínén.” Egy másik értekezésében Hugo ptolemaisi püspöknek,[14] jelen könyv szerzője dédnagybátyjának teológiai műveit elemzi, és megállapítja, hogy ennek a főpapnak kell tulajdonítani több, a múlt században Barleycourt néven megjelent mű szerzőségét.

Olykor, akármiféle könyv olvasása közben, egyszerre mély elmélkedésbe merült, s mikor fölocsúdott, néhány sort jegyzett az éppen kezében tartott könyv lapjaira. Ezek a sorok gyakran semmiféle vonatkozásban nem voltak a könyv tartalmával. Előttünk van például egyik jegyzete, egy negyedrétű kötet margóján. A kötet címe: Lord Germain levelezése Clinton és Cornwallis tábornokokkal, valamint az amerikai hajóhad tengernagyaival. Pincot versailles-i és Pissot párizsi (Quai des Augustins) könyvkereskedők kiadása.

A jegyzet így szól:

„Ó, te, ki létezel!

A Prédikátor Mindenhatónak nevez, a Makkabeusok Teremtőnek szólítanak, az Efezusiakhoz írt levél Szabadságnak hív, Baruch[15] Végtelenségnek, a Zsoltárok Könyve Bölcsességnek és Igazságnak, János apostol Világosságnak, a Királyok Könyve Úrnak, az Exodus Gondviselésnek, a Leviticus Szentségnek, Ezdrás[16] Igazságosságnak, a Genezis Istennek, az ember Atyának; de Salamon Irgalmasságnak szólít, és valamennyi neved közt ez a legszebb.”

Fél tízkor a két nő visszavonult az emeleti szobákba, a püspököt egyedül hagyták a földszinten.

Itt szükség van rá, hogy pontosan leírjuk, milyen is a digne-i püspök lakása.

VI
Kivel őriztette a házát

A ház, amelyben lakott, mint már mondottuk, egyemeletes volt: három szoba a földszinten, három az emeleten, afölött padlás. A ház mögött negyedholdnyi kert. Az emeletet a két nő foglalta el. A püspök az alsó traktusban lakott. Az első, utcára nyíló szoba volt az ebédlő, a második a háló, a harmadik a házikápolna. A kápolnából csak a hálószobán, a hálóból csak az ebédlőn át lehetett kijutni. A kápolna hátsó részében zárt alkóv volt, benne ágy, arra az esetre, ha szállóvendég van. A püspök falusi plébánosoknak ajánlotta fel ezt az ágyat, ha személyes ügyben vagy parókiájuk dolgában Digne-be kellett jönniük.

A házhoz tapadó, a kertből elkülönített telken álló épületet, amely azelőtt kórházi gyógyszertár volt, konyhává és éléskamrává alakították át.

Istálló is volt a kertben, a kórház egykori konyhája, ahol a püspök két tehenet tartott. Akármennyi tejet adtak, a felét minden reggel elküldte a kórház betegeinek. „Fizetem a dézsmámat” - mondta.

Szobája eléggé nagy volt, és télen nehezen fűthető. Mivel a tűzifa Digne-ben nagyon drága, kitalálta, hogy a tehénistállóban deszkafallal elválasztat magának egy fülkét. Nagy hidegben itt töltötte az estéit. Ezt a fülkét téli szalonjának nevezte.

Ebben a téli szalonban, akárcsak az ebédlőben, nem volt más bútor, mint egy négyszögletes fenyőfa asztal és négy szalmaszék. Az ebédlőben azonkívül még egy rózsaszínre mázolt ócska pohárszék is állt. A pohárszék párjából a püspök oltárt csinált, amely fehér terítőkkel és olcsó csipkékkel letakarva kápolnáját díszítette.

Gazdag hívei és a digne-i jámbor asszonyok többször gyűjtést rendeztek, hogy őméltóságának legyen miből szép új oltárt állítani házikápolnájába. Mindannyiszor elfogadta a pénzt, és a szegényeknek adta.

- A legszebb oltár - mondotta - egy szegény ember lelke, aki a kapott vigaszért hálát ad Istennek.

A kápolnában két szalmafonatú imazsámoly volt, a hálószobában pedig egy karosszék, ugyancsak szalmafonatú. Ha történetesen heten vagy nyolcan voltak nála egyszerre, a megyefőnök, a tábornok vagy a helyőrség törzskara, vagy a papnevelde néhány kispapja, ki kellett hozni az istállóból a téli szalon székeit, a házikápolnából az imazsámolyokat és a hálószobából a karosszéket; így tizenegy ülőalkalmatosságot tudtak összeszedni. Valahányszor új látogatók jöttek, kiürítettek egy szobát.

Megesett néha, hogy tizenketten voltak; ilyenkor a püspök úgy leplezte a zavart, hogy télen a kályhához állt, nyáron pedig a kertbe hívta sétálni vendégeit.

Volt ugyan még egy szék a zárt alkóvban, de arról félig lefoszlott a szalmafonat, és csak három lába volt, úgyhogy csak a falnak támasztva lehetett használni. Baptistine kisasszony szobájában is állt egy nagy kerevet, kopott aranyozású fatámlával és virágos selyemhuzattal, ezt azonban beköltözéskor az ablakon át kellett felszállítani az emeletre, mert a lépcső nagyon keskeny volt, így hát a kerevetet alkalmi bútorként nem lehetett számításba venni.

Baptistine kisasszonynak szíve vágya volt, hogy szalongarnitúrát vásárolhasson rózsamintás utrechti bársonyhuzattal, mahagóni fából, hattyúnyakfaragással, hozzá való dívánnyal. Ez azonban legalább ötszáz frankba került volna, s mivel öt év alatt nem tudott megtakarítani többet negyvenkét frank tíz sounál, végül lemondott róla. De hát ki valósíthatja meg minden vágyát?

Elképzelni sem lehet egyszerűbbet a püspök hálószobájánál. Az udvarra néző nagy ablakkal szemközt állt az ágy, kórházi vaságy zöld vászonmennyezettel. Az ágy fejénél a függönnyel eltakart mosdókészlet még az egykori világfi elegáns szokásairól tanúskodott. A két ajtó közül az egyik a kápolnába, a másik, a könyvszekrény mellett, az ebédlőbe nyílt. A nagy üvegezett könyvszekrény tele volt könyvekkel. A márványozott festésű kandallóban rendszerint nem égett a tűz. A kandalló öblében kétfelől vastalapzatokon egy-egy váza díszlett, egykor ezüstgirlandos, aprósávos cifrázatuk a főpapi fényűzést képviselte a lakásban. A kandalló fölött, ahová rendszerint a tükröt akasztják, fakófekete bársonyalapon, kopott aranyozású fakeretben, rézfeszület lógott, melyről már lepattogzott az ezüstözés. Az üvegajtó mellett nagy asztalon tintatartó, szétszórt papírok, vaskos könyvek garmadája. Az asztal mellett szalmafonatú karosszék. Az ágy előtt a házikápolnából áthozott imazsámoly.

Az ágy mellett kétfelől ovális keretben egy-egy arckép függött. A vászon üres részén apró aranybetűs felírás hirdette, hogy az egyik kép Chaliot apátot, Saint-Claude püspökét, a másik Tourteau agde-i fővikáriust, a chartres-i egyházmegyéhez tartozó Grand-Champ-i ciszterci rendház apátját ábrázolta. A püspök, amikor a kórházi betegek helyét ebben a szobában elfoglalta, ott találta és ott is hagyta ezeket az arcképeket. Papok voltak az ábrázoltak, s valószínűleg alapítványtevők: kettős oka volt hát, hogy tiszteletben tartsa emléküket. Csak annyit tudott róluk, hogy a király egyazon napon, 1785. április 27-én nevezte ki őket, az egyiket püspökké, a másikat vikáriussá. Ezt az adatot a Grand-Champ-i apát arcképének hátlapjára négy ostyával ragasztott szürkésfehér papírlap megsárgult írásából betűzte ki a püspök, amikor egyszer Magloire-né leakasztotta a képeket, hogy leverje róluk a port.

A durva gyapjúkelméből varrt ócska ablakfüggöny idővel szétfeslett, s hogy ne kelljen újért pénzt kiadni, Magloire-né kénytelen volt középen összevarrni. A varrás kereszt alakú volt. A püspök gyakran felhívta rá látogatói figyelmét:

- Ugye, milyen szépen illik ez ide!

A ház minden szobáját, a földszinten is, az emeleten is, fehérre meszelték, ahogy kaszárnyákban és kórházakban szokás.

Később azonban Magloire-né, mint majd látni fogjuk, Baptistine kisasszony szobájában a meszelt tapéták alatt falfestményekre bukkant. Az épület, mielőtt kórház lett volna, a polgárság gyűlésháza volt, abból az időből maradt ez a díszítés. A szobák vörös téglapadlóját minden héten fölmosták, az ágyak elé szalmagyékényt terítettek. Egyébként a lakást a két nő fent és lent példás rendben és tisztaságban tartotta. Ez volt az egyetlen fényűzés, amit a püspök megengedett.

- Ezzel nem rövidítjük meg a szegényeket - szokta mondani.

Megjegyzendő azonban, hogy a püspöknek egykori tulajdonából megvolt még egy hatszemélyes ezüst evőkészlete és egy nagy ezüst merőkanala. Magloire-né nagy örömére ezek mindennap ott fénylettek a durva fehér abroszon. És mivel a digne-i püspököt a valósághoz híven akarjuk jellemezni, meg kell említenünk azt is, hogy nemegyszer mondta:

- Nem szívesen mondanék le arról, hogy ezüstkészlettel egyem.

Ehhez az ezüstneműhöz járult még két tömör ezüst gyertyatartó. Ezeket egy nagynénjétől örökölte. A gyertyatartókban viaszgyertyák álltak, és rendszerint a püspök kandallóján díszelegtek. Ha ebédre vendég volt, Magloire-né meggyújtotta a gyertyákat, s a két gyertyatartót az asztalra tette.

A püspök szobájában, az ágy fejénél volt egy kis faliszekrény, esténként abba rakta el Magloire-né az ezüstterítékeket és a levesmerő kanalat. Megjegyzendő, a szekrényke kulcsát sohasem húzták le.

A kertben, amelyet a már említett, meglehetősen hitvány építmények kissé elrútítottak, a középső vizesgödörnél, négy sétaút találkozott. Ugyanilyen út húzódott a vakolatlan kőkerítés mentén. Az utak bokrokkal szegélyezett négy táblára osztották a kertet. Háromban Magloire-né zöldséget termelt, egybe a püspök virágokat ültetett. Itt-ott gyümölcsfák is voltak. Egy ízben Magloire-né egy kis szelíd gonoszkodással megjegyezte:

- Méltóságod mindennel törődik, mégis hagy itt egy haszontalan táblát. Többet érne salátát termelni, mint holmi virágokat.

- Téved, Magloire-né - szólt a püspök -, a szép van olyan hasznos, mint az, ami hasznot hoz. - Kisvártatva hozzátette:

- Talán még hasznosabb is.

Ez a három-négy ágyásból álló tábla majdnem ugyanannyira érdekelte a püspököt, mint a könyvtára. Szívesen eltöltött benne egy vagy két órát. Gyomlálta, öntözte a virágait, néhol kis gödröket vájt, és magvakat ültetett el a földbe. A kártékony rovaroknak nem volt oly esküdt ellensége, ahogy kertészhez illett volna. Egyébként nem tartotta magát tudós botanikusnak. Nemigen értett a növények osztályozásához, világért sem akart dönteni Tournefort[17] rendszere és a természetes rendszer közt; sem Jussieu[18] mellett Linnével[19] szemben nem foglalt állást. Nem a növénytan búvára volt, hanem a virágok kedvelője. Tisztelte a tudósokat, de még inkább tisztelte a tudatlanokat, és anélkül, hogy valaha is vétett volna a kettős tisztelet ellen, egy zöld bádog öntözőkannával minden este meglocsolta virágágyait.

A házban egyetlen ajtót sem lehetett kulcsra zárni. Az ebédlő ajtaja, amely, mint láttuk, a székesegyház előtti térre nyílt, azelőtt lakatokkal és reteszekkel volt ellátva, mint valami börtönkapu. A püspök minden zárat levétetett, és ez az ajtó éjjel-nappal csak kilincsre csukódott. Akárki akármikor benyithatott rajta. A két nőt eleinte nagyon aggasztotta ez a soha be nem zárt ajtó, de a püspök azt mondta nekik, tetessenek lakatot az ajtajukra, ha jónak látják. A végén ők is osztoztak a bizalmában, vagy úgy tettek, mintha osztoznának. Csak Magloire-né ijedezett olykor. Hogy a püspök hogy gondolkozott erről, azt megmagyarázza vagy legalább sejteti ez a pár sor, amit egy biblia margójára jegyzett:

„Az orvos ajtaja sohase legyen zárva, a pap ajtaja mindig nyitva legyen - ez a különbség.”

Az orvostudomány bölcselete című könyvbe ezt a jegyzetet írta:

„Nem vagyok-e én is orvos, akárcsak ők? Nekem is vannak betegeim; először is az öveik, akiket ők betegeknek mondanak, aztán az enyéim, akiket én szerencsétleneknek mondok.”

Máshová ezt írta:

„Ne kérdezzétek annak a nevét, aki éji szállást kér. Leginkább azt feszélyezi a neve, aki menedékre szorul.”

Történt, hogy egy derék pap - már nem tudom, a ceuleubreux-i plébános volt-e vagy a pompierryi -, alkalmasint Magloire-né biztatására, egy ízben ezt kérdezte tőle:

- Nem gondolja-e a püspök úr, hogy mégiscsak könnyelműség, ha éjjel-nappal nyitva hagyja az ajtaját, hogy bárki beléphessen rajta, s nem fél-e, hogy ily rosszul őrzött házban valami baj eshet? - A püspök szelíd komolysággal vállára tette a kezét, és így szólt:

- Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant, qui custodiunt eum.[20]

Aztán másra terelte a szót.

Kedvenc mondása volt:

- Van papi vitézség, és van lovastiszti vitézség. Csakhogy - tette hozzá - a mi vitézségünknek nyugodtnak kell lennie.

VII
Cravatte

Itt a kínálkozó alkalom, hogy elmondjunk egy érdekes esetet. Nem hagyhatjuk említés nélkül, mert rendkívül jellemző volt Digne püspökére.

Amikor szétverték Gaspard Bés rablóbandáját, amely az ollioules-i völgykatlanban garázdálkodott, egyik alvezére, Cravatte, a hegyekbe menekült. Zsivány cimboráival, akik Gaspard Bés bandájából megmaradtak, egy ideig a nizzai grófságban bujdokolt, később átment Piemontba, és egyszer csak megint Franciaországban, Barcelonette táján bukkant fel. Először Jauziers-ben, majd Tuiles-ben látták. A Sas-bérc barlangjaiban rejtőzködött, onnan csapott le az ubaye-i és ubayette-i hegyszorosokon át a tanyákra és falvakra. Még Embrunig is elmerészkedett, egy éjjel betört a székesegyházba, és kifosztotta a sekrestyét. Gazságait megsínylette a vidék. Nyomába küldték a csendőrséget, de hasztalan. Mindig kisiklott üldözői karmaiból, sőt néha nyílt harcba bocsátkozott velük. Elszánt gazember volt. Ebben a rettegéses időben érkezett a környékre a püspök. Szemleútját járta éppen. Chastelarban a polgármester tisztelgett nála, és kérte, forduljon vissza. Cravatte egészen Arche-ig, sőt azon túl is hatalmában tartja a hegyvidéket. Még fegyveres kísérettel is veszélyes az utazás. Három vagy négy csendőr hiába kockáztatná életét.

- Épp ezért kíséret nélkül akarom folytatni utamat - szólt a püspök.

- Csak nem gondolja komolyan, méltóságos uram? - rémüldözött a polgármester.

- Annyira, hogy semmi szín alatt nem viszek magammal csendőröket, és egy óra múlva indulok.

- Indul?

- Indulok.

- Egyedül?

- Egyedül.

- Ne tegye, méltóságos uram!

- Van a hegységben - mondta a püspök - egy szegény kis község, ahová három éve nem látogattam el. Jó barátaim lakják, jámbor, becsületes pásztorok. Harminc kecske közül, amit őriznek, egy az övék. Különféle színű csinos gyapjúzsinórokat fonnak, és hegyvidéki nótákat fújnak hatlyukú furulyán. Kell, hogy olykor a Jóistenről beszéljen nekik valaki. Mit szólnának egy olyan püspökhöz, aki fél? Mit szólnának, ha nem mennék el hozzájuk?

- De méltóságos uram, a rablók! Mi lesz, ha rablókkal találkozik?

- Jó, hogy eszembe juttatja - mondta a püspök. - Igaza van, találkozhatom velük. Nekik is szükségük van rá, hogy valaki a Jóistenről beszélgessen velük.

- De méltóságos uram, hisz azok útonállók! Valóságos farkascsorda.

- Ki tudja, polgármester úr, hátha éppen e csorda pásztorául rendelt engem az Úr. Ki ismeri a gondviselés útjait?

- Ki fogják rabolni méltóságodat.

- Nincs semmim.

- Meggyilkolják.

- Egy szegény papot, aki együgyű imáit mormolja? Miért tennék?

- Szent Isten, mi lesz, ha összeakad velük?

- Majd alamizsnát kérek tőlük a szegényeim részére.

- Az ég szerelmére, méltóságos uram, ne keljen útra! Életét kockáztatja.

- Ennyi az egész, polgármester úr? - szólt a püspök. - Nem azért vagyok a világon, hogy az életemet óvjam, hanem hogy a lelkeket őrizzem.

Nem lehetett lebeszélni. Elindult úgy, hogy csak egy gyermek kísérte, aki ajánlkozott, hogy kalauzolni fogja. Önfejűségének híre futott a vidéken, és sok aggodalmat keltett.

Se húgát, se Magloire-nét nem vitte magával. Öszvérháton járta be a hegységet, senkivel se találkozott, és épen, egészségesen érkezett el „jó barátaihoz”, a pásztorokhoz. Két hétig maradt köztük, prédikált, szentségeket szolgáltatott, tanított, jó erkölcsre nevelt. Hazakészülőben elhatározta, hogy ünnepélyes Te Deumot[21] tart. Szólt róla a plébánosnak. Igen, de hogyan? Nem volt kéznél püspöki ornátus. A szegényes falusi sekrestyében nem volt más, mint néhány kopott damaszt miseruha, hamis aranyszegéllyel.

- Sebaj! - szólt a püspök. - Hirdesse ki csak, plébános úr, a híveknek a Te Deumot. Majd csak lesz valahogy.

Átkutatták a környékbeli templomokat is. De a szegény plébániák minden drágaságából annyi sem telt ki, hogy egy székesegyházi karénekest illően föl lehetett volna öltöztetni.

A legnagyobb zavarban voltak, amikor két ismeretlen lovas ember jelent meg a paplak előtt, nagy ládával. Letették a püspök úr számára, és nyomban elvágtattak. A ládából aranyszövetű miseruha került elő, gyémántokkal ékített püspöksüveg, érseki feszület és egy pompás pásztorbot, egyszóval a teljes főpapi dísz, amelyet egy hónappal előbb az embruni Miasszonyunk-templomból raboltak el. Egy papírlap is volt a tárgyak közt, rajta ez a sor írás: „Cravatte küldi Bienvenu őméltóságának.”

- Ugye, mondtam, hogy lesz valahogy! - szólt a püspök. És mosolyogva tette hozzá: - Aki beéri egy plébánosi karinggel, annak Isten érseki köpenyt küld.

- Isten vagy az ördög, méltóságos uram - csóválta fejét nevetve a plébános.

A püspök ránézett, és komolyan, nyomatékkal mondta:

- Isten!

Mikor visszament Chastelarba, úton-útfélen összesereglettek a kíváncsiak. A chastelari plébánián húga és Magloire-né várt rá. Azt mondta a húgának:

- Hát nem volt igazam? A szegény pap üres kézzel ment a szegény hegylakókhoz, és megrakodva tért vissza. Mikor elindultam, csak Istenbe vetett hitem volt velem, s egy székesegyház kincsét hozom magammal. - Este lefekvés előtt még ezt is mondta: - Sohase féljünk a tolvajoktól és a gyilkosoktól. Ezek külső, kicsiny veszélyek. Féljünk önmagunktól. Tévhiteink a tolvajok, bűneink a gyilkosok. A nagy veszélyek bensőnkben vannak. Nem fontos az, ami a fejünket vagy az erszényünket fenyegeti. Törődjünk csak azzal, ami a lelkünket fenyegeti. - Aztán húgához fordult: - Húgom, a pap sohase óvakodjon felebarátaitól. Amit felebarátunk tesz, Isten engedelmével teszi. Elég Istenhez imádkoznunk, ha azt hisszük, hogy veszély fenyeget. Imádkozzunk, nem önmagunkért, hanem azért, hogy testvérünk miattunk bűnbe ne essen.

Egyébként különös esemény kevés akadt életében. Elmondjuk azokat, amelyekről tudunk, de napjai általában úgy teltek, hogy ugyanazon percekben ugyanazokat a dolgokat cselekedte. Az év egy-egy hónapja nála hasonlított a nap egy-egy órájához.

Hogy mi lett az embruni székesegyház „kincsével”? Zavarba jönnénk, ha erre a kérdésre válaszolnunk kellene. Igen becses tárgyak voltak, erős kísértésbe jöhetett valaki, hogy ellopja a szegények részére. Hiszen másvalaki már úgyis ellopta a kincseket. A dolog egyik fele már megtörtént, nem hiányzott más, mint megváltoztatni a lopott holmi irányát, és rövid úton eljuttatni a szegényekhez. Egyébként ebben a tárgyban semmi határozottat nem mondhatunk. Csak annyit, hogy a püspök iratai közt találtak egy meglehetősen homályos följegyzést, amely hihetőleg erre az ügyre vonatkozik, és így szól: „Kérdés, vajon visszajár-e a székesegyháznak, avagy a kórházat illeti meg?”

VIII
Borközi bölcselkedés

A szenátor, akiről fentebb beszéltünk, felvilágosodott ember volt. Rendületlenül haladt előre pályáján, ügyet se vetve azokra az elébe kerülő akadályokra, amelyeknek lelkiismeret, eskühöz való hűség, igazságosság, kötelességérzet a neve: egyenesen tört célja felé, sohasem tért le emelkedésének és érdekeinek útjáról. Régebben államügyész volt. A siker meglágyította; dehogyis volt ő rossz ember, hiszen fiainak, vőinek, rokonainak, még a barátainak is minden tőle telhető szívességet megtett. Bölcsen meglátta az élet jó oldalait, megragadta szerencsés alkalmait és kedvező lehetőségeit. A többit ostobaságnak tartotta. Szellemes volt, és ahhoz eléggé olvasott, hogy Epikurosz[22] tanítványának higgye magát, holott talán csak Pigault-Lebrun[23] neveltje volt. Szeretett jóízűen nevetni a végtelen és örökkévaló dolgokon, valamint „a jámbor püspök locsogásain”. Néha még Myriel úr jelenlétében is nevetett rajtuk, derűs fölényt fitogtatva.

Valamilyen félig hivatalos ünnepség alkalmával gróf * (az említett szenátor) és Myriel úr a megyefőnöknél vacsorázott. A csemegénél a szenátor kissé kapatosan, de megőrizve méltóságát, így szólt:

- Tudja mit, püspök úr, csevegjünk egy kicsit. Egy szenátor meg egy püspök aligha nézhet egymásra hunyorgatás nélkül. Mint mikor két augur összenevet. Teszek egy vallomást: nekem megvan a magam filozófiája.

- Nagyon helyes. Ki mint filozofál, úgy alussza álmát. Ön bíborágyon pihen, szenátor úr.

A szenátor nekibátorodva folytatta:

- Legyünk jó fiúk.

- Miattam akár jó ördögök is.

- Kijelentem önnek - fűzte tovább a szót a szenátor -, d’Argens márki,[24] Pyrrhe,[25] Hobbes[26] és Naigeon,[27] egyik sem tökfilkó. Könyvtáramban megvan valamennyi filozófus, aranymetszésű kötésben.

- Akárcsak ön, gróf úr.

A szenátor folytatta:

- Diderot nem az én emberem.[28] Gyűlölöm ezt a szószátyár ideológust, ezt a forradalmárt, aki alapjában istenhívő és vakbuzgóbb Voltaire-nél. Voltaire kinevette Needhamet,[29] de nem volt igaza; mert Needham angolnái bizonyítják, hogy nincs szükség Istenre. Egy csepp ecet egy kanál lisztpépbe keverve helyettesíti a fiat luxot.[30] A cseppet meg a kanalat képzeljük el óriásnak, és kész a világegyetem. Az ember lenne az angolna. Mire hát akkor az Örökkévaló Atya? Püspök úr, unom ezt a Jehova-hipotézist. Arra jó, hogy az ösztövér és üresfejű emberek számát szaporítsa. Le azzal a nagy Mindenséggel, amely felzaklat! Éljen a Semmi, az nyugtot hagy! Köztünk szólva, s hogy kiadjam, ami a bögyömben van, s hogy illőképpen meggyónjak lelkiatyámnak, bevallom, én épeszű vagyok. Nem rajongok az ön Jézusáért, aki lépten-nyomon lemondást és áldozatot prédikál. Fösvény ad csak ilyen tanácsot a koldusnak. Lemondás, miért? Áldozat! Mi végből? Még nem láttam farkast, amely feláldozza magát egy másik farkas boldogságáért. Maradjunk csak a természetnél. Mi a természet csúcsán vagyunk, legyen hát a filozófiánk felsőbbséges. Mit ér fölül lenni, ha nem látunk tovább mások orránál? Éljünk vígan. A földi életen kívül semmi sincs. Egy árva szót se hiszek abból, hogy az emberre valahol másutt, fenn vagy alant, másféle sors vár. Eh, áldozatot és lemondást papolnak nekem, hogy vigyázzak, mit teszek, törjem a fejem, hogy mi jó, mi nem, mi igazságos, mi igazságtalan, mi szabad, mi tilos! Miért? Mert majdan számot kell adni tetteimről. Mikor? Halálom után. Dőre ábránd! Ügyes fogás kell hozzá, hogy halálom után elcsípjenek. Hogy is foghat meg egy árnykéz egy maroknyi port? Mondjuk meg az igazat, mi, akik beavatottak vagyunk, akik fölemeltük Isis leplét:[31] nincs jó és nincs rossz; csak tenyészet van. Kutassuk a valót. Búvárkodjunk. Ördögbe is, nézzünk a dolgok mélyére! Ki kell ásni a föld alól is, megkeresni, üstökön ragadni az igazságot. Akkor majd különös örömünk telik benne. Erősek és jókedvűek leszünk általa. Én szilárd talajon állok. Az ember halhatatlan? Hiszi a piszi, püspök úr. Mézesmadzag! Ám higgyen benne, aki akar. Nesze neked, Ádám apánk! Hogy az ember voltaképpen lélek, hogy angyallá lesz, és kék szárnyak nőnek a lapockáin. Ugyan segítsen, nem Tertullianus[32] mondta, hogy az üdvözültek csillagról csillagra fognak szállni? Remek. Egyszóval a csillagok szöcskéi leszünk. Aztán meglátjuk Istent. Lárifári. Mesebeszéd az egész paradicsom. Isten léte eget verő badarság. Ezt persze nem írom meg a Moniteur-ben.[33] De jó barátok közt, inter pocula[34] elsuttoghatom. A földet feláldozni a paradicsomért annyi, mint elszalasztani a biztos zsákmányt valami árnyékért. Hogy beugorjak az örökkévalóság délibábjának? Majd bolond leszek! Én semmi vagyok. Gróf Semmi, szenátor. Voltam születésem előtt? Nem. Leszek halálom után? Nem. Mi vagyok? Egy kevés por, mely szervezetté tömörült. Mi dolgom ezen a sártekén? Választhatok. Szenvedni, vagy élvezni. Hová vezet a szenvedés? A semmibe. De elmondhatom, hogy szenvedtem. Hová vezet az élvezés? A semmibe. De elmondhatom, hogy élveztem. Én már választottam. Az ember vagy eszik, vagy tűri, hogy megegyék. Én eszem! Jobb fognak lenni, mint fűnek. Ez a bölcsességem. Aztán meg úgyis minden mindegy, jön a sírásó, mi a Panthéonba jutunk, de mindenkire vár a nagy gödör. Vége. Finis. Általános leszámolás. A sír az a hely, ahol minden eltűnik. Aki meghalt, az halott, higgye el nekem. Hogy odaát van valaki, aki még valamit mondhat nekem, azon csak nevetni tudok. Dajkamese. Gyermekeknek krampusz kell, felnőtteknek Jehova. Nem, nem, az életünkre éjszaka következik. A síron túl mindenkire egyformán a semmi vár. Ugyanaz a semmi, akár Sardanapal[35] voltál, akár Paulai Szent Vince. Ez az igazság. Éljünk hát, mindenekelőtt éljünk. Használjuk ki énünket, amíg a miénk. Mondom, püspök úr, nekem megvan a filozófiám, és megvannak a filozófusaim. Én nem hagyom magam, engem ugyan be nem fonnak szófia beszédekkel. De persze azoknak, akik lent vannak, a mezítlábasoknak, az éhenkórászoknak, a nyomorultaknak kell valamilyen maszlag. Odavetik nekik a legendákat, a látomásokat, a lelket, a halhatatlanságot, a paradicsomot, a csillagos eget. Hadd rágódjanak a koncon. Jó nekik a száraz kenyér mellé. Akinek semmije sincs, megvan neki a Jóisten. Ez a legkevesebb. Semmi kifogásom ellene, de a magam részéről Naigeon úrral tartok. A Jóistent hagyom a népnek.

A püspök tapsolt.

- Ez már beszéd! - kiáltott fel. - Nagyszerű és bámulatos dolog ez a materializmus! Nem akárki tehet rája szert. De akinek birtokában van, azt többé nem lehet bolonddá tenni; az nem engedi ostobán, hogy száműzetésbe küldjék, mint Catót, agyonkövezzék, mint István vértanút,[36] elevenen elégessék, mint Jeanne d’Arcot. Akiknek sikerült megkaparintaniuk ezt a csodálatra méltó materializmust, örülnek a boldog felelőtlenségnek, aggály nélkül lenyelhetnek mindent, állásokat, díszes semmittevést, jó vagy rossz úton szerzett hatalmat, jövedelmező szószegést, hasznot hajtó árulást, tápláló lelkiismeretlenséget, abban a tudatban, hogy az emésztés megtörténte után sírba térnek. Kellemes dolog valóban! Ne vegye magára, amit mondok, szenátor uram. De nem állhatom meg, hogy ne kívánjak önnek szerencsét. Önöknek, nagyuraknak, amint maguk mondják, megvan a saját külön választékos, kifinomult, csak gazdagoknak hozzáférhető filozófiájuk, amely mindenféle mártásban élvezhető, és pompásan fűszerezi az élet gyönyörűségeit. Ez a filozófia mély rétegekből ered, onnét bányászták ki különleges szakemberek. De önöknek, urak, van szívük, helyeslik, hogy az Istenbe vetett hit legyen a köznép filozófiája, olyanformán, mint azt, hogy a szegény ember szarvasgombás pulyka helyett érje be gesztenyés libapecsenyével.

IX
Testvéri jellemrajz

Hogy érzékeltessük a digne-i püspök otthoni környezetét és azt a készséget, amivel a két istenfélő nő minden tettét, minden gondolatát, sőt könnyen megriadó női ösztönét is alárendelte a püspök szokásainak és szándékainak, anélkül hogy nyilvánításukra még csak szót is kellett volna vesztegetnie, legjobb lesz, ha ideiktatjuk Baptistine kisasszony levelét, amelyet gyermekkori barátnőjének, Boischevron vikomtnénak írt. A levél birtokunkban van.

Digne, 18... december 16.

Kedves barátnőm! Egy nap se múlik el, hogy ne beszélnénk önről. Ez rendes szokásunk, de egyéb okunk is van rá. Képzelje csak, Magloire-né, miközben lemosta és leporolta a falakat és mennyezeteket, érdekes fölfedezést tett. Két szobánk, amelyeket eddig fehérre meszelt régi papírkárpit borított, most egy olyan kastélynak sem válna szégyenére, amilyen az öné. Magloire-né leszedte a tapétát. Valami volt alatta. Szalonom, ahol nincsenek bútorok, s ahol nagymosás után a fehérneműt szoktuk szárítani, tizenöt láb magas, tizenöt négyzetláb területű. Mennyezetén a régi aranyozás és gerendázat egészen olyan, mint önnél. Vászonnal húzták be akkoriban, amikor a szalon még kórházi terem volt. A faburkolat is nagyanyáink korából való. De kivált a lakószobámat érdemes megnézni. Magloire-né a legalább tízszeres tapétaréteg alatt festményeket fedezett fel, amelyek ha nem is különösen jók, de tűrhetők. Az egyiken Telemachost[37] éppen lovaggá avatja Minerva, a másikon a hős valamilyen kertben látható. A kert neve nem jut eszembe. Az a kert, amelyben egyetlen éjszakára összegyűltek a római nők. Mit mondjak még? Vannak római férfiaim, római nőim (itt egy szó olvashatatlan) meg minden egyebem. Magloire-né mindent napfényre hozott, ezen a nyáron néhány apró törést ki fog javítgatni, az egészet újra átlakkozza, és akkor a szobám valóságos kis múzeum lesz. A padláson is talált két régimódi, faragványos konzolt. Két tallért kérték az újra-aranyozásukért, de ezt a pénzt jobb, ha a szegényeknek adjuk; különben is nagyon csúnya holmi, jobban szeretnék egy kerek mahagóniasztalt.

Változatlanul nagyon boldog vagyok. Fivérem oly jó. Mindenét a szegényéknek és betegeknek adja. Eléggé szűkösen vagyunk. A tél itt nagyon zord, és valamit kell tenni a nélkülözőkért. Mi, annyira-amennyire fűthetünk és világíthatunk. Láthatja, barátnőm, milyen kellemességekben van részünk.

Bátyámnak megvannak a maga szokásai. Ha erről szó esik, azt mondja, egy püspöknek ilyennek kell lennie. Képzelje, a ház ajtaja soha sincs zárva. Az jön be, aki akar, és rögtön bent van a bátyámnál. Ő semmitől sem fél, még éjjel sem. Azt mondja, ez az ő vitézsége.

Nem akarja, hogy féltsem őt, Magloire-nétól sem tűri el. Kiteszi magát mindenféle veszedelemnek, és még azt sem szereti, ha meglátszik rajtunk, hogy észrevesszük. Tudni kell bánni vele.

Esőnek, sárnak nekivág, télvíz idején is útra kel. Nem fél az éjszakától, a rossz hírű utóktól, a veszedelmes találkozásoktól.

Tavaly egyedül ment el olyan vidékre, ahol zsiványok tanyáztak. Bennünket nem akart magával vinni. Két hétig volt távol. Épségben került vissza, már holtnak hittük, de semmi baja nem esett. „Lám, így raboltak ki” - mondta, és kinyitott egy ládát. Tele volt az embruni székesegyház kincseivel, a rablók ajándékozták neki.

Ez alkalommal, hazajövet - mert néhány barátjával két mérföldnyire elébe mentem - nem állhattam meg, hogy egy kicsit ne zsörtölődjek vele, de vigyáztam, csak olyankor beszéljek, amikor a kocsi zörgött, nehogy valaki meghallja.

Eleinte tépelődtem: borzasztó, hogy semmilyen veszély nem tartja vissza. Most már megszoktam. Intek Magloire-nénak, ne ellenkezzen vele. Ám kockáztassa az életét, ahogy akarja. Én Magloire-néval felmegyek a szobámba, imádkozom érte, és elalszom. Nyugodt vagyok, mert tudom, hogy nem élem túl, ha őt valami baj éri. Bátyámmal és a püspökömmel térnék meg a Jóistenhez. Magloire-né nehezebben szokta meg azt, amit ő bátyám gondatlanságának nevez. De már ő is beletörődött. Imádkozunk, rettegünk, aztán elalszunk. Az ördög is bejöhetne a házba, senki sem akadályozná meg. De mitől is félnénk ebben a házban? Mindig velünk van az, aki mindennél erősebb. Az ördög bejöhet hozzánk, de Isten nálunk lakozik.

Ez megnyugtat. Bátyámnak most már mit sem kell szólnia. Én megértem őt akkor is, ha hallgat. Rábízzuk magunkat a gondviselésre.

Így kell viselkednünk ezzel a fennkölt lelkű emberrel.

Megkérdeztem bátyámat a Faux család felől, amelynek körülményei iránt ön érdeklődött. Amint tudja, bátyám mindent tud, és sok mindenre visszaemlékszik, mert ma is hűséges királypárti. Régi normand nemzetségről van szó, amely Caen vidékén otthonos. Már ötszáz év előtt nemesurak voltak a Faux család Raoul, Jean és Thomas nevű tagjai, egyikük Rochefort ura volt. Az utolsó férfi sarj, Guy-Etienne-Alexandre Faux lovassági ezredes, a bretagne-i könnyűlovasságnál szolgált. Leánya, Marie-Luise, Adrien-Charles de Gramont-hoz ment nőül, annak a Louis de Gramont hercegnek a fiához, aki Franciaország pairje, testőr ezredes és a francia hadsereg tábornoka volt. A család neve egyébként Faux, Fauq és Faoucq írásmóddal ismeretes.

Kedves barátnőm, ajánljon bennünket szent életű rokonának, a bíboros úrnak imáiba. A kedves Sylvanie nagyon jól teszi, ha azt a kevés időt, amit az ön társaságában tölt, nem pazarolja arra, hogy nekem írjon. Fő, hogy egészséges, az ön kívánsága szerint munkálkodik, és változatlanul szeret engem. Az ön útján küldött megemlékezésnek nagyon örültem. Egészségi állapotom nem éppen rossz, de napról napra soványodok. Isten önnel, fogytán a papirosom, zárnom kell soraimat. A legjobb kívánságokkal

Baptistine

Ui. - Kedves sógorasszonya még itt tartózkodik ifjú háznépével. Kis unokaöccse bájos fiúcska. Tudja-e, hogy nemsokára ötéves lesz? Tegnap egy lovat látott, amelynek térdvédői voltak. Megkérdezte: „Mi van a cocó térdén?” Aranyos gyerek! Öcsikéje egy ócska seprűt húzgál a szobában, mint valami kocsit, és önmagát noszogatja: „Gyű”!

Amint ebből a levélből látni, a két nő alkalmazkodott a püspök életelveihez, azzal a különleges tehetséggel, amelynek birtokában a nők könnyebben megértik a férfit, mint ez önmagát. Digne püspöke, a maga szelíd és ártatlan módján, amely sosem hagyta cserben, néha nagy, merész és magasztos dolgokat vitt véghez, szinte nem is sejtve, mit cselekszik. A nők remegtek, de hagyták, hogy tegyen belátása szerint. Magloire-né olykor megkockáztatott holmi előzetes megjegyzést, de közben és utána hallgatott. Ha a püspök valamit elkezdett, abban néma intéssel sem zavarták. Némely pillanatban homályosan érezték, hogy püspöki hivatást teljesít, bár nem szóltak róla, lelkének tökéletes egyszerűségében talán maga sem tudta. Ilyenkor, mint két árnyék, oly nesztelenül jártak a házban. Odaadóan szolgálták, s ha az engedelmesség így követelte, eltűntek a közeléből. Bámulatosan finom ösztönnel tudták, hogy bizonyos figyelmességekkel terhére lennének. Ezért még olyankor is, ha azt hitték, veszélyben van, annyira megértették, ha a gondolatát nem is, de a természetét, hogy nem őrködtek fölötte. Rábízták Istenre.

Egyébiránt, amint olvastuk, Baptistine megmondta, hogy bátyjának halála az ő végét is jelentené. Magloire-né nem mondta, de ő is így gondolkodott.

X
A püspök találkozása egy ismeretlen bölcsességgel

Röviddel a fentebb idézett levél kelte után olyasmit cselekedett a püspök, ami a város közvéleménye szerint még a rablók járta hegyvidéken tett útjánál is veszedelmesebb volt.

Digne környékén teljes visszavonultságban élt egy magányos férfi. Ez a férfi, mondjuk ki mindjárt a csúf szót, annak idején a forradalmi Konvent tagja volt. Neve G.

Digne szűk világában valamilyen borzongással beszéltek G.-ről. Egy konventtag, képzeljék el! Abból az időből, amikor az emberek tegeződtek, és „polgártárs”-nak szólították egymást. Ebben az emberben félig-meddig szörnyeteget láttak. Nem szavazott ugyan a király halálára, de kis híján megtette. Ez a majdnem-királygyilkos a rémuralom embere volt. Hogy lehet, hogy ezt az embert a törvényes uralkodóház visszatérte után nem állították rögtönítélő bíróság elé? Jó, nem fejezték volna le, elvégre kell néha kegyelmet gyakorolni; de egy jó kis életfogytiglani száműzetésre igazán rászolgált. Elkelt volna az elrettentő példa - és így tovább. Különben istentagadó is volt, mint a hasonszőrűek mind. Libák gágognak így a saskeselyűről.

De saskeselyű volt-e csakugyan G.? Zord magánya után ítélve az volt. Minthogy nem szavazott a király halálára, nem esett a száműzetésről szóló törvény hatálya alá, és Franciaország területén maradhatott.

A várostól háromnegyed órányira lakott, távol minden tanyától, minden járt úttól, egy vadon völgy rejtett zugában. Ott volt darabka földje, búvóhelynek való, odúszerű hajléka. Szomszédai nem voltak, nem is járt senki arrafelé. Amióta ebben a völgyben lakott, az odavezető ösvényt benőtte a fű. Úgy beszéltek erről a helyről, mint a hóhér házáról.

A püspök azonban eltűnődött, és tekintete időnként megpihent egy távoli facsoporton, amely az öreg konventtag völgyét jelezte.

- Ott magányosságban él egy lélek - mondta.

És gondolatban hozzátette: „Meg kell őt látogatnom.”

Valljuk még azonban, ez a gondolat, amelyet eleinte természetesnek érzett, némi megfontolás után képtelennek és lehetetlennek tűnt neki, majdnem undorodott tőle. Mert voltaképpen osztozott az általános felfogásban, és anélkül, hogy tudatában lett volna, az egykori konventtag olyan érzést váltott ki belőle, mely határos a gyűlölettel, és amelyet jól kifejez ez a szó: idegenkedés.

De vajon a pásztor undorodik-e a báránytól, amelybe métely esett? Nem. Csakhogy micsoda bárány ez!

A jó püspök nagy zavarban volt. Néhányszor már el is indult, de félútról visszatért.

Egyszer aztán híre kelt a városban, hogy valami pásztorgyerek, aki a konventtag odújában szolgált, orvosért jött a városba, mert a vén bűnös haldoklik, tagjai megbénultak, és aligha éri meg a reggelt.

- Hál’ istennek! - mondták némelyek.

A püspök fogta a botját, felöltőt is vett - mert a reverendája, mint mondottuk, kissé nagyon is kopott volt, de meg azért is, mert hűvös esti szél ígérkezett -, és útnak indult.

A nap lemenőben volt, már csaknem a láthatár szélén, mikor a püspök az elátkozott helyre ért. Kissé dobolt a szíve, mikor észrevette, hogy közel van az oroszlánbarlanghoz. Előbb egy árkon, majd egy élő sövényen kellett keresztülhágnia. Felemelt egy alacsony korlátot, és belépett az elhanyagolt kertbe. Elég bátran haladt előre néhány lépést. Az ugar végén, magas bozót mögött, megpillantotta az odút.

Az alacsony, szegényes, de tisztán tartott kunyhó homlokzata szőlővel volt befuttatva.

Az ajtó előtt, ócska kerekes széken, afféle paraszti karosszéken, galambősz férfi ült, s mosolygós arccal nézett a napba.

Az aggastyán mellett egy kamasz fiú állt, a kis pásztor. Egy bögre tejet nyújtott az öregnek.

Mialatt a püspök szótlanul nézte őket, az aggastyán megszólalt:

- Köszönöm, már nincs szükségem semmire.

És mosolya a napról a fiú felé fordult.

A püspök közelebb ment. Léptei zajára az öregember arra fordította fejét, és arcán annyi meglepetés tükröződött, amennyire egy ember ily hosszú élet alkonyán még képes.

- Mióta itt lakom - mondta -, ma először látogat meg valaki. Kicsoda ön, uram?

- Nevem Bienvenu Myriel.

- Bienvenu Myriel! Már hallottam ezt a nevet. Ön az, akit a nép Bienvenu méltóságos úrnak hív?

- Az vagyok.

Az aggastyán bágyadt mosollyal folytatta:

- Akkor hát ön a püspököm?

- Olyanformán.

- Jöjjön közelebb, uram.

A konventtag kezét nyújtotta a püspöknek, de az nem fogadta el. Ennyit mondott:

- Örömmel látom, hogy nem úgy van, mint hittem. Igazán nem látszik betegnek.

- Meg fogok gyógyulni, uram - felelte az öreg.

Kisvártatva így szólt:

- Három óra múlva meghalok.

Aztán megint megszólalt:

- Félig-meddig orvos vagyok. Tudom, hogy szokott elkövetkezni a vég. Tegnap még csak a lábamat éreztem hidegnek. Ma már a térdem is kihűlt. Most érzem, hogy a hideg a derekamat környékezi, mikor a szívemig elér, meghalok. Ugye, szép a napsütés? Kiguríttattam magam, hogy egy utolsó pillantást vethessek a napvilágra. Beszélhet bátran, nem fáraszt. Jól tette, hogy eljött megnézni egy haldoklót. Jó, ha ennek a pillanatnak tanúi vannak. Az embernek vannak bogarai; szerettem volna megérni a hajnalt. De tudom, hogy alig van három órám. Sötétedik. De mindegy. A halál egyszerű dolog. Nem kell hozzá napvilág. Jó lesz így is. Csillagfénynél fogok meghalni.

Az aggastyán a pásztorfiúhoz fordult:

- Te menj aludni. Múlt éjjel virrasztottál. Fáradt vagy.

A fiú bement a kunyhóba.

Az öreg elkísérte tekintetével, s mintha magában beszélne, folytatta:

- Mialatt ő alszik, én meghalok. A kétféle alvás jól megfér egymás szomszédságában.

A püspök nem rendült meg úgy, mint várni lehetett volna. Nem érezte Isten jelenlétét ebben az elmúlásban. Mondjuk ki nyíltan, mert a nagy lelkek apró ellentmondásait sem mellőzhetjük hallgatással, ő, aki alkalomadtán szeretett tréfálkozni saját „nagysága” fölött, most egy csepp megbántódást érzett, hogy az öreg nem címezi méltóságosnak, s már-már ott tartott, hogy „polgártárs” megszólítással válaszol. Kedve támadt holmi nyers bizalmaskodásra, ami orvosoknál és papoknál eléggé gyakori, de neki nem volt kenyere. Elvégre ez az ember mint konventtag, mint a nép képviselője, valaha földi hatalmasság volt; a püspök, talán először életében, hajlamos volt a szigorúságra.

A konventtag ezalatt szerény szívélyességgel nézegette őt. Ebben talán része volt annak az alázatnak is, amely illik ahhoz, aki a sír szélén van.

A püspök, bár rendszerint óvakodott a kíváncsiságtól, amely érzése szerint határos a sértéssel, nem állhatta meg, hogy figyelmesen ne vizsgálgassa a konventtag arcát. Ezt az érdeklődést, mivel nem rokonszenvből eredt, valószínűleg senki mással szemben nem vette volna a lelkére. De egy konventtagról olyformán vélekedett, hogy kívül áll a törvényen, még az irgalom törvényén is.

G. nyugodtan, csaknem kiegyenesedve ült, érces hangon beszélt. Az ilyen nyolcvanéves aggastyánok bámulatba ejtik a fiziológust. Sok hozzá hasonló férfi vett részt a forradalomban; erejük is rendkívüli időkhöz volt szabva. Látszott az öregen, hogy állta az élet kemény próbáit. Még most is, amikor végét járta, úgy viselkedett, mint ép, egészséges ember. Éles tekintetében, kemény hangsúlyozásában, erőteljes vállmozdulataiban volt valami, ami elriaszthatta a halált. Azrael, a mohamedánok halálangyala, visszafordult volna láttára, azt hívén, hogy ajtót tévesztett. Úgy látszott, G. azért hal meg, mert maga kívánja a halált. Szabad volt haldoklásában is. Csak a lába bénult meg. Azt már megragadta az alvilági kéz. A láb halotti hideg volt, de a fej élt az élet minden erejével, és teljes fényben sugárzott. Ebben a komoly pillanatban G. hasonlított a keleti mese királyához, akinek teste fölül hús, alul márvány.

Volt ott egy kő. A püspök leült rá, és beszélni kezdett ex abrupto.[38] Feddő hangot ütött meg:

- Azért az egyért becsülöm önt, hogy legalább nem szavazott a király halálára.

A konventtag úgy tett, mintha nem vette volna észre a „legalább” szó bántó értelmét. Amikor felelt, a mosoly eltűnt az arcáról.

- Ne becsüljön túl, uram; én a zsarnok pusztulására szavaztam.

Ez a kemény hang volt a válasz a szigorú hangra.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte a püspök.

- Azt, hogy van az embernek egy zsarnoka: a tudatlanság. Én ennek a zsarnoknak a pusztulására szavaztam. Ez a zsarnok nemzette a királyi hatalmat, amelynek hamisság a gyökere, míg a tudás az igazságból meríti hatalmát. Az ember kormányzója csak a tudás lehet.

- És a lelkiismeret - toldotta meg a püspök.

- A kettő ugyanaz. A lelkiismeret a bennünk lakozó tudásnak az a része, amely velünk született.

Bienvenu püspök kissé megütközve hallotta ezt a számára merőben új beszédet. A konventtag folytatta:

- XVI. Lajost illetően „nem”-mel szavaztam. Nem érzek jogot arra, hogy megöljek egy embert; de kötelességemnek tartom irtani a rosszat. A zsarnok pusztulására szavaztam. Vagyis a nők prostituálásának, a férfiak rabszolgaságának, a gyermekek sötét tudatlanságban tartásának megszüntetésére. Erre szólt a köztársaságra adott szavazatom. A testvériségre, az egyetértésre, a hajnalhasadásra szavaztam! Elősegítettem az előítéletek és tévhitek bukását. Az előítéletek és tévhitek romjaiból támad a világosság. Ledöntöttük a régi világot, s mikor felborult a régi világ, mely az emberi nyomorúságokat tartalmazta, a tiszta öröm edényévé változott.

- Zavaros volt az a tiszta öröm - jegyezte meg a püspök.

- Mondhatná inkább: megzavarták. És ma, a múlt végzetes visszatérése után, amit ez a szó: 1814 jelent,[39] el is enyészett az öröm. Sajnos, tökéletlen munkát végeztünk, elismerem; intézményeiben leromboltuk a régi rendet, de az eszmék terén nem sikerült egészen megsemmisítenünk. Nem elég kiirtani a visszaéléseket; meg is kell változtatni az erkölcsöket. A malom nincs többé, de a szél tovább is fú.

- Maguk romboltak. A rombolás lehet hasznos; de nem tudok bízni a rombolásban, ha harag fűti.

- A jogot megilleti a harag, püspök úr, és a jog haragja a haladás egyik rugója. Mondhatnak akármit, a francia forradalom az emberiség leghatalmasabb lépése Krisztus fellépése óta. Tökéletlen lépés, igaz, de fenséges. Megfogalmazta a társadalom ismeretlen problémáit. Megszelídítette az elméket; megnyugvást, megbékélést, megvilágosodást hozott; a civilizáció bő áramlását indította el a földön. Jótevőnk volt. A francia forradalom az emberiség felmagasztosulása.

A püspök nem állhatta meg, hogy halkan közbe ne szóljon:

- Úgy? És 1793?

A konventtag csaknem kísérteties ünnepélyességgel emelkedett fel a székén, és, amennyire egy haldoklótól telik, felkiáltott:

- Á! Itt tartunk! 1793! Vártam ezt a szót. Ezerötszáz éven át gyűlt a világ fölött a felhő. Tizenöt évszázad múltán kirobbant a zivatar. Ön a villámcsapással száll perbe.

A püspök talán magának sem vallotta be, de érezte, hogy a vágás elevenébe talált. Ám megőrizte higgadtságát, így válaszolt:

- A bíró az igazságszolgáltatás nevében szól; a pap a könyörület nevében, ami nem más, mint magasabb rendű igazságszolgáltatás. A villámcsapásnak nem szabad tévednie.

És szemét a konventtagra szegezve folytatta:

- XVII. Lajos?[40]

A konventtag kinyújtotta a kezét, és karon ragadta a püspököt.

- XVII. Lajos! Jó, beszéljünk róla. Kit sirat ön? Egy ártatlan gyermeket? Helyes. Akkor önnel sírok. Vagy a királyfit? Az már megfontolásra késztet. Az én szememben Cartouche[41] öccse, az ártatlan gyermek, akit a Gréve téren hóna alá hurkolt kötélen akasztottak fel, s így hagyták, míg ki nem szenvedett, pusztán azért, mert Cartouche öccse volt, nem kevésbé szánni való, mint XV. Lajos unokája, az ártatlan gyermek, akit a Temple tornyában kínoztak halálra pusztán azért, mert XV. Lajos unokája volt.

- Uram - szólt a püspök -, nem szeretem, hogy együtt említi a két nevet.

- Cartouche? XV. Lajos? Melyikük nevében tiltakozik?

Percnyi csend lett. A püspök szinte bánta már, hogy idejött, amellett valami határozatlan és furcsa megrendülést érzett.

A konventtag szólalt meg elsőnek:

- Püspök úr, úgy látom, nem szereti az igaz szó nyerseségét. Krisztus szerette. Seprűt fogott, és kitakarította a templomot. Villámterhes ostora nagyon kemény igazságokat csattogtatott. Midőn így szólt: „Sinite parvulos”,[42] nem tett különbséget kisded és kisded közt. Nem átallotta volna Barrabas[43] gyermekét együtt említeni Heródes[44] gyermekével. Uram, az ártatlanság önmagának koronája. Az ártatlanság nem ismer rangot. Rongyok közt ugyanolyan felséges, mint liliomos címer alatt.

- Igaz - mondta halkan a püspök.

- Még nem fejeztem be - folytatta a konventtag. - Ön említette XVII. Lajost. Értsük meg egymást. Könnyezzünk meg minden ártatlant, minden vértanút, minden gyermeket, a magas és alacsony sorból származókat egyaránt? Kész vagyok rá. De akkor, már mondtam önnek, 1793-nál régebbre kell visszamennünk, XVII. Lajos előtt kell kezdenünk a könnyhullatást. Én megsiratom önnel a királyok gyermekeit, de sirassa meg ön is velem a köznép kisdedeit.

- Én valamennyit siratom - mondta a püspök.

- Egyformán! - kiáltotta G. - De ha a mérleg nyelve billen, billenjen a nép javára, mert az régebb ideje szenved!

Ismét csend lett. A konventtag törte meg. Egyik könyökére támaszkodott, állát hüvelyk- és mutatóujja közé csíptette, ahogy önkéntelenül szokta az, aki kérdez vagy ítél, és a haláltusa minden erejével villámló tekintetét a püspökre meresztve, csak úgy ontotta magából a szót:

- Igen, uram, a nép régóta szenved. De mondja, tán csak nem azért jött ide, hogy kikérdezzen, és XVII. Lajosról beszéljen nekem? Én nem ismerem önt. Mióta ezen a vidéken vagyok, egyedül élek itt, ki se tettem a lábam ebből a kunyhóból, s ezen a pásztorfiún kívül, aki segít nekem, soha egy lelket se láttam. Igaz, hogy a neve tétován a fülembe jutott, és meg kell vallanom, nem volt rossz hangzása, de ez nem jelent semmit; ügyes emberek értik a módját, hogy rászedjék a jó paraszti népet. Igaz is, nem hallottam robogni a hintaját, bizonyára ott hagyta a bozót mögött, lent, az útelágazásnál. Mondom, nem ismerem, önt. Azt mondja, ön a püspök, de ebből mit sem tudtam meg az erkölcsi mivoltáról. Szóval, megismétlem a kérdésemet. Kicsoda ön? Püspök, vagyis afféle aranyos palásttal, címerrel díszelgő, dús jövedelmű egyházfejedelem; a digne-i püspök tizenötezer frank törzsfizetést, tízezer frank járulékot, összesen évi huszonötezer frank javadalmat élvez; nagy konyhát visz, libériás inasokat tart, pénteken vízityúkot lakmároz, díszhintajában elöl-hátul lakájjal páváskodik, palotában lakik, és pompás fogaton hajtat Jézus Krisztus nevében, aki mezítláb gyalogolt! Ön főpap, van jövedelme, palotája, istállója, cselédsége, dús asztala, el van látva az élet minden kényelmével, mint a többiek, és élvezi is, mint a többiek. Rendben van, de mindez túl sokat mond, vagy nem eleget; mindez nem világosít fel engem az ön belső és lényeges értékéről, holott ön alkalmasint azzal a szándékkal jött hozzám, hogy bölcsességgel traktáljon. Kivel beszélek voltaképpen? Kicsoda ön?

A püspök lehajtotta fejét, és így szólt:

- Vermis sum.[45]

- A föld férge hintóban! - dörmögött a konventtag.

Most ő került fölénybe, és a püspök lett alázatos.

A püspök szelíden szólalt meg:

- Helyes. De magyarázza meg, uram, hogy a hintóm, mely innét pár lépésnyire, a fák közt vesztegel, dús asztalomba vízityúk, amit pénteken lakmározok, huszonötezer frank évi jövedelmem, palotám és cselédségem, mindez mennyiben bizonyítja azt, hogy a részvét nem erény, az irgalom nem kötelesség, s hogy 1793 nem volt könyörtelen?

A konventtag végigsimított homlokán, mintha felhőt akarna onnét elhessegetni.

- Mielőtt válaszolnék - mondta -, bocsánatot kell kérnem, uram. Az imént hibáztam. Ön itt a vendégem, akinek udvariassággal tartozom. Ön az eszméimet vitatja, illik, hogy az érveinek megdöntésére szorítkozzam. Az ön gazdagsága és kényelme számomra csupa előny önnel szemben a vitában, de ízlésem tiltja, hogy kihasználjam, ígérem, többé nem élek vele.

- Köszönöm - mondta a püspök.

G. így folytatta:

- Térjünk vissza a magyarázatra, amit tőlem kíván. Hol is tartottunk? Mit mondott? Hogy 1793 könyörtelen volt?

- Az, kérlelhetetlen - szólt a püspök. - Hogyan vélekedik Marat-ról, aki dicsőítette a nyaktilót?

- Hogyan vélekedik ön Bossuet-ról,[46] aki Te Deummal ünnepelte a protestánsok kíméletlen irtását?

A visszavágás kemény volt, de célba talált, mint egy tőr acélpengéje. A püspök összerezzent, hirtelenében nem tudott válaszolni; de sértette, hogy így említik előtte Bossuet nevét. A legkiválóbb elméknek is vannak bálványaik, és néha kínszenvedést okoz nekik a logika tiszteletlensége.

A konventtag lihegni kezdett. Hangja el-elakadt a haláltusa görcsében, mely a végső leheleteket fojtogatja. De szemében még töretlen fénnyel világlott a lélek. Tovább beszélt:

- Mondjunk el még egyet-mást, ha nincs ellenére. Különválasztva a forradalomtól, mely a maga egészében hatalmas emberi cselekedet, 1793 sajnálatos visszavágás volt. Ön könyörtelennek tartja. De milyennek tartja, uram, a monarchiát? Carrier[47] bandita; de minek nevezi Montrevelt?[48] Fouquier-Tinville[49] himpellér; de mi a véleménye Lamoignon-Baville-ról?[50] Maillard[51] iszonyatos; de Saulx-Tavannes[52] talán tetszik önnek? „Páter” Duchéne[53] vérengző; de miféle jelzővel illeti Páter Letellier-t?[54] Jourdan Coupe-Téte szörnyeteg, de korántsem olyan veszedelmes, mint Louvois[55] márki úr. Uram, én szívből sajnálom Mária-Antóniát, az osztrák főhercegnőt és királynőt; de szívből sajnálom azt a szegény hugenotta[56] asszonyt is, azt a szoptatós anyát, akit 1685-ben, a dicsőséges Lajos király alatt, uram, övig meztelenül cölöphöz kötöztek, és kis távolságban előtte tartották gyermekét. Melle tejtől, szíve gyötrelemtől duzzadt, a kiéhezett, sápadt csecsemő látta a keblet, haldokolva sírt, a hóhér pedig így szólt a nőhöz, aki anya és dajka volt: „Tagadd meg hitedet!” És rábízta, hogy válasszon kisdedének halála és lelkiismeretének veszte közt. Hogyan vélekedik arról, hogy Tantalus kínjának vetettek oda egy anyát? Jegyezze meg, uram, hogy a francia forradalomnak megvoltak a maga okai. Dühöngését fel fogja oldozni a jövő. Eredménye, hogy jobbá lett a világ. Legiszonyúbb csapásai cirógatássá enyhülnek az emberiség arcán. De nem folytatom. Elhallgatok, mert túlságosan előnyös a helyzetem. Különben is meghalok.

A konventtag elfordította tekintetét a püspökről, és ezzel a pár nyugodt szóval zárta le gondolatai sorát:

- Igen, a haladás erőszakosságait forradalomnak nevezik. Amikor aztán véget érnek, elismerik, hogy az emberiséget kemény lökések érték ugyan, viszont előbbre jutott.

A konventtag nem sejtette, hogy egymás után bevette a püspök belső sáncait. Egy sánc azonban még állt, és Bienvenu méltóságos úr ez utolsó ellenállási fészkéből eredt a következő mondás, amelyben újból csaknem a kezdeti ridegség szólalt meg:

- A haladásnak hinnie kell Istenben. A jónak nem lehet szolgája az istentelenség. Rossz vezetője az emberi nemnek az, aki tagadja Isten létét.

Az agg népképviselő nem válaszolt. Megreszketett. Az égre nézett, és lassan könny gyűlt a szemébe. Mikor pillája megtelt, a könnycsepp végiggördült szederjes, sápadt arcán, és mintegy magában beszélve, s tekintetét az égbolt mélységébe süllyesztve, halkan rebegte:

- Ó, eszmény, csak te létezel!

A püspökön kimondhatatlan megrendülés vett erőt.

Kis szünet után az aggastyán ujját égnek emelte, és így szólt:

- Van végtelen! Ott van! Ha a végtelennek nem lenne énje, ez a hiány határt szabna neki; akkor nem lenne végtelen; más szóval nem létezne. Holott létezik. Így hát van énje is. A végtelennek ez az énje: az Isten.

Hangos szóval mondta ezt a haldokló, remegő eksztázisban, mintha látna valakit. Utána szeme lecsukódott. Az erőfeszítés kimerítette. Nyilván egyetlen percben élte le azt a néhány órát, ami számára még hátravolt. Amit mondott, az közel vitte ahhoz, aki a halálban rejtőzik. Elérkezett a végső perc.

Tudta ezt a püspök, sietnie kellett, hogy elvégezhesse papi kötelességét, amiért idejött. A legnagyobb hidegséget lassanként a legmélyebb megilletődés váltotta fel benne. Nézte a lehunyt szemet, megragadta a vén, ráncos, jéghideg kezet, és a haldokló fölé hajolt.

- Ez az óra Isten órája. Nem gondolja, hogy kár lenne, ha hiába találkoztunk volna?

A konventtag fölnyitotta szemét. Arcán kísérteties komolyság jelent meg.

- Püspök úr - mondta, inkább a lélek méltóságából, mint az erőállapot hanyatlásából eredő lassúsággal -, én egész életemet elmélkedéssel, tanulással, szemlélődéssel töltöttem el. Hatvanéves voltam, mikor hazám hívott, és rám parancsolt, hogy részt vegyek sorsának intézésében. Engedelmeskedtem. Küzdöttem a visszaélések ellen, segítettem megdönteni a zsarnokságot, hirdettem az emberi jogokat, síkraszálltam a haladó eszmékért. Védtem a haza földjét az ellenséges betörés ellen; kitártam mellemet a megtámadott Franciaországért. Sohase voltam gazdag, most szegény vagyok. Ott voltam az állam urai közt, a kincstár pincéi zsúfolva voltak arannyal és ezüsttel, úgyhogy a falakat alá kellett támasztani, nehogy beomoljanak a megterheléstől, és én az Arbre-Sec utcában étkeztem, ahol huszonhárom sou volt az ebéd. Segítettem az elnyomottakat, könnyítettem a szenvedőkön. Igaz, széthasogattam az oltárterítőt, de csak azért, hogy bekötözzem a haza sebeit. Mindenkor egyengettem az emberiség útját a világosság felé, és némelykor ellenszegültem a könyörtelen haladásnak. Alkalomadtán megvédelmeztem tulajdon ellenfeleimet, vagyis önöket. A flandriai Pethegemben, ahol egykor a meroving királyok[57] nyári palotája állt, van egy urbanissza[58] kolostor, a beaulieu-i Szent Klára-apátság, azt én mentettem meg 1793-ban. Teljesítettem kötelességemet, amennyire erőmből tellett, és annyi jót tettem, amennyit csak tehettem. Ezért aztán üldöztek, gyötörtek, zaklattak, hajszoltak, gyaláztak, gúnyoltak, leköpdöstek, elátkoztak, száműztek. Ősz fejjel hosszú évek óta érzem, hogy vannak, akik jogot formálnak rá, hogy megvessenek, a szegény, tudatlan tömeg úgy néz rám, mint egy elkárhozottra, és én, aki senkit sem gyűlölök, belenyugszom, hogy a gyűlölet elszigetel. Most nyolcvanhét éves vagyok, meghalok. Mit kíván tőlem?

- Az áldását - szólt a püspök.

És letérdepelt.

Mikor a püspök fölemelte fejét, már a halál fensége lebegett a konventtag arcán. Kilehelte lelkét.

A püspök gondolatokba mélyedve tért haza. Az éjszakát átimádkozta. Másnap néhány kíváncsi nekibátorodva megkísérelte, hogy szóba hozza előtte a konventtagot. A püspök az égre mutatott. Ettől fogva még gyengédebben és testvériesebben bánt a kicsinyekkel és szenvedőkkel.

Valahányszor célzást tettek a „vén bűnös” G.-re, különös elfogódottságot érzett. Senki sem mondhatná meg, vajon ezzel a szellemmel való találkozása s a visszfény, amelyet ez a nagy lélek az ő lelkére vetett, nem járult-e hozzá némiképpen, hogy közelebb jusson a tökéletességhez.

Ez a „lelkipásztori látogatás” természetesen sugdolózásra adott alkalmat a helybeli kis érdekkörökben.

- Mi dolga a püspöknek egy ilyen ember halálos ágyánál? Világos, hogy megtérésére nem számíthatott. Ezek a forradalmárok mind megrögzött bűnösök. Minek ment hát oda? Mi látnivalója volt ott? Nyilván arra volt kíváncsi, hogyan visz el egy lelket az ördög.

Egy főrangú özvegy, abból a szemtelen fajtából, amely elmésnek hiszi magát, így sziporkázott előtte:

- Az emberek találgatják, hogy méltóságod mikor teszi fel a vörös sapkát.

- Ó, persze! Ez rikító szín - válaszolt a püspök. - Szerencsére azok, akik sapkán látva megvetik, hódolnak előtte akkor, ha kalapon látják.

XI
Pótlás a jellemrajzhoz

Alaposan tévedne, aki mindebből azt következtetné, hogy Bienvenu őméltósága úgynevezett „filozófus püspök” vagy „hazafias pap”[59] volt. Találkozása - mondhatnánk: szövetkezése - a konventtaggal valamilyen megdöbbenést hagyott benne, s ettől még szelídebb lett. Ennyi az egész.

Jóllehet Bienvenu úr egyáltalán nem volt politikus, talán helyénvaló, ha itt röviden jelezzük, milyen pártállást foglalt volna el az akkori eseményekkel szemben, ha ugyan valaha is gondol arra, hogy pártállása legyen.

Menjünk hát vissza néhány esztendővel.

Nem sokkal azután, hogy a császár püspöki méltóságra emelte Myriel urat, több más püspökkel együtt birodalmi báróvá nevezte ki. A pápa, mint ismeretes, 1809 júliusának 5-éről 6-ára virradó éjszakáján fogságba került.[60] Ugyanekkor Napóleon meghívta Myriel urat a francia és olasz püspökök párizsi zsinatjára.[61] A zsinat a Notre-Dame-ban tartotta üléseit, és első ízben 1811. június 15-én gyűlt össze Fesch bíboros[62] elnöklete alatt. Myriel úr egyike volt az egybegyűlt kilencvenöt püspöknek. De csak egy ülésen és három-négy külön értekezleten vett részt. Mint egy hegyvidéki egyházmegye püspöke, aki a természet közvetlen közelében, szegényparaszti környezetben élt, úgy látszik, olyan eszméket hangoztatott az előkelő személyiségek közt, hogy fölingerelte velük a gyülekezetet. Hamarosan visszatért Digne-be. Mikor megkérdezték, miért hagyta ott Párizst ily hirtelen, így felelt:

- Terhükre voltam. Szabad levegőt vittem közéjük. Mintha egy ajtó tárult volna fel. - Más alkalommal ezt mondta: - Mit csináljak? Azok az urak egytől egyig fejedelmek. Én meg csak afféle parasztpüspök vagyok.

Tény, hogy nem nézték jó szemmel. Több furcsa esete közt, mikor egy este egyik nagy tekintélyű püspöktársánál volt vendégségben, ez a megjegyzés szaladt ki a száján:

- Mily gyönyörű faliórák! Mily remek függönyök! Mily díszes libériák! Terhes lehet ez a nagy fényűzés! Ó, én nem szeretném, hogy ez a sok fölösleges pompa szüntelenül a fülembe harsogja: Vannak, akik éheznek! Vannak, akik fáznak! Vannak szegények! Vannak szegények!

Jegyezzük meg mellékesen, hogy a fényűzés ellen táplált gyűlölet általában nem volna ésszerű, mert kiterjedne a művészetekre is. Egyházi férfiaknál azonban a fényűzés, leszámítva a reprezentálást és a szertartásokat, elítélendő. Nemigen vall könyörületes hajlandóságra. A dúslakodó pap fogalmi képtelenség. A papnak állandóan közel kell lennie a szegényekhez. Márpedig ha valaki szünet nélkül, éjjel-nappal bánattal, szerencsétlenséggel, nyomorral érintkezik, lehetséges-e, hogy rá is ne tapadjon valami ebből a szent szegénységből, mint munka nyomán a por? Képzelhető-e, hogy valaki tüzes serpenyő mellett áll, és nincs melege? Képzelhető-e, hogy egy munkás folyton kohónál dolgozik, és egyetlen megpörkölt hajszála, egyetlen megfeketedett körme, arcán egy csöpp verejték, egy szemernyi hamu sincsen? Papnál, főként püspöknél, a könyörületességnek első bizonyítéka a szegénység.

Kétségtelenül így gondolkozott a digne-i püspök is.

Nem kell azonban azt hinni, hogy bizonyos kényes pontokban magáévá tette a „század eszméit”. Nemigen szólt bele a pillanatnyi teológiai vitákba, és hallgatással mellőzte az egyház és állam viszonyát érintő kérdéseket. De ha nagyon faggatják, kitűnt volna, hogy inkább az ultramontán,[63] mint a gallikán[64] irányzat felé hajlik. Minthogy arcképet rajzolunk, és semmit sem akarunk palástolni, kénytelenek vagyunk hozzáfűzni, hogy hidegen figyelte Napóleon hanyatlását. 1813-tól fogva pártolt vagy helyeselt minden ellenséges megnyilvánulást. Mikor a császár visszatért Elba szigetéről, nem volt hajlandó elébe menni, hogy bemutassa hódolatát, és a száznapos uralom alatt vonakodott érte nyilvános könyörgést elrendelni egyházmegyéje templomaiban.

Húgán, Baptistine kisasszonyon kívül két fitestvére is volt: tábornok az egyik, a másik megyefőnök. Eléggé sűrűn levelezett velük. Az előbbire kissé neheztelt, mert mint egy provence-i helyőrség parancsnoka a cannes-i partraszállás[65] után élére állt ugyan egy ezerkétszáz főnyi csapatnak, de úgy indult a császár üldözésére, mint aki szándékosan el akarja szalasztani. Annál gyengédebb hangú leveleket írt másik fivérének, a volt prefektusnak, aki derék, becsületes ember volt, és visszavonultan élt Párizsban a Casette utcában.

Bienvenu méltóságos úr életében is volt tehát olyan időszak, amelyre a keserű pártosság szelleme borított felhőt. A pillanatnyi szenvedélyek árnyéka átsuhant ezen a szelíd és nagy lelken, mely az örök dolgok megszállottja volt. Ilyen ember méltó lett volna arra, hogy ne legyenek politikai nézetei. Félreértés ne essék: korántsem tévesztjük össze az úgynevezett „politikai nézetek”-et a haladás őszinte óhajtásával, a fenséges, mert demokratikus és humánus, hazafiúi hitvallással, amelyen manapság minden fennkölt gondolkodásnak alapulni kell. Nem akarunk mélyrehatóan foglalkozni olyan kérdésekkel, melyek könyvünk tárgyát csupán közvetve érintik, azért egyszerűen csak annyit mondunk: szép lett volna, ha Bienvenu úr nem királypárti, és tekintetét egy pillanatra sem fordítja el attól a magasztos szemlélettől, mely az emberi dolgok viharos csapongása fölött tündöklőn ragyogtatja az Igazság, az Igazságszolgáltatás, a Könyörület három tiszta fényét.

Tudjuk ugyan, hogy Isten nem politikai tevékenységre teremtette Bienvenu urat, mégis megértettük és csodáltuk volna tiltakozását a jog és szabadság nevében, bátor ellenszegülését, kockázatos és becsületes szembeszállását a mindenható Napóleonnal. De ami tetszik nekünk, ha a magasba törők ellen irányul, kevésbé tetszik, ha az elbukók rovására történik. A harcot csak addig szeretjük, ameddig veszéllyel jár; és aki az elején a küzdők sorában volt, csak annak van joga, hogy a végén irtsa a megvert ellenséget. Aki nem lépett fel konok vádlóként a virágzás idején, az hallgasson az összeomlás órájában. Csakis a siker leleplezője lehet jog szerinti bírája a bukásnak. Ami bennünket illet, ha a gondviselés beavatkozik, sújtó kezét nem háríthatjuk el. 1812[66] lefegyverzésünk kezdetének esztendeje. 1813-ban a néma nemzetgyűlés, mikor a katasztrófától felháborítva, hitványul megtörte a hallgatást, csak megvetést érdemelt, hibázott az, aki megtapsolta. 1814-ben már undorral kellett elfordulni a marsallok árulásától, s az egyik pocsolyából a másikba hentergő szenátustól, mely gyalázta azt, akit korábban istenített, mert undorító a bálványozás, amely előbb istenít, aztán leköpi bálványát. 1815-ben, amikor már a közelgő balsors borzongatta Franciaországot, amikor homályosan sejteni lehetett a Napóleonra váró waterlooi csapást - a hadsereg és a nép fájdalmas üdvrivalgása, mellyel a végzet elítéltjét köszöntötte, éppenséggel nem volt nevetséges, és bármennyi fenntartással élünk is a kényúrral szemben, azt tartjuk, hogy oly nemes léleknek, amilyen a püspök volt, fel kellett volna ismernie, mennyire fenséges és megható egy nagy népnek és egy nagy embernek szoros ölelkezése az örvény szélén.

Ettől eltekintve a püspök mindenben igazságos, pártatlan, tisztán látó, alázatos és tiszteletre méltó ember volt; szeretett jót cselekedni, és élt benne a jó szándék, ami már maga is jó cselekedet. Pap volt, bölcs volt, ember volt. Még abban a politikai felfogásban is, amelyet az imént szemére vetettünk, s amelyet hajlamosak vagyunk szinte túlzott szigorral megítélni, el kell ismernünk, türelmes és engedékeny volt, talán nálunk is türelmesebb. - A városháza portása még a császári uralom alatt nyerte állását. Altisztként szolgált a régi gárdában, az austerlitzi csata[67] után becsületrendet kapott, bonapartista volt, mint maga a napóleoni sas. Ennek a szegény ördögnek néha meggondolatlan szavak csúsztak ki a száján, olyasmit mondott, amit az akkori törvény lázításnak minősített. Amióta a császári arcél eltűnt a becsületrend jelvényéről, sohasem öltözött - ahogy mondotta - szolgálati díszbe, nehogy kénytelen legyen feltűzni a kitüntetését. Nagy áhítatosan maga vette le a császár képmását a Napóleontól kapott keresztről, így azon lyuk keletkezett, de ő nem akart semmit az üres helyre tenni. „Inkább meghalok - mondogatta -, semhogy a három varangyot[68] viseljem a szívem fölött.” Könnyebb volt a lelke, ha hangosan becsmérelhette XVIII. Lajost. Vén köszvényesnek szidta, gúnyolta az angolos lábszárvédőit. „Bár kotródna Poroszországba a copfjával!” - dörmögte minduntalan. Örült, hogy egyszerre ócsárolhatta azt a kettőt, amit legjobban utált: Poroszországot és Angliát. Addig-addig, míg kiröpült az állásából. Feleségével és gyermekeivel kenyér nélkül maradt. A püspök akkor magához hívatta, szelíden megdorgálta, és templomőrnek alkalmazta a székesegyházban.

Myriel úr igazi pásztora volt egyházmegyéjének, mindenki barátja.

Kegyes cselekedeteivel és szelíd modorával Bienvenu méltóságos úr kilenc év alatt egész Digne-ben valami gyengéd és gyermeki tiszteletre tett szert. Még Napóleon-ellenes magatartását is elnézte és megbocsátotta neki a nép, a jámbor és gyönge nyáj, mely rajongott császárjáért, de szerette püspökét.

XII
Bienvenu úr magányossága

Egy püspök környezetében rendszerint van egy sereg papocska, ahogyan a tábornokot is fiatal tisztek raja veszi körül. Ezeket a papokat nevezi valahol a kedves Szalézi Szent Ferenc[69] „zöld ifjoncok”-nak. Minden pályának megvannak a törtetői, akik a révbe jutottak uszályába szegődnek. Nincs hatalom csatlósok nélkül, nincs szerencsefi udvaroncok nélkül. A jövő kilátásainak hajszolói ott rajzanak a fénylő jelen körül. Minden főpapi székhelyen van vezérkar. Minden befolyásos püspöknek megvan a szeminarista kerubokból álló gárdája, amely bejáratos a püspöki palotába, fönntartja benne a rendet, és díszőrséget áll a püspök mosolya körül. A püspök jóindulatát megnyerni, ez az első lépés egy szerpapnak az érvényesülés útján. Ki-ki előbbre törekszik, s az apostoli hivatás nem veti meg a kanonoki stallumot.

Valamint a hivatali pályán, az egyházi rendben is vannak nagyfejűek. Ezek az udvarképes püspökök, a gazdagok és dús javadalmúak, az alkalmazkodók, az úri társaságban forgók, akik nemcsak a mennyei malaszt kikönyörgéséhez, hanem a földi előnyök kijárásához is értenek, aggály nélkül előszobáztatnak a maguk személyében egy egész egyházmegyét, a sekrestyét összepaktáltatják a diplomáciával, inkább abbék, mint lelkipásztorok; inkább főpapok, mint püspökök. Jól jár, aki közelükbe férkőzhet. Befolyásos helyzetükben csak úgy ontják a körülöttük sürgölődőknek, kedvenceiknek, a magukat behízelgő fiataloknak a zsíros plébániákat, a stólajövedelmeket, az esperesi és préposti állásokat, a káptalani tisztségeket, addig is, amíg a püspökségekre kerülhet a sor. Ahogy emelkednek, magukkal viszik a bolygóikat is; pályafutásuk egész naprendszert mozgat. Tündöklésük a kíséretükre is bíborfényt sugároz. Egyéni sikerük jó kis előléptetések morzsáit szórja szét párthíveik közt. Mennél nagyobb a patrónus egyházmegyéje, annál zsírosabb plébániát kap a kegyenc. És ott van Róma! Egy püspök, akiből érsek lesz, egy érsek, aki bíborosi kalapot kap, elviheti az emberét konklavistának,[70] az illető bejuthat a szentszéki bíróságba auditornak,[71] megkaphatja a palliumot,[72] egykettőre kamarás lehet, monsignore,[73] innen már csak egy lépés az eminenciás[74] címig, az eminenciást pedig Őszentségétől csupán a lateráni szavazás füstoszlopa[75] választja el. Minden papsapka álmodozhat a tiaráról. A pápa manapság az egyetlen ember, aki szabályszerű választás útján lehet királlyá, mégpedig a királyok királyává! Minő melegágya ezért a nagyra törő reményeknek egy papnevelő intézet! Hány szemérmes kispap, hány ifjú abbé épít titokban nagyszerű légvárakat! Mily könnyen nevezi magát elhivatottságnak a nagyravágyás, és ki tudja, talán teljes jóhiszeműséggel, önmagát csalva szövi boldog ábrándjait.

Bienvenu püspök úr a maga alázatos, igénytelen, különc modorával nem tartozott a nagyfejűek közé. Kitetszett ez abból is, hogy nem nyüzsögtek körülötte fiatal papok. Láttuk, hogy Párizsban „leforrázták”. Senkinek sem jutott eszébe, hogy ehhez a magányos aggastyánhoz kapcsolja jövőjét. Nem akadt olyan bolond, aki az ő árnyékában akarta volna kilombosítani csírázó becsvágyát. Kanonokjai és helynökei jámbor öregek voltak, kissé falusiasak, akárcsak ő, s mint ő, befalazva ebbe az egyházmegyébe, ahonnét nem volt kijárat a bíborosság felé. Mindannyian hasonlítottak püspökükhöz, azzal a különbséggel, hogy az ő útjuk lezárult, a püspöké ellenben kiteljesedett. Annyira érezték, hogy Bienvenu úr mellett lehetetlen fölcseperedni, hogy a szemináriumból alighogy kikerült ifjak, akiket ő szentelt pappá, az aixi vagy auchi érsekhez ajánltatták magukat, és hamarosan odábbálltak. Mert, mint már mondottuk, az emberek előbbre törekszenek. A szent, aki végleges önmegtartóztatásban él, veszedelmes szomszédság; könnyen átragadhat róla a gyógyíthatatlan szegénység, az érvényesüléshez szükséges ízületek merevülése, általában több lemondás, mint amennyit az ember kívánatosnak tart. Ezért menekülnek oly sokan az ilyen mételyező erény mellől. Ez volt az oka Bienvenu úr magányosságának. Szomorú társadalomban élünk. Sikert mindenáron: ezt a tanítást csöpögteti belénk a ránk nehezedő romlottság.

Mellesleg mondva, a siker eléggé förtelmes valami. Becsapja az embereket, mert könnyen összetéveszthető az érdemmel. A tömeg szemében a siker arculata majdnem azonos a kiválóságéval. A siker, a tehetségnek e hasonmása, elámítja a történetírást is. Csak Juvenalis[76] és Tacitus[77] ejt róla bosszús szavakat. Napjaink többé-kevésbé hivatalos bölcselete a siker cselédjévé szegődött, magára öltötte libériáját, és az előszobájában lakájkodik. Arass sikert: ez a divatos elmélet, amely a könnyűszerrel való boldogulást azonosítja a tehetséggel. Ha nyersz a lutrin, ember vagy a talpadon. Aki diadalt arat, az előtt hódol a világ. Szüless a sors kegyeltjének, ez mindennek a titka. Ha szerencséd van, a többi jön magától. Ha gyorsan révbe jutsz, nagy embernek fognak tartani. Nem számítva néhány óriás kivételt, a század fénylő csillagait, a kortársi bámulat rövidlátásából ered. Színaranynak nézik az aranyozást. Lehetsz akármilyen jöttment, fő, hogy zöld ágra vergődj. A köznapi ember afféle vén Narcissus,[78] aki imádja önmagát, és aki megtapsolja a köznapiságot. Azt a roppant tehetséget, amely Mózest, Aischylost,[79] Dantét, Michelangelót vagy Napóleont naggyá tette, a tömeg egy csapásra közfelkiáltással odaítéli bárkinek, aki valamiben, akármiben, elérte célját. Ha egy közjegyzőből képviselő lesz, ha egy talmi Corneille Tiridates[80] című színdarabot ír, ha egy eunuch háremre tesz szert, ha egy tehetségtelen tábornok véletlenül korszakos győzelmet arat, ha egy patikusnak eszébe jut, hogy papirostalpakat gyártson a Sambre-et-Meuse-i sereg[81] számára, és bőrnek eladott kéregpapírból négyszázezer frank évjáradékot szerez, ha egy házaló összeadja magát az uzsorával, és ebből a frigyből hét-nyolc milliója születik, ha egy orrhangú hitszónok püspöki székbe prédikálja magát, ha egy grófi jószágigazgató úgy meggazdagszik az állásában, hogy megteszik pénzügyminiszternek, az emberek rámondják, hogy lángész, mint ahogy szépséget emlegetnek, ha Mousqueton arcáról, és felséget, ha Claudius[82] potroháról van szó. A véghetetlen égbolt csillagait összetévesztik a csillag formájú nyomokkal, amelyeket a kacsák lába hagy a pocsolyák puha iszapjában.

XIII
Milyen volt a hite

Az ortodoxia szempontjából firtatni a digne-i püspök véleményeit semmi értelme sem volna. Ilyen léleknek csak föltétlen tisztelettel adózhatunk. Az igaz ember lelkivilágára vonatkozólag hitelt kell adnunk a szavainak. Különben is bizonyos jellemek esetében eleve feltételezzük, hogy hitükben, még ha különbözik is a miénktől, az emberi erény minden szépsége kivirágozhat.

Hogy miként vélekedett egyik-másik dogmáról vagy hittitokról? A lelkiismeret e rejtelmeit csak a sír tudhatja, amelybe mezítelenül száll alá a lélek. Afelől azonban bizonyosak vagyunk, hogy nála a hitbeli nehézségek sohasem oldódtak képmutatásba. A gyémánt nem romlandó anyag. Myriel úr hitt abban, amiben hinni tudott. „Credo in patrem!”[83] - kiáltotta sokszor. Egyébiránt pedig a jó cselekedetekből merítette azt a megnyugvást, amely a lelkiismeretet kielégíti, s azt súgja az embernek: Isten útját járod.

Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a hitén kívül, s hogy úgy mondjuk, túl a hitén, a püspökben rendkívüli szeretet lakozott. És éppen ezért, quia multum amavit,[84] tartották őt sebezhetőnek a „komoly”, a „tekintélyes”, az „okos” emberek: kedvenc jelzői a mi gyatra világunknak, ahol az önzés az irányító jelszót a vaskalaposságtól kapja. Mi volt ez a rendkívüli szeretet? Magasztos jóindulat, mely, mint már jeleztük, nemcsak az emberekre, hanem alkalomadtán az élettelen tárgyakra is kiterjedt. A püspök egész életében nem ismerte a megvetést. Elnéző volt a Teremtés minden műve iránt. Még a legjava emberekben is van valami öntudatlan ridegség, amit az állatok számára tartogat szívében. A digne-i püspökben nyoma sem volt ennek a keményszívűségnek, amely pedig sok papnak sajátja. Nem ment el odáig, mint a brahmin,[85] de úgy látszik, fontolóra vette a Prédikátor igéit: „Tudhatjuk-e, hová jut az állatok lelke?” A rút külső, az eltorzult ösztön nem zavarta és nem háborította fel. Inkább meghatotta, majdnem elérzékenyítette. Úgy látszott, mintha eltűnődve okát, magyarázatát, mentségét keresné az élet felszíne mögött. Sőt, néha mintha magától Istentől kérne magyarázatot. Harag nélkül, s mintegy a palimpsestust[86] betűzgető nyelvész szemével vizsgálta, ami a káoszból még megmaradt a természetben. Ez a merengés néha különös szavakra ragadta. Egy reggel a kertjében sétálgatott. Azt hitte, egyedül van, nem vette észre, hogy húga követi. Egyszerre megállt, valamit meglátott a földön: nagy, fekete, szőrös, undorító pók volt. Húga meghallotta, amint így szólt magában:

- Szegény állat! Nem tehet róla, hogy ilyen.

Miért hallgatnók el a jóságnak e majdnem istenien együgyű megnyilvánulásait? Lehet, hogy gyermekességek; de hisz ugyanily fennkölt gyermekességeket találunk Assisi Szent Ferencnél és Marcus Aureliusnál.[87] Egy ízben majdnem kificamította a lábát, mert egy hangyát nem akart eltaposni.

Így élt ez az igaz ember. Néha elszundított a kertjében - képzelni sem lehet tiszteletreméltóbb látványt.

Bienvenu úrról az a hír járta, hogy régente, ifjúkorában, sőt még férfikorában is, szenvedélyes, sőt talán erőszakos ember volt. Mindent átölelő szelídsége nem annyira természetes ösztönből ered, mint inkább erős meggyőződésből, amely élete során gondolatról gondolatra szivárgott a szívébe; mert, mint a kősziklában, az emberi szívben is lehetnek vízcsepp vájta rések. Ezek a vajatok el nem tüntethetők, az ilyen alakzatok szétrombolhatatlanok.

1815-ben, mint talán már mondottuk, hetvenöt éves volt, de nem látszott többnek hatvannál. Nem volt magas növésű, kissé hízásra hajlott, s hogy ezt leküzdje, szeretett nagy gyalogutakat tenni; kemény léptekkel, alig meggörnyedve járt, de ebből az adatból nem akarunk következtetést levonni. XVI. Gergely[88] pápa még nyolcvanesztendős korában is egyenes tartással, mosolyogva járt-kelt, mégis rossz főpap volt. Bienvenu úr, a köznép szavával élve, a „jóképű” férfiak közé tartozott; de nyájas arckifejezése feledtette szépségét.

Ha azzal a gyermeki vidámsággal, mely egyik vonzó sajátsága volt, s amelyről már szóltunk, beszélgetni kezdett, az ember nyomban otthonosan érezte magát mellette, s mintha egész lényéből öröm áradt volna. Arca üde volt és pirospozsgás, ha mosolygott, kivillant öregkorában is ép, fehér fogsora, ettől kapta azt a nyílt és szívélyes kifejezést, amelyet ha férfin látunk, azt mondjuk: ez jó fiú, ha aggastyánon, ezt: ez jó ember. Emlékezhetünk, ezt a hatást tette Napóleonra is. Első pillantásra annak, aki találkozott vele, csakugyan nem látszott egyébnek, mint egyszerű jó embernek. De ha valaki csak pár óráig volt együtt vele, és látta gondolatokba mélyedve, az egyszerű jó ember lassanként megváltozott, és valahogy tiszteletet parancsoló jelleget öltött. Magas, komoly homloka, melyet az ősz haj fenségessé tett, még fenségesebbé vált az elmélkedéstől. Jóságából magasztosság bontakozott ki, de azért sugárzott róla a jóság. Az ember olyasfajta megilletődést érzett mellette, mintha mosolygó angyalt látna, aki lassan bontja ki szárnyát, és tovább mosolyog. Tisztelet, kimondhatatlan tisztelet hatotta át az embert, fokról fokra elöntötte szívét a tisztelet. Éreznie kellett, hogy erős, edzett és türelmes lélekkel van dolga, akiben a gondolat oly emelkedett, hogy nem lehet más, mint szelíd.

Amint láttuk, a püspök napjait teljesen betöltötte az imádkozás, a vallási szertartások végzése, az alamizsnálkodás, a lesújtottak vigasztalása, darabka földjének megművelése, a testvériesség, a mértékletesség, a vendégszeretet, az önmegtagadás, a bizalom erényeinek gyakorlása, a tanulás, a munka. Valóban betöltötte, mert a püspök minden egyes napja színültig volt jó gondolatokkal, jó szavakkal és jó cselekedetekkel. Mégsem érezte teljesnek a napját, ha a hideg vagy esős idő meggátolta abban, hogy miután a két nő nyugovóra tért, alvás előtt egy-két órát sétálgasson a kertben. Mintha valaminő szertartásos előkészület lett volna az álomra ez a csöndes merengés a csillagos égbolt tündöklő csodáin. Olykor késő éjszakai órán a két öreg nő, ha még nem aludt el, hallotta, amint a püspök lassú léptekkel járkál a fasorban. Ilyenkor egyedül volt önmagával, komoly, megbékélt, imádságos hangulatban, lelkének derűjét összehasonlítva a mennyei magasság derűjével, megilletődve az éj sötétjében a csillagok látható és Isten láthatatlan ragyogásától, kitárva keblét az Ismeretlenből hulló gondolatoknak. Ily pillanatokban, mikor szívét áldozatul kínálta, ahogy áldozatul kínálják illatukat az éjjel nyíló virágok, amikor kigyulladt, mint egy lámpa a csillagos éjszakában, és önkívületbe esve tárult ki a mindenség tündöklésében, ilyenkor talán maga sem tudta volna megmondani, mi megy végbe elméjében; úgy érezte, mintha valami elröppenne belőle, és ugyanakkor valami visszaszállna belé. Titokzatos kapcsolata a lélek és a világegyetem mélységeinek.

Isten nagyságára és jelenvalóságára gondolt, az eljövendő rejtelmes és különös örökkévalóságra, s arra a még rejtelmesebb és különösebb örökkévalóságra, amely már a múlté, a szeme előtt minden irányban feltáruló végtelenségre. És anélkül, hogy igyekezett volna felfogni, csak nézte a felfoghatatlant. Nem fürkészte Isten lényegét, elkáprázott tőle. Szemlélte az atomok nagyszerű találkozásait, melyek formát adnak az anyagnak, feltárják az erőket azáltal, hogy velük tudomásul vetetik, egyéniségeket teremtenek az egységben, arányokat a kiterjedésben, megszámlálhatatlant a végtelenségben, és a világosságból létrehozzák a szépséget. Szünet nélkül kötődnek és oldódnak ezek a találkozások; innen az élet és a halál.

Leült a lombjavesztett lugas tövében álló fapadra, és a gyümölcsfák vézna, girbegörbe ág-bogán át nézte a csillagokat. Ez a szegényesen beültetett, viskókkal és pajtákkal beépített negyedholdnyi földdarab kedves volt neki és elegendő.

Mi is kellett volna több ennek az aggastyánnak, aki kevés szabad idejének pihenőóráit nappal a kertészkedés, éjjel az elmélkedés közt osztotta meg? Ez a szűk terület, a tetőzetét alkotó mennybolttal, nem volt-e elég neki ahhoz, hogy leggyönyörűbb, legfelségesebb alkotásaiban imádja Istent? Nem volt-e meg itt valóban minden, és mit kívánhatott volna többet? Kicsiny kert, ahol sétálhat, és a végtelenség, amin elmerenghet. Körülötte, amit művelni, gyomlálni kell, feje fölött, ami elmélkedésre és tanulmányozásra késztet. Néhány virág a földön, és milliónyi csillag az égen.

XIV
Milyen volt a gondolkodása

Még valamit el kell mondanunk.

Minthogy az effajta részletek, kiváltképp, ahol most tartunk, holmi - hogy egy mostanság divatos kifejezéssel éljünk - „panteista” látszatot[89] adhatnának a digne-i püspöknek, és azt a hitet kelthetnék, akár rosszalló, akár dicsérő értelemben, hogy magáévá tette a századunkra jellemző filozófiai rendszerek valamelyikét, amelyek magányos elmékben néhanap kisarjadnak, és addig növekednek, míg végül a vallás helyét foglalják el, hangsúlyozni kívánjuk, hogy senki, aki Bienvenu méltóságos urat közelebbről ismerte, nem érezhette jogosultnak az ilyen föltevést. A szív gyújtott világosságot ebben a férfiúban. Bölcsességének ez volt a fényforrása.

Nem az elvont rendszerben, hanem a jó cselekedetek sokaságában kereste a lényeget. A kusza okoskodások megszédítenek. Őnála semmi sem vallott arra, hogy elméjét apokaliptikus képzelgésekbe kalandoztatta volna. Az apostol lehet vakmerő, de a püspöknek óvatosnak kell lennie. Alighanem aggályosnak érezte, hogy túlságosan mélyen búvárkodjon bizonyos problémákban, amelyek a félelmetes lángelmék birodalmába tartoznak. Szent irtózat őrzi a rejtély kapuját. Ott tátong a komor nyílás, de valami azt súgja az élet vándorának, hogy tilos a bemenet. Jaj annak, aki átlépi a küszöböt! A lángelmék az elvontságok és a tiszta spekuláció döbbenetes mélységeiben és úgyszólván a dogmák fölött lebegve tárják Isten elé eszméiket. Fohászuk vakmerő kihívás a vitára. Imádatuk titkokat fürkész. Ez a közvetlen vallás szívszorító felelősséggel jár arra nézve, aki nem riad vissza meredélyeitől.

Az emberi elmélkedés nem ismer határt. Saját kockázatára és veszélyére elemzi és kutatja tulajdon káprázatát. Szinte azt mondhatnánk, hogy tulajdon káprázatával elkápráztatja a természetet is; a bennünket körülvevő titkos világot, amely azután visszaadja, amit kapott; a szemlélők alkalmasint maguk is szemlélet tárgyai. Bármint van is, vannak a földön emberek - vajon emberek-e még? -, akik az álom szemhatárán tisztán látják az abszolútum magaslatait, akik előtt feltárul a végtelen hegylánc rettentő látománya. Bienvenu úr nem tartozott közéjük. Bienvenu úr nem volt lángész. Visszariadt volna e csúcsoktól, melyekről néhányan, még oly nagy elmék is, mint Swedenborg és Pascal,[90] a téboly örvényébe zuhantak. Bizonyos, hogy ezekből a hatalmas révületekből erkölcsi haszon származik, s az erkölcsi tökélyt ezeken a meredek ösvényeken lehet megközelíteni. Ő azonban a rövidebb utat választotta: az evangéliumot.

Miseruháján nem próbálta Éliás próféta köpenyének redőzetét utánozni, az események homályos hullámzásába nem vetítette a jövőbe látás fénykévéjét, nem igyekezett lánggá sűríteni a dolgokból áradó világosságot, nem volt próféta, nem volt mágus. Ez az alázatos lélek csak szeretni tudott.

Hogy imáiban az emberfeletti vágyakozásig szárnyalt, az valószínű; de imádkozni éppúgy nem lehet túlságosan, mint ahogy nem lehet túlságosan szeretni; és ha az írott szövegeken túlmenő imádkozás eretnekség, akkor Szent Teréz[91] és Szent Jeromos[92] eretnekek voltak.

Részvéttel hajolt minden szenvedő és minden vezeklő fölé. A világegyetem úgy tűnt föl előtte, mint valami roppant betegség; mindenütt lázat érzett, mindenből a szenvedés panaszát hallotta ki, és anélkül, hogy a rejtély nyitját keresné, igyekezett begyógyítani a sebet. A teremtett dolgok félelmetes látványa elérzékenyítette; egyetlen gondja volt, hogy a maga számára meglelje és másokban fölkeltse a szánakozás és enyhítés legjobb módját. E ritkamód jólelkű pap számára minden létező vigaszt nyújtani akaró szomorúság tárgya volt.

Vannak, akik aranyat bányásznak; az ő munkája a könyörület kibányászása volt, bányája az egyetemes nyomor. A lépten-nyomon jelentkező szenvedés csak alkalmat adott neki, hogy állandóan gyakorolja a jóságot. Szeressétek egymást! Ezzel tökéletesen beérte, nem kívánt többet, ebből állt egész tanítása. Egy alkalommal a már említett szenátor, aki „filozófus”-nak hitte magát, így szólt a püspökhöz:

- Nézzen hát körül a világban: mindenki harca mindenki ellen; aki bírja, marja. Amit ön hirdet, hogy szeressétek egymást! - merő ostobaság.

Bienvenu úr nem vitatkozott, csak ennyit válaszolt:

- Nos, ha ostobaság, akkor a lélek zárkózzon bele, mint gyöngy a kagylóba.

Ő maga bele is zárkózott, benne élt. Tökéletes elégedettségében nem foglalkoztatták a szertelen nagy kérdések, melyek vonzzák, de meg is rémítik a lelket. Nem érdekelték az elvont szemlélet kifürkészhetetlen távlatai, a metafizika meredélyei, azok a mélységek, amelyek az apostol szerint Istenhez, az istentelen szerint a semmihez vezetnek. Nem kutatta a sors titkát, a jó és rossz ellentétét, a teremtmények egymás elleni harcát, az emberi öntudat problémáit, az állati tudat derengését, a halál utáni átlényegülést, a sírban megújhodó életet, az egymás után következő szerelmek megfoghatatlan nyomát a változatlan „én”-en, a lényeget, a szubsztanciát, a Semmit és a Létezőt, a lélek, a természet, a szabadság, a szükségszerűség fogalmait; eget verő problémák, homályba vesző titkok ezek, az emberi elme gigászi arkangyalait is próbára tevők; félelmetes örvényeikbe villámló szemmel néz Lucretius,[93] Manu,[94] Szent Pál és Dante, s tekintetük, ahogy a végtelenbe mered, mintha csillagfényeket gyújtaná ki benne.

Bienvenu úr, mint egyszerű, kívülálló ember, tudomásul vette a titokzatos kérdéseket, de nem firtatta, nem bolygatta értelmüket, nem hagyta, hogy szellemét nyugtalanítsák, komoly tisztelettel adózott a homálynak.

MÁSODIK KÖNYV
A bukás

I
Egy átgyalogolt nap estéje

Ezernyolcszáztizenöt októberének egyik első napján, körülbelül egy órával napnyugta előtt, gyalogszerrel vándorló férfi érkezett Digne városkába. Az a néhány lakos, aki ekkor az ablakban vagy háza küszöbén állt, némi nyugtalansággal nézte az idegent. Ritkán látni nyomorúságosabb külsejű embert. Középtermetű, zömök és izmos, javakorabeli férfi volt. Negyvenhat-negyvennyolc éves lehetett. Szemére húzott bőrellenzős sapkája részben eltakarta napbarnított, széltől cserzett, verejtéktől gyöngyöző arcát. Durva, sárga vászoninge, melyet a nyaknál kis ezüsthorgony tartott össze, szabadon hagyta szőrös mellét. Nyakkendője nyeszlett zsineggé csavarodott, nyűtt, keshedt kék vászonpantallót viselt, mely egyik térdén kopott, a másikon lyukas volt; ócska, szürke, rongyos zubbonyt, könyökén madzaggal odafércelt zöld posztófolttal. Hátán tömött, szorosan összehurkolt, vadonatúj katonatarisznya, kezében nagy, görcsös bot, harisnyátlan lábán szeges bakancs. Rövidre nyírt haja, hosszú szakálla volt.

Izzadt a hőségtől, a gyaloglásban ellepte a por, amitől az ágrólszakadt alak még mocskosabb lett.

Feje kopasz volt és mégis tüskés, mert a haja már nőni kezdett, látszott, hogy jó ideje nem nyírták.

Senki sem ismerte. Nyilván vándorúton volt. Merről jött? Dél felől. Talán a tengerpartról, mert ugyanazon az úton érkezett Digne-be, amely hét hónappal ezelőtt Napóleont látta elvonulni, mikor Cannes-ból Párizsba tartott. Ez az ember bizonyára egész nap gyalogolt. Nagyon fáradtnak látszott. A város alsó végén elterülő óváros asszonyai látták, amint a Gassendi körút fái alatt megállt, és ivott a sétány végén levő kútból. Ugyancsak szomjas lehetett, mert a gyerekek, akik követték, látták, hogy kétszáz lépéssel odább, a piaci kútnál megint megállt és ivott.

A Poichevert utca sarkára érve balra fordult, és a városháza felé tartott. Bement, aztán negyedóra múlva kijött. Egy csendőr ült a kapu mellett azon a kőpadon, amelyre március 4-én Drouot[95] tábornok felállt, hogy Digne elképedt lakosainak fölolvassa a Juan-öbölből keltezett kiáltványt. Az idegen megemelte sapkáját, és alázatosan köszönt a csendőrnek.

A csendőr nem köszönt vissza, csak figyelmesen végignézett rajta, egy darabig követte szemével, aztán befordult a városháza kapuján.

Volt abban az időben Digne-ben egy szép fogadó, a Colbas-i Kereszthez. A fogadós, bizonyos Jacquin Labarre, nagy tekintélynek örvendett a városban, mert rokonságban állt egy másik Labarre nevű fogadóssal, a grenoble-i Három Delfin tulajdonosával, aki annak idején a lovas testőrségnél szolgált. A császár partraszállásakor sokféle hír keringett a vidéken a Három Delfinhez címzett fogadóról. Beszélték, hogy januárban Bertrand[96] tábornok fuvarosnak öltözve többször megfordult ott, becsületrendeket osztogatott a katonáknak, a polgárok közt pedig marékszám szórta a Napóleon-aranyakat. Tény, hogy a császár, mikor bevonult Grenoble-ba, nem óhajtott megszállni a prefektus palotájában; köszönettel visszautasította a polgármester ajánlatát, és azt mondta: „Ismerek itt egy derék embert, ahhoz megyek lakni”, és a Három Delfin-be szállt. Labarre dicsősége huszonöt mérföld távolságból átsugárzott a Colbas-i Kereszt tulajdonosára. Városszerte csak így emlegették: „Annak a grenoble-inak az unokatestvére.”

Az idegen egyenest ehhez a fogadóhoz tartott, amely a legjobb volt a környéken. Belépett a konyhába, mely mindjárt az utcáról nyílt. Minden tűzhely be volt gyújtva; a kandallóban vígan lobogott a tűz. A fogadós, aki egy személyben szakács is volt, nagyban sürgölődött a lábasok és fazekak közt. Fülig volt dologgal, ízletes vacsorát készített a fuvarosoknak, akiknek hangos beszéde és nevetése áthallatszott a szomszédos ivóból. Aki valaha utazott, tudja, hogy senki se szereti úgy a bendőjét, mint a fuvarosok. A parázs fölött, hosszú nyárson, kopasztott foglyok és fajdkakasok közt kövér mormota sült; a tűzhelyen a lauzet-i tóból fogott két nagy ponty főtt, meg egy pisztráng, amelyet az allozi tóból halásztak.

Nyílt az ajtó, valaki belépett. A fogadós föl se nézett a zajra.

- Mit kíván, uram? - kérdezte.

- Ételt és szállást.

- Azt kaphat - felelte a fogadós. Hátranézett, egy szempillantással végigmustrálta az utast, és hozzátette: - Ha megfizeti.

A jövevény nagy bőrerszényt vett elő zubbonya zsebéből, és így szólt:

- Van pénzem.

- Akkor szolgálatára állok - mondta a fogadós.

Az ember zsebre tette az erszényt, levette a hátizsákját, a földre tette, az ajtó mellé, és botját kezében tartva a tűzhely közelében álló alacsony padra ült. Digne hegyvidéki város. Arrafelé októberben hűvösek az esték.

A fogadós, miközben tett-vett, szemmel tartotta az utast.

- Mikor lesz vacsora? - kérdezte emez.

- Mindjárt kész - felelte a fogadós.

Mialatt az új vendég hátat fordítva melegedett, Jacquin Labarre, a fogadós plajbászt vett ki a zsebéből, aztán leszakított egy darabot valami régi újságból, amely az ablak mellett, egy kis asztalon hevert. Pár sort írt az üres margóra, a papírszeletet összehajtogatta, de nem pecsételte le, és odaadta egy fiúcskának, aki, úgy látszott, egy személyben kukta és inas volt nála. Valamit súgott a fülébe, mire a fiú futva indult a városháza felé.

Az utas mindebből semmit se látott.

Újból megkérdezte: - Mikor lesz vacsora?

- Mindjárt - hangzott a válasz.

A fiú visszajött. Nála volt a papiros. A vendéglős sietősen szétnyitotta, mint aki választ vár. Figyelmesen elolvasta az írást, aztán egy pillanatig fejét csóválva tűnődött. Végül odalépett az utashoz, aki láthatóan kevéssé derűs gondolatokba mélyedve üldögélt.

- Uram - mondta a fogadós -, nem lehetek szolgálatára.

Az idegen félig felemelkedett ültéből.

- Miért? Fél talán, hogy nem fizetek? Kívánja, hogy előre fizessek? Mondtam már, hogy van pénzem.

- Nem az a baj.

- Hát mi?

- Önnek van pénze.

- Van.

- De nekem nincs szobám.

Az ember nyugodtan válaszolt:

- Adjon helyet az istállóban.

- Nem tehetem.

- Miért?

- A lovaknak kell a hely.

- Akkor hát jó lesz a pajtában. Elalszom én egy zsúpszalmán. Majd vacsora után elintézzük.

- Vacsorát sem adhatok.

Ez a higgadt, de határozott válasz meghökkentette az idegent. Felállt.

- Ejnye no, de hisz majd meghalok éhen. Hajnal óta úton vagyok. Tizenkét mérföldet gyalogoltam. Megfizetem, enni akarok.

- Nincs semmim - válaszolt a fogadós.

Az utas elnevette magát, s a kandalló és a tűzhelyek felé fordult.

- Nincs semmije! Hát az ott mi?

- Azt mind előre megrendelték.

- Kicsodák?

- A fuvaros urak.

- Hányan vannak?

- Tizenketten.

- Ebből húszan is jóllakhatnak.

- Megrendelték, és előre kifizették.

Az ember leült, és ugyanolyan csendesen, mint eddig, így szólt:

- Vendéglőben vagyok, éhes vagyok, itt maradok.

A fogadós ekkor a füléhez hajolt, és olyan nyomatékkal, amitől az idegen összerezzent, azt mondta neki:

- Menjen el!

Az utas előrehajolva ült, és botjának vasvégével a parazsat piszkálta. Élénken megfordult, de ahogy szóra nyitotta a száját, a fogadós merően ránézett, és még mindig halkan folytatta:

- Elég a szóból, hallja-e! Akarja, hogy megnevezzem? Jean Valjeannak hívják. Mondjam meg azt is, hogy micsoda? Ahogy belépett, rögtön gyanút fogtam. Elküldtem a városházára, itt a válasz, amit onnan kaptam. Tud olvasni?

Azzal egészen szétnyitva odatartotta az idegennek a papírlapot, amely az imént a fogadó és a városháza között ide-oda vándorolt. Az ember rápillantott az írásra. A fogadós kis szünet után folytatta:

- Mindenkivel udvariasan szoktam beszélni. Menjen, amíg szépen mondom.

Az ember lehorgasztotta fejét, fogta a hátizsákját, amit az imént a földre tett, és elment.

Nekivágott a főutcának. Csak úgy találomra bandukolt, szinte a házfalakat súrolva, megalázottan, szomorúan. Egyszer sem nézett vissza. Ha hátrafordul, láthatta volna, hogy a Colbas-i Kereszt fogadósa ott áll a küszöbön, körülötte valamennyi vendége és utcai járókelők, élénken beszél velük, és ujjal mutogat feléje; a csoportban állók gyanakvó és rémüldöző pillantásaiból pedig kiolvashatta volna, hogy jövetelét hamarosan városszerte mint nagy eseményt fogják tárgyalni.

Mindebből semmit se látott. Lesújtott ember nem szokott hátranézni. Nagyon jól tudja úgyis, hogy nyomában a balsors.

Így haladt egy ideig, vaktában rótta az ismeretlen utcákat, s mint búbánatos lelkiállapotban történni szokott, megfeledkezett a fáradtságáról. Egyszerre ráeszmélt, hogy borzasztóan éhes. Sötétedett. Körülnézett, nem lát-e valami helyet, ahol éjszakára meghúzódhatna.

Az úri vendéglő zárva volt előtte. Valamilyen egyszerű kocsmát, szegényes lebujt keresett.

Az utca végén épp ekkor világosság gyúlt ki. Vasrúdra függesztett fenyőgally rajzolódott ki a halvány esti égen. Elindult arrafelé.

Csakugyan kocsma volt. A Chaffaut utcai kocsma.

Az utas egy percre megállt, benézett az ablakon. Az alacsony kocsmaszobát kis asztali lámpa és a tűzhely lobogó lángja világította meg. Néhány ember iddogált benne. A kocsmáros a tűznél melegedett. Vaskampóra akasztott fazék rotyogott a láng fölött.

A kocsmába, amely egyben fogadóféle is volt, két ajtón lehetett belépni. Az egyik az utcára szolgált, a másik a kis udvarra, mely tele volt trágyával.

Az utas nem mert bemenni az utca felől. Az udvarba sompolygott, megint megállt, aztán félénken lenyomta a kilincset, és benyitott.

- Ki az? - szólt a gazda.

- Valaki, aki vacsorázni és meghálni szeretne.

- Helyes. Van vacsora is, hálóhely is.

Belépett. A poharazók feléje fordultak. Egyik oldalról a lámpa, másik oldalról a tűzhely fénye világította meg. Jól szemügyre vették, mialatt lerakta a cókmókját.

- Itt a tűzhely - szólt oda neki a gazda. - A leves fő a fazékban. Jöjjön ide melegedni, cimbora.

Leült a tűzhely mellé. Kinyújtotta fáradtságtól gémberedett lábszárait. Orrát a fazékból jó ételszag csapta meg. Amennyire a lehúzott sapkától látni lehetett, arcán a pillanatnyi enyhülés azzal a másik, nyomasztó kifejezéssel párosult, amely a hosszú szenvedés jele.

Vonásai egyébként szilárdságra, erélyre és szomorúságra vallottak. Sajátságos volt ez az arckifejezés. Első pillantásra alázatosnak látszott, de végül feltűnt, hogy uralkodó jellege a szigor. Szeme úgy fénylett a sűrű szemöldök alatt, mint a bokor mögött lobogó tűz.

Az asztalnál ülők egyike, egy halárus, mielőtt a kocsmába jött, lovát bekötötte a Labarre-féle fogadó istállójába. Történetesen aznap reggel, Bras d’Asse és egy másik, község (nevét elfeledtem, talán Escoublon) közt haladtában már találkozott ezzel a gyanús ábrázatú idegennel. Az ember, aki nagyon fáradtnak látszott, kérte, hogy vegye fel maga mellé a nyeregbe; amire a halárus válasz helyett megsarkantyúzta a lovát. Félórával ezelőtt ez a halárus ott volt a Labarre köré gyűlt csoportban, és el is mondotta a Colbas-i Kereszt vendégeinek, milyen kellemetlen találkozása volt reggel az országúton. Most észrevétlenül intett a kocsmárosnak. Ez odament hozzá. Pár pillanatig halkan beszélgettek. Az idegen gondolataiba mélyedve ült.

A kocsmáros visszament a tűzhelyhez, durván megmarkolta az ember vállát, és így szólt:

- Kotródj innen!

Az idegen megfordult, és csöndesen kérdezte:

- Úgy! Hát tudja?

- Tudom.

- A másik fogadóból elküldték.

- Innen meg kikergetnek.

- Hová menjek hát akkor?

- Máshová.

Az ember fogta a botját, tarisznyáját, és elment.

Ahogy kilépett az ajtón, néhány gyerek kövekkel hajigálta meg. A Colbas-i Kereszt-től kísérték idáig, s nyilván várakoztak rá. Dühösen fordult vissza, és megfenyegette őket a botjával. Szétrebbentek, mint valami madárraj.

Az utas a börtön elé ért. A kapu mellett csengőhúzó vaslánc lógott. Megrántotta, becsöngetett.

Belülről kinyílt a kukucskálóablak.

- Őrmester úr - mondta, és tisztelettel megemelte sapkáját -, lenne szíves beengedni és szállást adni ma éjszakára?

Érdes hang válaszolt:

- A börtön nem vendégfogadó. Fogassa el magát, akkor beeresztem.

Az ablak becsukódott.

A vándor befordult egy kis utcába, ahol sok a kert. Némelyiknek csak sövény a kerítése, ami derűssé teszi az utca képét. A kertek és sövények között, egy kis egyemeletes ház ablakában világosságot látott. Benézett rajta, úgy, mint előbb a kocsma ablakán. Nagy, fehérre meszelt szoba volt, benne színes szövettel elfüggönyözött ágy, egyik sarokban bölcső, aztán néhány fazék, a falon kétcsövű puska. A szoba közepén terített asztal. Réztalpú lámpa vetett világosságot a durva szövésű nyersvászon abroszra, az ezüstösen csillogó, borral telt cinkkorsóra és a párolgó barna levesestálra. Az asztalnál negyven év körüli, nyílt és derűs arckifejezésű férfi ült, kisgyermekét lovagoltatta a térdén. Mellette egy viruló fiatalasszony egy másik gyermeket szoptatott. Az apa nevetett, a gyermek kacagott, az anya mosolygott.

Az idegen egy pillanatig elmerengett ezen a nyájas és megnyugtató képen. Mi ment végbe a lelkében? Csak ő maga mondhatta volna meg. Alighanem azt gondolta, hogy ez a vidám otthon vendégszerető lesz, s ahol ennyi boldogságot lát, talán egy kis részvétre is lel.

Halkan megkopogtatta az ablakot.

Nem hallották.

Újra kopogott.

Hallotta, amint az asszony mondja az urának:

- Úgy hallom, kopognak.

- Dehogy - felelte a férj.

Harmadszor is kopogott.

A férj felállt, fogta a lámpát, az ajtóhoz ment, kinyitotta.

Szálas termetű, félig paraszt, félig kézművesforma ember volt. Vállig érő, széles bőrköténye elöl kidomborodott, mert egy kalapácsot, egy piros zsebkendőt, egy lőportartót és több más tárgyat tartott benne, mint valami zsebben. Fejét hátraszegte. Nyitott, lehajtott inge szabadon hagyta csupasz, fehér bikanyakát. Sűrű szemöldöke, bozontos fekete pofaszakálla volt, szeme dülledt, állcsontja előreugró, s egész lényén az a bizonyos házigazdai öntudat uralkodott, amelyre nincs is találó kifejezés.

- Bocsánat, uram - szólt az idegen. - Nem adhatna jó pénzért egy tányér levest meg egy kuckót ott a kerti pajtában, hogy meghálhassak? Mondja, kérem, megteheti? Nem ingyen kérem.

- Ki maga? - kérdezte a ház gazdája.

- Puy-Moissonból jövök. Egész nap gyalogoltam. Tizenkét mérföldet tettem meg. Befogad? Megfizetem.

- Szívesen adok szállást jóravaló embernek, ha fizet érte - mondta a paraszt. - De miért nem megy fogadóba?

- Nincs hely.

- Az lehetetlen. Nincs ma se hetipiac, se országos vásár. Volt Labarre-nál?

- Voltam.

- No és?

Az utas zavartan válaszolt:

- Nem tudom, miért, nem adott szállást.

- Volt annál a hogyishíjjáknál is, a Chaffaut utcában?

Az idegen még nagyobb zavarban dadogta:

- Az sem akart befogadni.

A paraszt arcán gyanakvó kifejezés jelent meg. Tetőtől talpig végigmérte a jövevényt, s egyszerre rémülten felkiáltott:

- Talán maga az az ember?

Újból gyors pillantást vetett rá, három lépést hátrált, a lámpát az asztalra tette, és leakasztotta a puskáját.

Ahogy a paraszt kimondta: „Talán maga az az ember?” - az asszony felállt, karjai közé kapta két gyermekét, egy szökkenéssel férje háta mögött termett, és keblét fedetlenül hagyva, riadt szemmel, halkan mormolta: - Kóborló zsivány!

Az egész rövidebb idő alatt történt, mint végiggondolni lehet. A gazda néhány pillanatig úgy vizsgálgatta az idegent, mint valami viperát, aztán megint az ajtóhoz lépett.

- Takarodj! - mondta.

- Egy pohár vizet, az irgalom nevében! - esdekelt az ember.

- Egy golyót, azt kaphatsz! - felelt rá a paraszt.

Azzal becsapta az ajtót. Az idegen két súlyos retesz csattanását hallotta. A következő pillanatban az ablak fatáblája is becsapódott, és kihallatszott, hogy vasrudat tolnak mögéje.

Egyre jobban sötétedett. Hideg alpesi szél fújt. Az esti szürkületben az utcát szegélyező kertek közt az idegen észrevett egy kunyhófélét, amely mintha gyeptéglából lett volna összetapasztva. Eltökélten átlépett egy fakorláton, és bent volt a kertben. A kunyhónak tartott. Szűk, alacsony ajtaja volt a házikónak, mely az útkaparók maguk tákolta országúti viskóihoz hasonlított. Kétségkívül ezt is útkaparóháznak nézte. Éhezett és fázott. Az éhségbe beletörődött, de legalább a hideg ellen keresett oltalmat. Az ilyen hajlékok éjszaka rendszerint lakatlanok. Hasmánt csúszott be a kunyhóba. Benn meleg volt, és elég jó szalmafekhelyre talált. Kis ideig elnyújtózott a szalmán, mozdulni se bírt a kimerültségtől. Aztán, mivel nyomta a hátizsák, és éppen jó lehetett vánkosnak, kezdte kioldani a szíjat. Egyszerre vad morgást hallott. Fölpillantott. A kunyhó nyílásában óriás véreb feje rajzolódott ki.

Kutyaólba került.

Hatalmas erejű ember volt. Megragadta a botját, tarisznyáját pajzsként tartotta maga elé, és üggyel-bajjal kibújt a vacokból, közben a ruhája még jobban összerongyolódott.

Kiment a kertből is, de folyton hátrálva, s hogy a kutyát sakkban tartsa, kénytelen volt botjával azt a cselt alkalmazni, amelyet az effajta vívás mesterei úgy hívnak: fedett rózsa.

A kerítésen át üggyel-bajjal kijutott az utcára. Egyedül volt, fekvőhely, fedél, menedék nélkül, a szalmaágyról, a nyomorúságos odúból is elkergették. Inkább lerogyott, mint leült egy kőre, s egy arra haladó ember állítólag meghallotta, amint felsóhajtott:

- Kutyánál is rosszabb vagyok!

Csakhamar felállt, és megint elindult. Kiment a városból, remélve, hogy talál a mezőn egy fát vagy kazalt, amelynek tövében meghúzhatja magát.

Így mendegélt egy darabig, lehorgasztott fejjel. Mikor érezte, hogy már távol van minden emberi lakóhelytől, felpillantott és körülnézett. A mezőn volt. Előtte, mint egy megnyírt fej, alacsony, szalmatorzsás halom, aminőt aratás után látni.

A láthatár koromfekete volt. Nemcsak az éj sötétjétől, hanem az alacsonyan csüngő felhőktől is, amelyek mintha a halomra támaszkodtak volna, s fölfelé gomolyogva az egész égboltot ellepték. Minthogy azonban a hold kelőben volt, s a zeniten még valami alkonyi világosság is derengett, a felhők fehéres boltozatot alkottak, s a magasból némi fény szűrődött a földre.

A föld tehát világosabb volt az égnél, ami különösen komor látvány, s a hitvány kis domb körvonalai tétován és fakón váltak el a sötét szemhatártól. Gyötrelmesen szűk, nyomott, gyászos hatású volt az egész. A puszta mezőn és a dombon árván búsongott egy girbegurba fa, hideglelősen hajladozott, pár lépésnyire a vándortól.

Ebből az emberből nyilván hiányzott az észnek és léleknek az a finom fogékonysága, amely megérezteti a dolgok rejtélyes arculatát. Mégis, az égbolt, a síkság, a domb, a magányos fa oly mély levertséget árasztott rá, hogy egypercnyi mozdulatlan tűnődés után hirtelen visszafordult. Vannak pillanatok, amikor a természet ellenségnek rémlik.

Visszament arra, amerről jött. Digne kapui zárva voltak. A város, mely a vallásháborúk[97] korában nem egy ostromot állt ki, 1815-ben még ódon, tornyos bástyafalakkal volt körülkerítve. Ezeket azóta lerombolták. Emberünk egy falrésen át jutott be a városba.

Este nyolc óra lehetett. Minthogy az utcákat nem ismerte, megint csak találomra bolyongott.

Így vetődött el a prefektúrához, aztán a szemináriumhoz. Ahogy a téren elhaladt a székesegyház előtt, ököllel fenyegette meg a templomot.

A tér sarkán a nyomda állt. Itt nyomtatták ki először a császárnak és a császári gárdának a hadsereghez intézett kiáltványait. Szövegüket maga Napóleon fogalmazta, készen hozták Elba szigetéről.

Kimerülten és reményvesztetten dőlt le a nyomda előtt álló kőpadra.

Ekkor egy öreg nő lépett ki a templomból. Meglátta a homályban elnyújtózó alakot.

- Mit csinál itt, barátom?

Durván, mérgesen válaszolt:

- Látja, jóasszony, fekszem.

A jóasszony, aki valóban rászolgált erre a megszólításra, R. márkiné volt.

- Ezen a padon? - kérdezte.

- Tizenkilenc éven át fa volt a derékaljam - mondta az ember -, most kő.

- Katona volt?

- Úgy van, jóasszony, katona.

- Miért nem megy fogadóba?

- Mert nincs rá pénzem.

- Sajnos, nálam sincs több, mint négy sou.

- Adja ide.

Az ember elvette a négy sout. A márkiné folytatta:

- Ennyiért nem kap szállást a fogadóban. Mégis, legalább meg kellene próbálnia. Így nem töltheti az éjszakát. Biztosan éhezik és fázik. Talán befogadnák könyörületből.

- Mindenütt bezörgettem.

- És?

- Mindenünnen elűztek.

A „jóasszony” megérintette az idegen karját, és rámutatott egy alacsony házra, mely a tér túlsó felén, a püspöki palota közelében állt.

- Minden ajtón bezörgetett?

- Igen.

- Azon is?

- Nem.

- Hát zörgessen be rajta.

II
A bölcs legyen okos is

Ezen az estén Digne püspöke a városban tett séta után eléggé sokáig ült a szobájába zárkózva. Nagy munkán dolgozott. A kötelességekről szólt volna a könyv, de sajnos nem tudta befejezni. Gondosan felkutatta mindazt, amit az egyházatyák és az egyháztanítók erről a jelentős tárgyról mondottak. Könyve két főrészből állt. Az első a kötelességeket tárgyalta általában, a második a különféle rendű és rangú emberek egyéni kötelességeit. A mindenkit illető kötelességek[98] a legfontosabbak. Ezek négyfélék. Szent Máté: Isten iránti kötelességek (Máté VI. a.), az embernek önmaga iránti kötelességei (Máté V. 29., 30.), a felebarátok egymás iránti kötelességei (Máté VII. 12.), a teremtmények iránti kötelességek (Máté VI. 26., 25.). A többi kötelesség felsorolását és megszabását a püspök másutt találta meg; az uralkodókra és alattvalókra nézve a rómaiakhoz írt levélben; az elöljárókra, a hitvestársakra, az anyákra és ifjakra nézve Szent Péter apostolnál; a férjekre, az apákra, a gyermekekre és szolgákra nézve az efezusiakhoz írt levélben; a hívekre nézve a zsidókhoz írt levélben; a szüzekre nézve a korinthusiakhoz írt levélben. A püspök megfeszített munkával mindezt harmonikus egységbe foglalta, úgy akarta a hívő lelkek elé tárni.

Nyolc órakor még javában dolgozott, eléggé kényelmetlen helyzetben, nagy könyvvel a térdén, apró papírszeletekre jegyezgetve, amikor bejött Magloire-né, hogy az ágy melletti szekrényből rendes szokása szerint kivegye az ezüstneműt. Kisvártatva a püspök, gondolva, hogy terítve van, s hogy húga talán már várja, becsukta a könyvet, fölállt asztala mellől, és az ebédlőbe ment.

Az ebédlő hosszúkás, kandallóval fűtött szoba volt. Ajtaja, mint már mondottuk, az utcára, ablaka a kertre nyílt.

Magloire-né csakugyan már éppen végzett a terítéssel. Az evőeszközök rakosgatása közben Baptistine kisasszonnyal beszélgetett.

Az asztalon lámpa égett. Az asztal a kandalló közelében állt. A kandallóban jókora tűz lobogott.

Könnyű elképzelni a két nőt, akik mindketten túl voltak a hatvanon. Magloire-né kis kövér, eleven teremtés volt. Baptistine kisasszony szelíd, sovány, törékeny, valamivel magasabb a bátyjánál. 1806-ban Párizsban vásárolta akkori divatú, barnás színű selyemruháját, és még most is viselte. Hogy azokat a közkeletű szavakat használjuk, melyeknek előnye, hogy egyetlen szóval jelölnek meg olyan fogalmat, amelyet egy egész lapon is nehéz lenne körülírni: Magloire-nét parasztasszonynak nézhette az ember, Baptistine kisasszonynak ellenben úrinő külseje volt. Magloire-né fején bodros fehér főkötő csücsült, nyakában aranykereszt lógott, az egyetlen ékszer a házban; bő, rövid ujjú fekete posztóruhájára vetve patyolatfehér vállkendőt viselt, derekán zöld szalaggal átkötve piros-zöld kockás pamutvászon kötényt, melynek mellrészét két sarkán egy-egy gombostűvel tűzte oda, lábán otromba cipőt és sárga harisnyát, amilyet a marseille-i nők hordanak. Baptistine kisasszony ruháját 1806-os divat szerint szabták: rövid derék, szűk szoknya, válldudoros ujjak, pántokkal és gombokkal díszítve. Ősz haját „gyermek módra” fésült paróka alá rejtette. Magloire-nénak eszes, élénk és jólelkű arckifejezése volt; egyik végén kissé felvont szája és az alsónál jóval duzzadtabb felső ajka azonban valami mogorva és parancsoló jelleget adott neki. Amíg őméltósága hallgatott, addig Magloire-né határozottan, a tiszteletnek és szókimondásnak sajátos vegyülékével beszélt hozzá; de mihelyt a püspök úr megszólalt, amint már láttuk, ő is olyan kezes lett mindjárt, akárcsak a kisasszony. Baptistine kisasszony még csak nem is beszélt. Arra szorítkozott, hogy engedelmeskedjék és kedvében járjon a bátyjának. Fiatal korában nem volt csinos, nagy, kidülledt kék szemével, hosszú, horgas orrával; de egész arca, egész lénye, mint már említettük, kimondhatatlan jóságot árasztott. A szelídség veleszületett tulajdonsága volt; de a hit, remény, szeretet, ez a három erény, mely gyöngéden hevíti a lelket, ezt a szelídséget lassanként a szentségig fokozta. A természet jóvoltából csupán bárány volt; a vallás angyallá légiesítette. Szegény jámbor hajadon! Édes emlék a múltból!

Hogy ezen az estén mi történt a püspöki lakban, Baptistine kisasszony azóta oly sokszor elmondta, hogy akik még élnek, ma is emlékeznek az eset legapróbb részleteire is.

Amikor a püspök belépett az ebédlőbe, Magloire-né éppen kissé nekihevülve beszélt. Kedvenc beszédtárgyával traktálta a kisasszonyt, amit már a püspök is untig hallott tőle. Az utcaajtó zárjáról volt szó.

Kitűnt, hogy Magloire-né, miközben a vacsorára valót bevásárolta, jártában-keltében hallott egyet-mást. Valami rosszképű idegenről beszéltek, hogy állítólag idevetődött egy gyanús külsejű csavargó, valahol a városban bujkál, s hogy akik ez éjjel későn mennek haza, azoknak kellemetlen találkozásban lehet részük. Meg hogy a rendőrség hanyagul látja el a dolgát, mert a megyefőnök rosszban van a polgármesterrel, s a két úr igyekszik borsot törni egymás orra alá, és így maguk is ludasok a nyugtalanító eseményekben. Így hát az okos emberek jól teszik, ha maguk pótolják a rendőrséget, és gondjuk van rá, hogy alaposan elreteszeljék, lelakatolják és eltorlaszolják házaikat, és jól bezárják az ajtókat.

Ez utóbbi szavakat különös nyomatékkal mondta ki Magloire-né. De a püspök, ahogy kijött a szobájából, ahol meglehetősen átfázott, most leült melegedni a kandalló mellé, de meg különben is másutt járt az esze. Nem vett tudomást Magloire-né célzatos kijelentéseiről. Magloire-né megismételte. Erre Baptistine kisasszony, hogy kedvére legyen Magloire-nénak, amellett bátyját se bántsa meg, félénken megkockáztatta:

- Hallotta, bátyám, mit mond Magloire-né?

- Fél füllel hallottam valamit - válaszolt a püspök.

Azzal félig megfordult, két kezét a térdén nyugtatta, és szívélyes arcával, melyet a tűzfény alulról megvilágított, rámosolygott az öreg szolgálóra.

- Nos, halljuk, mi a baj? - kérdezte. - Valami nagy veszedelemben forgunk?

Erre Magloire-né elölről kezdte az egész históriát, tudtán kívül tódítva is rajta egy keveset. Úgy hírlett, hogy valami kóbor cigány, egy mezítlábas csavargó, veszedelmes koldusféle kujtorog a városban. Szállást keresett Jacquin Labarre-nál, de nem kapott. Látták, hogy a Gassendi körút felől jött, és alkonyatkor összevissza csatangolt az utcákon. Akasztófavirág, ijesztő pofa.

- Igazán? - szólt a püspök.

Ez az érdeklődés felbátorította Magloire-nét; azt látta belőle, hogy a püspök is kezd nyugtalankodni. Diadalmas hangon folytatta:

- Igenis, méltóságos uram. Úgy van, ahogy mondom. Ma éjjel még valami baj lesz a városban. Mindenki mondja. A rendőrség hanyagul végzi a dolgát. Ezt nem lehet elégszer ismételni. Ilyen hegyvidéken élünk, és még csak nem is világítják az utcákat! Az ember kilép a házból, pokoli sötétség mindenütt! Én bizony azt mondom, a kisasszony is azt mondja...

- Én nem mondok semmit - vágott a szavába a kisasszony. - Amit a bátyám tesz, az jól van téve.

Magloire-né, mintha meg se hallotta volna a tiltakozást, tovább zsémbelt:

- Azt mondjuk, hogy ez a ház egyáltalán nem biztonságos. Ha méltóságod megengedi, mindjárt elhívom Paulin Musebois-t, a lakatost, hogy tegye vissza az ajtóra a régi reteszeket. Kéznél vannak. Egykettőre megcsinálja. És állítom, hogy a reteszekre szükség van, ha csak ma éjszakára is. Mert nincs borzasztóbb, mint az olyan ajtó, amin akárki jöttment egy kilincsnyomással benyithat, kivált mikor méltóságodnak az a szokása, hogy mindenkinek, aki kopogtat, azt mondja: „Szabad!” Atyaisten! Éjnek idején is be lehet jönni engedelemkérés nélkül.

Ebben a pillanatban kívülről jó erősen megzörgették az ajtót.

- Szabad - mondta a püspök...

III
Hősies engedelmesség

Az ajtó kinyílt.

Sarkig tárult hirtelen, mintha valaki erélyes és elszánt mozdulattal belökte volna.

Egy férfi lépett be.

Ezt a férfit már ismerjük. Az az utas, akit az imént láttunk, mikor bolyongva keresett magának fekvőhelyet.

Belépett, még egy lépést tett előre, aztán megállt. Az ajtót tárva-nyitva hagyta maga mögött. Hátizsákja a vállán, kezében a botja, szemében zord, merész, fáradt és erőszakos kifejezés. A kandalló tüze megvilágította. Riasztó, baljós jelenség volt.

Magloire-nénak annyi ereje sem volt, hogy fölsikoltson. Reszketett, a lélegzete is elállt.

Baptistine kisasszony hátranézett, megpillantotta a belépő idegent, és ijedtében fölemelkedett. Aztán lassan a kandalló felé fordította fejét, s ahogy szeme a bátyjáéval találkozott, arca mélységesen nyugodt és derült lett megint.

A püspök higgadt tekintettel nézte az embert.

Már éppen meg akart szólalni, hogy megkérdezze a jövevénytől, mit kíván, amikor ez két kézzel botjára támaszkodva végigjártatta pillantását az aggastyánon és a két nőn, és be sem várva a püspök kérdését, hangosan mondta:

- Tessék! Jean Valjean a nevem. Gályarab vagyok.[99] Tizenkilenc évi rabság után négy napja szabadultam, és úton vagyok Pontarlier felé, ahová irányítottak. Négy napig jöttem Toulonból. Ma tizenkét mérföldet gyalogoltam. Este, mikor ideértem, bementem egy fogadóba. Onnan elküldtek a sárga útlevelem miatt, amelyet előzőleg bemutattam a polgármesteri hivatalban. Be kellett mutatnom. Elmentem egy másik fogadóba. Ott azt mondták: „Takarodj!” így jártam mind a két helyen. Sehol sem adtak szállást. Elmentem a börtönhöz; a kapuőr nem eresztett be. Meghúzódtam egy kutyaólban. A kutya megmart és elűzött, akárcsak az emberek. Mintha tudta volna, ki vagyok. Kimentem a mezőre, hogy majd alszom a szabad ég alatt. Az égen nem voltak csillagok. Gondoltam, esni fog, és nincs Isten, aki megakadályozza, hogy essen. Visszatértem hát a városba, hogy keressek egy kapumélyedést. Itt a téren egy kőpadra heveredtem. Egy jóasszony az ön házára mutatott, és azt mondta: „Kopogtass azon.” Kopogtattam. Miféle ház ez? Vendégfogadó? Van megtakarított pénzem. Százkilenc frank tizenöt sou, amit a munkámmal kerestem tizenkilenc év alatt a fegyházban. Fizetek, amit kérnek, bánom is én! Van pénzem. Nagyon fáradt vagyok, tizenkét mérföldet gyalogoltam, meg is éheztem. Itt maradhatok?

- Magloire-né - szólt a püspök -, tegyen az asztalra még egy terítéket.

Az ember három lépést tett az asztalon álló lámpa felé.

- Kérem - kezdte újból -, nem értjük egymást. Nem hallotta? Gályarab vagyok. Fegyenc. A fegyházból jövök. - Nagy sárga papírlapot vett elő a zsebéből, és szétteregette. - Itt az útlevelem. Láthatja, sárga. Arra való, hogy mindenhonnét elűzzenek. El akarja olvasni? Én tudok olvasni. A fegyházban megtanultam. Van ott iskola, tanulhat, aki akar. Hallgassa meg hát, mi van az útlevelemben: „Jean Valjean szabadult fegyenc, született...” Mindegy... „Tizenkilenc évet töltött a fegyházban. Öt évig betöréses lopásért volt elítélve. További tizennégy évig négyrendbeli szökési kísérletért. Nagyon veszedelmes ember.” Így áll a dolog! Mindenünnen kidobtak. Innét nem? Fogadó ez a ház? Kapok ennivalót és fekvőhelyet? Van istállójuk?

- Magloire-né - szólt a püspök -, tegyen friss huzatot az alkóvbeli ágyra.

Említettük, hogy a két nőnek a püspök óhaja parancs volt. Magloire-né kiment, hogy teljesítse a parancsot.

A püspök az idegenhez fordult:

- Foglaljon helyet, uram, és melegedjék. Mindjárt asztalhoz ülünk, vacsora alatt megvetik az ágyát.

Az ember most megértette. Eddig komor és kemény vonású arca egyszerre tökéletesen megváltozott, ámulat, kételkedés, öröm kifejezése váltakozott rajta. Hebegett, mint egy eszelős:

- Igazán? Itt maradhatok? Nem kerget el? Engem, a fegyencet? Uramnak szólít! Nem tegez! „Takarodj, kutya!” Eddig csak ezt hallottam. Azt hittem, innen is elűznek. Ezért mondtam meg mindjárt, ki vagyok. Ó, az a jóasszony, aki ide utasított! Vacsorát kapok! Ágyat! Matracos, lepedős ágyat, mint bárki más. Én, aki tizenkilenc éve nem aludtam vetett ágyban! Igazán azt akarja, hogy maradjak? Páratlan nemeslelkűség! De különben van is pénzem. Mindent jól megfizetek. Bocsánat, fogadós úr, mi is a becses neve? Fizetek, amennyit kér. Ön valóban derék ember. Fogadós, ugyebár?

- Pap vagyok - mondta a püspök -, itt lakom.

- Pap! - kiáltott fel az ember. - Ó, derék, jólelkű pap! Így hát nem is kér pénzt? Plébános, ugye, ennek a nagy templomnak a plébánosa? Ejnye, milyen buta vagyok! Nem vettem észre, hogy papsapkát visel!

Ezalatt hátizsákját és botját letette egy sarokba, útlevelét zsebre dugta, és leült. Baptistine szelíden pihentette rajta a szemét. Az idegen tovább beszélt:

- Magában van emberség, plébános úr. Nem veti meg az embert. Egy jó pap igazán jó tud lenni. Hát nem kívánja, hogy fizessek?

- Nem! - felelte a püspök. - Tartsa meg a pénzét. Menynyije is van? Ha jól értettem, százkilenc frank...

- És tizenöt sou.

- Százkilenc frank tizenöt sou. És mennyi idő alatt kereste meg ezt a pénzt?

- Tizenkilenc év alatt!

- Tizenkilenc év! - sóhajtott a püspök.

Az ember folytatta:

- Még minden pénzem megvan. Négy nap alatt az úton mindössze azt a huszonöt sout költöttem el, amit úgy kerestem, hogy Grasse-ban szekerek kirakodásánál segítettem. Minthogy ön pap, elmondom, hogy nekünk is volt lelkészünk a fegyenctelepen. Sőt egyszer püspököt is láttam. Méltóságos úrnak titulálták. A marseille-i fő-fő püspök volt. Plébános, aki az összes plébánosok fölött van. Elnézést kérek, ha rosszul mondom, de a magamfajta, hiszen tudja, nem ért az ilyesmihez. Misét mondott a fegyenctelep közepén fölállított oltárnál, valami csúcsos, aranyos volt a fején. Csak úgy szikrázott a déli napban. Háromfelől fölsorakoztunk. Velünk szemben ágyúk voltak, égő kanóccal. Nem jól láttuk a püspököt. Beszélt is hozzánk, de nem hallottuk, mert nagyon messze volt. Hát ilyen egy püspök.

Mialatt beszélt, a püspök betette az ajtót, mely tárva-nyitva maradt.

Visszajött Magloire-né. Tányért hozott, az asztalra tette.

- Magloire-né - szólt hozzá a püspök -, tegye ezt a tányért jó közel a tűzhöz. - Aztán vendégéhez fordult:

- Az éjszakai szél hideg az Alpesekben, ön alaposan átfázhatott, uram.

Ahányszor szelíd mosolygással, igen barátságosan kiejtette ezt a szót: uram, az idegen férfi arca felragyogott. Az uram megszólítás egy fegyencnek ugyanaz, mint egy pohár víz a Meduza[100] valamelyik hajótöröttjének. A becsületét vesztett szomjúhozza a megbecsülést.

- Rosszul világít ez a lámpa - mondta a püspök.

Magloire-né elértette a célzást, és a püspök hálószobájából kihozta a két ezüst gyertyatartót. Meggyújtotta a gyertyákat, és az asztalra tette.

- Plébános úr - mondta az ember -, maga nagyon jóságos. Nem vet meg engem. Nem űz ki a házából. Gyertyákat gyújt a kedvemért. Pedig nem titkoltam el, honnét jövök, s hogy szerencsétlen ember vagyok.

A püspök leült mellé, és enyhén megérintette a karját.

- El is hallgathatta volna. Ez nem az én házam, ez Jézus Krisztus háza. Ez az ajtó nem azt kérdi a belépőtől, hogy van-e neve, hanem azt, hogy van-e fájdalma. Ön szenved, ön éhezik és fázik; hozta Isten! És ne köszönjön meg semmit, ne mondja azt, hogy befogadtam az otthonomba. Ez a ház csak annak otthona, aki menedékre szorul. Tudja meg, hogy ön, aki átutazóban van, sokkal inkább otthon van itt, mint jómagam. Minden, ami itt van, az öné. Mi szükség van rá, hogy tudjam a nevét? Különben is, mielőtt még egy szót szólt volna, tudtam, hogyan kell önt neveznem.

Az ember csodálkozva nézett rá.

- Igazán? Tudta?

- Igen - válaszolt a püspök -, testvéremnek.

- Látja, plébános úr - kiáltott fel az ember -, amikor ide beléptem, nagyon éhes voltam. De ön oly jó hozzám, hogy nem is tudom, hogyan, elmúlt, már nem éhezem.

A püspök ránézett, és így szólt:

- Sokat szenvedett?

- Ó, az a vörös zubbony, a golyó a lábon, a kemény deszkapriccs, a hőség, a fagy, a kényszermunka, az a botozás! Dupla vas minden semmiségért. Sötétzárka egy szóért. Lánc még a betegágyon is. A kutyáknak, a kutyáknak is jobb soruk van! Tizenkilenc év! Negyvenhat vagyok. És most itt a sárga útlevél!

- Igen - szólt a püspök -, a szomorúság helyéről jön. De mondok valamit. Egy megtért bűnös könnyes arca jobban megörvendezteti az égi seregeket, mint száz igaz ember fehér ruhája. Ha szívében haraggal és embergyűlölettel távozott arról a gyászos helyről, szánalmat érdemel; ha a jóakarat, szelídség, békesség eszméit hozza magával, akkor különb, mint bármelyikünk.

Ezalatt Magloire-né felszolgálta a vacsorát. Vízből, olajból, kenyérből és sóból készült levest, egy kis szalonnát, egy darab ürühúst, fügét, friss sajtot és egy nagy rozskenyeret tett az asztalra. Saját jószántából még egy üveg mauves-i óborral is megtoldotta a püspök úr rendes vacsoráját.

A püspök arcát egyszerre a szíves vendéglátás mosolya derítette fel.

- Asztalhoz! - mondta élénken.

Ahogyan szokta, ha vendég volt nála, az idegent saját jobbjára ültette. Baptistine, most már tökéletesen nyugodt és természetes kedélyállapotban, a bal oldalán foglalt helyet.

A püspök elmondta az asztali áldást, aztán, szokása szerint, maga osztotta ki a levest. Az ember mohón nekilátott az evésnek.

Egyszerre megszólalt a püspök:

- Úgy látom, valami hiányzik az asztalról.

Magloire-né ugyanis csak a három feltétlenül szükséges terítéket tette az asztalra. Márpedig az volt a házirend, hogy ha a püspök úr valakit vendégül látott vacsorára, ártatlan kérkedés okából mind a hat pár evőeszközt mintegy kirakatba tették az abroszra. A fényűzésnek ez a látszata valami bájos gyermekdedséget vitt ebbe a csendes és komoly hajlékba, ahol a szegénység a méltóság rangjára emelkedett.

Magloire-né ezt a megjegyzést is elértette, szó nélkül kiment a szobából, és egy perc múlva még három pár evőeszköz csillogott szabályosan a három étkező elé téve.

IV
Egy és más a pontarlier-i sajtgyártásról

Hogy fogalmat adjunk arról, ami az asztalnál történt, legjobb, ha idézünk egy részt Baptistine kisasszonynak Boischevronné úrnőhöz írt leveléből, amely naiv részletességgel közli a fegyenc és a püspök közt lefolyt beszélgetést.

Az az ember se látott, se hallott, úgy ki volt éhezve. Mohón tömte magába az ételt. Vacsora után azonban megszólalt:

- Plébános úr, amivel ön Isten nevében ellátott, nekem még az is túlságosan jó. De mondhatom, hogy a fuvarosok, akik nem tűrtek meg az asztaluknál, bőségesebben élnek, mint ön.

Köztünk szólva, engem kissé bántott ez a megjegyzés. Bátyám így válaszolt rá:

- Ők többet is fáradnak, mint én.

- Dehogyis - bizonykodott az ember -, csak több pénzük van. Látom, ön szegény ember. Talán még csak nem is plébános. Mondja, plébános-e csakugyan? Bizony, ha az Úristen méltányos lenne, már plébánosnak kellene lennie.

- Az Úristen több, mint csak méltányos - mondta a bátyám.

Egy pillanat múlva hozzátette:

- Mondja csak, Valjean úr, Pontarlier-be tart?

- Kényszerútlevéllel.

Gondolom, így mondta. Aztán folytatta:

- Holnap kora reggel útnak kell indulnom. Nehéz út lesz. Az éjszakák hidegek, de a nappalok annál forróbbak.

- Jó helyre megy - szólalt meg újra a bátyám. - A forradalom alatt, amikor családom tönkrement, először Franche-Comtéba menekültem, és egy ideig ott éltem a két kezem munkájából. Dolgozni akartam. Találtam magamnak elfoglaltságot. Van ott bő választék. Papírmalmok, bőrcserző, szeszpároló, olajsajtoló műhelyek, óragyárak, acél- és rézgyárak, vagy húsz vashámor, melyek közül a lodsi, a chŕtilloni, az audincourt-i, a beure-i igen jelentékeny.

Ha jól emlékszem, ezeket a helyneveket sorolta fel bátyám. Aztán félbeszakította szavait, és hozzám fordult:

- Mondd, kedves húgom, nincsenek nekünk rokonaink azon a vidéken?

Így válaszoltam:

- Akkoriban voltak. Ott élt Lucenet úr is, aki a forradalom előtt városkapitány volt Pontarlier-ben.

- Igaz - mondta bátyám -, de 1793-ban az ember a rokonaira nem számíthatott, csakis a saját két kezére. Dolgoztam. Pontarlier környékén, ahova ön megy, Valjean úr, van ott egy patriarkális és kellemes iparág: a sajtkészítés.

Bátyám, miközben az embert kínálgatta, apróra elmagyarázta neki, milyen is az a pontarlier-i sajtkészítés. Kétféle gazdálkodás folyik. A nagy majorságok gazdag tulajdonosai negyven-ötven tehenet tartanak, és nyaranta hét-nyolcezer sajtot termelnek. A társas telepeken a középhegység szegényparasztjai közösen tenyésztik állataikat, és a hasznot felosztják egymás közt. Együtt szegődtetnek egy sajtkészítő mestert, akit „gurin”-nek neveznek. Ez napjában háromszor átveszi a tejet, és dupla rováson jegyzi a kapott mennyiséget. Április végén kezdődik a munka a sajttelepeken, június közepe táján terelik ki az állatokat a hegyek közé.

Az ember evés közben felélénkült. Bátyám abból a jóféle mauves-i borból töltögetett neki, amit saját magától is sajnál, mert drágállja. A mondott tárgyról azzal a könnyed vidámsággal beszélt, amelyet ön ismer, s közben hozzám is intézett néhány nyájas szót. Többször elmondta, milyen jó sora van a sajtkészítő mesternek, mintha azzal az emberrel egyenes és nyers tanácsadás nélkül meg akarta volna értetni, hogy ebben a foglalkozásban menedéket találhat. Egy dolog föltűnt nekem. Mondottam önnek, miféle ember volt a jövevény. Nos, bátyám az egész vacsora alatt, sőt egész este - kivéve azt a pár szót, amit beléptekor Jézus Krisztusról mondott - egyetlen célzással sem emlékeztetett arra, hogy ki az, akit vendégül lát, sem ezzel az emberrel nem sejtette, hogy ő maga kicsoda. Pedig az alkalom jónak látszott, hogy megmossa a fegyenc fejét, és püspöki tekintélyének súlyával adjon nyomatékot a találkozásnak. Másvalaki talán helyénvalónak vélte volna, hogy ha már ez a szerencsétlen a keze ügyében van, ne csak a testét, hanem a lelkét is táplálja, és erkölcsi oktatással és tanácsokkal fűszerezett szemrehányásokat tegyen neki, vagy pedig egy kis részvéttel buzdítsa, hogy a jövőben viselje magát tisztességesen. Bátyám azonban még azt sem kérdezte tőle, hová való, s mi volt eddigi élete sora. Mert ez az életsors magában foglalja a bűnét is, és bátyám kerülni látszott mindent, ami a vendégét erre emlékeztetné. Olyannyira, hogy amikor a pontarlier-i hegylakókról azt találta mondani, hogy az éghez közel végzik szelíd munkájukat, meg hogy boldogok, mert ártatlanok, hirtelen elhallgatott, attól tartott, hogy véletlenül elejtett szavával megbánthatja azt az embert. Elgondolkoztam a dolgon, és azt hiszem, megértettem, mi ment végbe bátyám lelkében. Bizonyára azt gondolta, hogy ez a Jean Valjean nevű ember magától is épp eleget tépelődik a nyomorúságán, leghelyesebb hát, ha kissé feledteti vele azt, és - bár csak egy percre is - abban a hitben tartja, hogy ő is olyan ember, mint más, hogy körülötte minden rendben van. És mondja, hát nem ez a valódi könyörületesség? Nem lát-e, asszonyom, igazi evangéliumi vonást ebben a finom tapintatban, mely mindenféle erkölcsprédikációtól, minden bántó célzástól tartózkodik, s nem az-e a legigazibb irgalmasság, hogy ha valakinek van egy fájó pontja, azt egyáltalán nem érintjük meg? Úgy vélem, bátyám a lelke mélyén így gondolkodott. Bármint van is, annyit mondhatok, ha járt is az eszében ilyesmi, a legcsekélyebb jelét sem adta, még nekem sem. Az arca mindvégig olyan volt, mint más estéken, és ugyanúgy vacsorázott ezzel a Jean Valjeannal, mintha Gédéon Le Prévost úr vagy a helybeli plébános társaságában fogyasztotta volna el estebédjét.

A vacsora vége felé, mikor már a fügét ettük, kopogtak az ajtón. Gerbaud-né volt, karján kisbabájával. Bátyám homlokon csókolta a gyermeket, aztán elkérte a nálam levő tizenöt sout, hogy Gerbaud-nénak adja. Az ember nemigen figyelt oda. Szótlan volt, és nagyon fáradtnak látszott. Amikor a szegény asszony elment, bátyám hálaimát mondott, majd odafordult vendégéhez.

- Bizonyára kívánkozik már az ágyba - mondta neki.

Magloire-né gyorsan leszedte az asztalt. Megértettem, vissza kell vonulnunk, hogy a vándor aludni mehessen. Mindketten fölmentünk. De egy perc múlva leküldtem Magloire-nét, hogy terítse az idegen ágyára azt a feketeerdői őzbőrt, amely a szobámban szokott lenni. Az éjszakák hidegek, s ez a bőr jó meleget tart. Kár, hogy már ócska, lassanként lekopik róla a szőr. Bátyám Németországban vette, amikor Tottlingenben, a Duna forrásvidékén járt, éppúgy, mint azt a kis elefántcsont nyelű kést, amelyet étkezéshez használok.

Magloire-né hamar visszajött. Imához térdeltünk a szalonban, ahol a ruhát szoktuk szárítani, aztán mindegyikünk szó nélkül a szobájába tért.

V
Nyugalom

Bienvenu úr, miután húgának jó éjt kívánt, fölvette az asztalról az egyik ezüst gyertyatartót, a másikat vendégének adta, és így szólt:

- Jöjjön, uram, a szobájába vezetem.

Az ember követte.

Amint az olvasó a fentebb mondottakból emlékezhet, a lakás beosztása olyan volt, hogy a házikápolnába, ahonnan az alkóv nyílt, bemenni vagy onnan kijönni csak a püspök hálószobáján át lehetett.

Amikor a szobán áthaladtak, Magloire-né éppen akkor rakta be az ezüstneműt az ágy fejénél levő faliszekrénybe. Minden este ez volt az utolsó tennivaló, mielőtt aludni ment.

A püspök az alkóvba vezette vendégét. Az ágyon friss fehér huzat volt. Az ember egy kis asztalra tette le a gyertyatartót.

- Akkor hát jó éjt - mondta a püspök. - Holnap reggel, mielőtt útra kel, majd megiszik egy pohár frissen fejt tejet.

- Köszönöm, tisztelendő úr - mondta az ember.

Alighogy kimondta ezeket a békés szavakat, minden átmenet nélkül furcsa mozdulatot tett, amelytől a két jámbor nő halálra rémült volna, ha látja. Még ma is nehéz számot adnunk róla, hogy mi lelte ebben a pillanatban. Figyelmeztetés akart lenni, vagy fenyegetés? Avagy csak egyszerűen ösztönös és saját maga előtt is homályos indulatnak engedett? Hirtelen az aggastyánhoz fordult, keresztbe fonta karjait, és vad tekintettel mérve végig házigazdáját, rekedten kiáltott:

- Csakugyan ide, közvetlen szomszédságába szállásol?

Szava borzalmas kacajba fúlt, majd hozzátette:

- Jól meggondolta? Honnan tudja, nem vagyok-e gyilkos?

A püspök a magasba nézett, és így felelt: - Az a Jóisten dolga.

Aztán méltósággal felemelte két ujját, s mintha imát rebegne, vagy magában beszélne, hangtalanul megáldotta az embert, aki nem hajolt meg, és hátra se nézve a szobájába ment.

Ha az alkóvban vendég volt, a kápolna oltárát nagy, elhúzható függöny takarta el. A püspök távozóban térdet hajtott a függöny előtt, és rövid fohászt mondott.

Egy perccel utóbb kertjében volt. Merengve, szemlélődve rótta az ösvényt, lelkével és gondolataival elmerülve azokba a nagy rejtelmekbe, amelyeket Isten éjjel a nyitva maradó szemeknek mutat.

Az idegen valóban annyira fáradt volt, hogy még a jó, fehér paplant se húzta magára. Fegyencszokás szerint orrlikán át fújta el a gyertyát, ruhástul vetette magát az ágyra, s rögtön mély álomba merült.

Éjfélt ütött, mikor a püspök a kertből a szobájába tért.

Néhány pillanat múlva a kis házban mindenki aludt.

VI
Jean Valjean

Hajnal felé Jean Valjean fölébredt.

Jean Valjean szegény brie-i parasztcsaládból származott. Gyermekkorában nem tanult olvasni. Amikor felnőtt, fanyeső lett Faverolles-ban. Anyjának, Jeanne Mathieu volt a neve, apját Jeannak hívták. A Valjean vagy Vlajean vezetéknév, amely eredetileg csúfnév lehetett, alkalmasint a Voilŕ Jean[101] szavak összevonásából keletkezett.

Jean Valjean tűnődő, de nem bánkódó természet volt, mint afféle érzékeny kedély. Egészben véve, legalább látszatra, meglehetősen nyomott és jelentéktelen valaki volt ez a Jean Valjean. Kiskorában árvaságra jutott. Anyja rosszul kezelt tejlázban halt meg. Apja, aki ugyancsak fanyeső volt, lezuhant egy fa tetejéről, és agyonzúzta magát. Csak egy özvegyasszony nénje maradt hét gyermekkel, fiúk, lányok vegyest. Ez az idősebb nővér nevelte Jean Valjeant, s ameddig férje élt, magánál tartotta és táplálta öccsét. Aztán meghalt a férj. A hét gyermek közül a legidősebb akkor nyolcéves, a legfiatalabb egyesztendős volt. Jean Valjean pedig huszonötödik életévét töltötte be. Az apa helyett most már ő támogatta nénjét, aki fölnevelte. Ezt úgy fogta fel, mint valami kötelességet, és mogorvasággal teljesítette. Ifjúsága nehéz és rosszul fizetett munkában telt el. Senki sem tudott róla a környéken, hogy „babája” lett volna. Nem ért rá, hogy szerelmes legyen.

Esténként fáradtan tért haza, és szótlanul fogyasztotta el a levesét. Miközben evett, nővére, Jeanne, nemegyszer kivette Jean Valjean tányérjából a legjobb falatot, egy darab húst, egy ujjnyi szalonnát, egy káposztatorzsát, s odaadta valamelyik gyerekének. Jean Valjean tovább evett az asztalra hajolva, feje szinte a levesbe merült, s a tányér köré lógó hosszú haja eltakarta szemét, úgy tett, mintha semmit sem venne észre, hagyta a dolgot. Valjeanék kunyhójával átellenben lakott egy Marie-Claude nevű parasztasszony. A Valjean gyerekek, akik rendszerint éhesek voltak, néha anyjuk nevében egy-egy pint tejet kértek kölcsön Marie-Claude-tól, amit aztán valami bokor vagy sövény mögé rejtőzve ittak meg, egymás kezéből kapkodva ki a bögrét, úgyhogy a kislányok összevissza locsolták kötényüket. Ha kisült volna a turpisság, anyjuk szigorúan megbüntette volna a kis betyárokat. A mogorva és nyers szavú Jean Valjean azonban az anya háta mögött megfizette Marie-Claude-nak a tejet, így aztán a gyerekek nem kaptak verést.

A fanyesés évadján napjában huszonnégy sout keresett, azután elszegődött aratónak, napszámosnak, tehénpásztornak, béresnek. Megtett mindent, amit csak tudott. Nénje is dolgozott, de mire mehetett hét kisgyermekével? Szomorú fészekalja volt ez, lassanként elborította, agyonnyomással fenyegette a nyomor. Elkövetkezett egy mostoha tél. Jean nem kapott munkát. A családnak nem volt kenyere. Hét gyermek a szó szoros értelmében éhezett.

Egy vasárnap este Maubert Isabeau, akinek pékműhelye volt Faverolles-ban, a templomtéren, éppen lefeküdni készült, amikor erős ütést hallott boltjának rácsos kirakatablakán. Odaugrott, és még látta, hogy egy kéz nyúl be az ököllel bezúzott üvegtábla résén át. A kéz megragadott egy kenyeret, és kihúzta. Isabeau kirohant az utcára. A tolvaj lélekszakadva menekült; Isabeau utánaeredt és elfogta. A tolvaj elhajította a kenyeret, de keze még vérzett. Jean Valjean volt.

1795-ben történt ez. Jean Valjean „éjjel, lakott házban elkövetett betöréses lopás” vádjával bíróság elé került. Volt egy puskája, amellyel mesterlövész módjára tudott bánni, félig-meddig vadorzó hírében állt, ez persze ártott az ügynek. A vadorzókkal szemben van valami jogos előítélet. A vadorzó, akár a csempész, igen közel áll a haramiához. Mindazáltal, közbevetőleg mondva, az effajta embereket egész örvény választja el a városi gonosztevőktől. A vadorzó az erdőben él; a csempész a hegyek közt vagy a tengeren. A város kegyetlen bűnösöket szül, mert romlott embereket nevel. A hegység, az erdő, a tenger elvadítja az embert, kifejleszti szilaj hajlamait, de gyakran anélkül, hogy kivetkőztetné emberi mivoltából.

Jean Valjeant bűnösnek nyilvánították. Ridegen alkalmazták rá a törvény betűjét. Civilizációnk rettenetes órái, amikor az igazságszolgáltatás derékba tör egy életet. Mily gyászos perc, mikor a társadalom elfordul egy gondolkodó lénytől, és visszavonhatatlanul az elhagyatottságba taszítja. Jean Valjeant ötévi gályarabságra ítélték.

1796. április 22-én Párizst fölverte a montenotte-i győzelem híre. Az itáliai hadsereg vezére aratta a győzelmet, az a tábornok, akit a Direktórium a IV. forradalmi év Floréal[102] havának 2-án az Ötszázak Tanácsához küldött üzenetében Buona-Parte néven említ. Ugyaneznap a Bicętre tömlöcben hosszú láncot kovácsoltak. Jean Valjean ennek a láncnak egyik rabja lett. A börtön egyik akkori porkolábja, ma közel kilencvenéves aggastyán, még tisztán emlékszik a szerencsétlenre, akire a negyedik sor végén verték rá a vasat; az csak annyit értett az egészből, hogy valami iszonyatos dolog történik vele. Valószínű, hogy a szegény tudatlan ember homályos fogalmain keresztül földerengett olyasmi, hogy ez mégiscsak sok. Miközben tarkóján hatalmas kalapácsütésekkel összekapcsolták a nyakörvet, fuldokolva sírt, s csak annyit bírt mondani: „Fanyeső voltam Faverolles-ban.” Aztán, egyre zokogva, fölemelte jobb kezét, és fokonként hétszer lejjebb és lejjebb eresztette, mintha egymás után hét különböző magasságban levő fejet érintene, s ebből a mozdulatból ki lehetett találni, hogy tettét, bármi volt is az, hét kisgyermek miatt követte el, akiket ruháznia és táplálnia kellett.

Elindult Toulonba. Huszonhét napi szekerezés után érkezett meg oda, nyakán a lánccal. Toulonban ráadták a vörös zubbonyt. Mindent eltöröltek eddigi életéből, még a nevét is. Nem volt többé Jean Valjean, csak a 24 601-es szám. Mi lett a nénjével? Mi lesz a hét gyermekkel? Kit érdekel, hogy mi lesz a tövénél elfűrészelt csemetefa maroknyi lombjával?

Mindennapos történet. Ezek a szegény élőlények, Isten e szánandó teremtményei, ezentúl támasz, vezető, menedék nélkül maradva, nekiindultak a vaksorsnak, ki tudja? talán mindegyik másfelé, és lassanként belevesztek abba a rideg ködbe, amelybe annyi magános sors süllyed, a zordon homályba, ahol oly sok boldogtalan fő tűnik el az emberi nem komor életútján. Elhagyták a honi tájat. Szülőfalujuk harangtornya elfeledte őket; a mezőiket környező határ elfeledte őket; néhány esztendei gályarabság után Jean Valjean maga is elfeledte mindezt. Szívének nyílt sebe helyén sebforradás támadt. Ennyi az egész. Touloni raboskodása alatt alighogy egyszer hallott a nénjéről. Gondolom, a negyedik év vége felé. Már nem tudom, mi úton-módon jutott az értesüléshez. Valaki, aki hazulról ismerte őket, látta nénjét Párizsban, a Saint-Sulpice-templom közelében lakott, egy hitvány sikátorban, a Le Geindre utcában. Már csak a legfiatalabb gyermeke volt vele, egy kisfiú. Hová lett a többi hat? Talán ő maga sem tudta. Minden reggel munkába ment, a Sabot utca 3. alatt levő nyomdába, ahol íveket hajtogatott és fűzött. Hat órára kellett ott lennie, télen már napkelte előtt. A nyomda épületében volt egy iskola, ide járatta hétéves fiacskáját. Csakhogy mivel a nyomdában hatkor kezdődött a munka, az iskola kapuját pedig csak hétkor nyitották ki, a gyermeknek egy óra hosszat az udvarban kellett várakoznia; télen egy teljes éjszakai órát fedél nélkül. A nyomdába nem engedték be, azt mondták, alkalmatlankodik. Reggelenként a munkások arra menőben látták a szegény kicsi jószágot, amint a kövezeten ülve majd eldőlt az álmosságtól, és nemegyszer a táskája fölé kuporodva el is bóbiskolt a sötétben. Ha esett, a vén portásné megkönyörült rajta. Bebocsátotta odújába, melyben nem volt más, mint egy rozoga heverő, egy rokka meg két faszék, s a kisgyerek ott aludt a sarokban, összebújva a macskával, hogy ne fázzon olyan nagyon. Hét órakor kinyitották az iskolát, bemehetett. Ennyit tudott meg Jean Valjean a családjáról. Amikor ezt elmondták neki, úgy hatott rá, mint egy villámlás, vagy mintha hirtelen kitárult volna egy ablak, hogy egy pillantást vethessen azokra, akiket szeretett, aztán minden bezárult előtte. Soha többé nem hallott róluk. Hírük sem jutott el hozzá, soha nem látta őket viszont, soha nem találkozott velük, és ebben a szomorú történetben sem fognak többé előfordulni.

Ennek a negyedik évnek a vége felé Jean Valjean megpróbálkozott a szökéssel. Ahogy ezen a gyászos helyen történni szokott, társai segítségére voltak. Sikerült meglépnie. Két napig szabadon kóborolt a mezőkön, ha ugyan szabadság az, mikor az embert üldözik, mikor minden percben hátranéz, minden neszre összerezzen, fél mindentől, a háztetőről gomolygó füsttől, az útjába akadó vándortól, a kutyaugatástól, a vágtató lótól, az óraütéstől, fél nappal, mert világos van, fél éjjel, mert sötét van, fél az úttól, az ösvénytől, a bozóttól, az elalvástól. Másnap este lefülelték. Harminchat órája nem evett és nem aludt. Ezért a vétkéért a tengerészeti törvényszék további három esztendőre ítélte, ez már nyolc év. A hatodik évben megint alkalma nyílt a szökésre. Élt is vele, de megint nem tudta véghezvinni szándékát. Hiányzott a névsorolvasásnál. Elsütötték az ágyút, s az éjjeli őrjárat megtalálta elbújva egy épülőfélben levő hajó tőkéje alatt. Az őröknek, akik megragadták, ellenszegült. Szökés és zendülés bűntettéért, a különleges törvény idevágó paragrafusa alapján újabb ötévi rabsággal sújtották, ebből kettőt dupla vasban kellett leülnie. Tizenhárom év. A tizedik évben ismét megkísérelte a szökést. Ezúttal is sikertelenül. Ezért a kísérletéért újabb három évre ítélték. Tizenhat év. Végre, azt hiszem, a tizenharmadik esztendőben egy utolsó kísérletet tett, és csak annyit ért el, hogy négyórai távollét után elfogták. Ezért a négy óráért három évet kapott. Összesen tizenkilenc év. 1815 októberében szabadult. 1796-ban került a gályára azért, mert bezúzott egy ablakot, és elvett egy kenyeret.

Helyénvaló itt egy rövid megjegyzés. Másodízben történik,[103] hogy a bűnözésre és törvényes megtorlásra vonatkozó tanulmányai során e könyv szerzője egy kenyér ellopásában találja meg az emberi sors összeomlásának eredetét. Claude Gueux is kenyeret lopott, akárcsak Jean Valjean. Egy angliai statisztika megállapítja, hogy Londonban öt lopás közül négynek az éhség a közvetlen oka.

Jean Valjean zokogott és reszketett, mikor megkezdte gályarabságát; érzéketlen volt, mikor kiszabadult. Akkori kétségbeesését komor elszántság váltotta fel.

Mi történt ebben a lélekben?

VII
A kétségbeesés mélységei

Kíséreljük meg elmondani.

A társadalom nem hunyhat szemet e dolgok fölött, hiszen ő az okozójuk.

Jean Valjean, mint mondottuk, tudatlan volt, de nem ostoba. Pislákolt benne valamelyes természet adta fény. A szerencsétlenségből is származik világosság; ez fokozta azt a halvány napsütést, mely elméjében derengett. A botütések alatt, a láncok közt, a sötétzárkában, a fáradalmas robotban, a gályára tűző nap perzselő forróságában, a fegyencek deszkapriccsén lelkiismeretét vizsgálta és gondolkozott.

Bíróvá avatta önmagát.

Legelőször önmaga fölött tartott ítélőszéket.

Beismerte, hogy nem ártatlan bárány, aki igazságtalanul bűnhődik. Bevallotta önmagának, hogy végletes és kárhozatos dolgot művelt; hogy talán nem is tagadták volna meg tőle azt a kenyeret, ha kéri; hogy jobb lett volna, ha akár mások könyörületétől, akár saját munkájától várja; hogy nem megdönthetetlen érv azt kérdezni: várhat-e valaki, ha éhezik? Mert először is nagyon ritka eset, hogy valaki a szó szoros értelmében éhen hal, meg aztán az ember, szerencséjére vagy szerencsétlenségére, úgy van alkotva, hogy testben-lélekben soká és sokat tud szenvedni, anélkül hogy belehalna; így hát tűrnie kellett volna tovább, azoknak a kisgyerekeknek is többet használt volna ezzel; őrültség volt, hogy ő, a szerencsétlen, gyönge ember, erőszakkal nyakon akarta ragadni az egész társadalmat, és azt képzelte, hogy lopással kimenekülhet a nyomorból; mindenesetre rosszul tette, hogy a nyomorból ugyanazon kapun akart kijutni, amely a gyalázatba visz - egyszóval hibázott.

De aztán ezt a kérdést vetette föl:

Vajon egyedül ő-e a hibás azért, hogy sorsa ily végzetesre fordult? Nem súlyos körülmény-e már maga az, hogy neki, a munkásnak, nem volt munkája, hogy hasztalan robotolt, és kenyér nélkül maradt? De meg ha elkövette és bevallotta is a bűnt, a büntetés nem volt-e kegyetlen és túlzott? Nem volt-e nagyobb a törvény visszaélése a megtorlásban, mint a bűnös visszaélése a bűn elkövetésében? Nem dobtak-e túlságosan nagy súlyt a mérleg egyik serpenyőjébe, abba, amelyik a bűnöst terheli? Vajon a büntetés túlsúlya nem törli-e el a vétket, és nem azt eredményezi-e, hogy a helyzet megfordul, a bűnös hibájának helyére a megtorlás hibája lép, a bűnösből áldozat, az adósból hitelező lesz, és a jog végérvényesen a jog megsértőjének ad igazat? Vajon ez a büntetés, amelyet a szökési kísérletek fokozatosan súlyosbítottak, nem vált-e végül is az erősebb merényletévé a gyöngébb ellen, a társadalom bűntényévé az egyénnel szemben, olyan bűnténnyé, amely mindennap újrakezdődött, és tizenkilenc évig tartott?

Föltette a kérdést: jogában áll-e az emberi társadalomnak, hogy tagjait egyaránt sújtsa egyfelől esztelen vigyázatlanságával, másfelől könyörtelen elővigyázatával, hogy egy szegény embert egyszer s mindenkorra odarögzítsen egy hiány és egy túlság közé, a munka hiánya és a vezeklés túlsága közé? Nem szörnyűséges-e, hogy a társadalom épp azokkal a tagjaival bánik így, akiket a vaksors a legmostohábban látott el javakkal, vagyis akik leginkább érdemelnének kíméletet?

E kérdések feltevésével és eldöntésével megbírálta a társadalmat, és kimondta rá az ítéletet.

Az ítélet gyűlöletre szólt.

Felelőssé tette sorsáért, amelyet el kellett szenvednie, és arra gondolt, hogy talán lesz idő, amikor nem fog habozni, hogy számon kérje a társadalomtól ezt a szenvedést. Megállapította, hogy a kár, amit ő okozott, nem áll arányban azzal a kárral, amit neki okoztak, minélfogva a rá kirótt büntetés, ha valójában nem is igazságtalan, mindenképpen méltánytalan.

A düh lehet esztelen és értelmetlen, valaki haragra lobbanhat igaz ok nélkül is; fölháborodni ellenben az szokott, akinek valamelyes igaza van. Jean Valjean fölháborodott.

Mert hiszen az emberi társadalom mindig csak rosszat tett vele. Mindig csak a bőszült ábrázatát látta, amelyet igazságszolgáltatásnak nevez, s amelyet azok felé mutat, akiket megfenyít. Az emberek csak azért nyúltak hozzá, hogy bántsák. Valahányszor érintkezésbe jutott velük, fájó ütés érte. Gyermekkora óta még anyjától, nővérétől sem kapott soha egy barátságos szót, egy jóakaró tekintetet. Szenvedéseken át lassanként arra a meggyőződésre jutott, hogy az élet nem más, mint háború, s hogy ebben a háborúban ő a legyőzött. Egyetlen fegyvere a gyűlölet volt. Eltökélte, hogy ezt a fegyvert a rabságban kiélesíti, és magával viszi, ha onnét kikerül.

Volt Toulonban egy fegyenciskola. Irgalmasrendiek oktatták a legszükségesebb ismeretekre a szerencsétlen rabok közül azokat, akiknek kedvük volt tanulni. Jean Valjean egyike volt a tanulni vágyóknak. Negyvenéves fővel kezdte az iskolába járást, megtanult írni, olvasni, számolni. Érezte, ha értelmét erősíti, azzal gyűlölete is erősödik. Egyes esetekben a tudás, az ismeret rosszal tetézi a rosszat.

Sajnos, de való, hogy miután törvényt ült a társadalom fölött, amely szerencsétlenné tette, elítélte a társadalom létrehozóját, a gondviselést is.

Ily módon ez a lélek a kínoztatás és rabszolgaság tizenkilenc esztendeje alatt emelkedett, de süllyedt is egyszersmind. Egyik oldalról világosság, a másikról sötétség férkőzött belé.

Jean Valjean, amint láttuk, nem volt természettől fogva rossz. Amikor a fegyházba került, még jó volt. Ott elítélte a társadalmat, és érezte, hogy gonosszá lesz; elítélte a gondviselést, és érezte, hogy istentelenné válik.

Nehéz megállni, hogy itt ne elmélkedjünk egy kicsit.

Lehetséges-e, hogy az emberi természet ily gyökeresen megváltozzon? Az embert, akit Isten jónak teremtett, rosszá teheti-e az ember? Újjáformálhatja-e a sors a lelket, és ha a sors rossz, lehet-e rosszá a lélek is? Vajon egy aránytalan sorscsapás súlya alatt elnyomorodhat-e a szív, válhat-e gyógyíthatatlanul torzzá és gyengévé, mint a gerincoszlop, ha túlságosan alacsony bolthajlás alatt kell görnyedeznie? Nincs-e minden emberi lélekben, nem volt-e Jean Valjean lelkében is egy isteni eredetű ősi szikra, amely olthatatlan ebben a világban s halhatatlan a túlvilágban, amely a jó hatására fejlődhet, éledhet, föllángolhat, tündökölhet, s amelyet a rossz sohasem képes egészen kioltani?

Súlyos és homályos kérdések. Az utolsóra minden fiziológus alkalmasint habozás nélkül nemmel felelt volna, ha Toulonban, a pihenés óráiban, melyek Jean Valjean számára a tűnődés órái voltak, látta volna ezt a zordon, komoly gályarabot, ahogy némán töprenkedve ült egy járgány hajtórúdján, keresztbe font karokkal, lánca végét, hogy le ne lógjon, zsebébe süllyesztve, ha látta volna a törvény e páriáját, aki haragban volt az emberekkel, a civilizáció e kárhozottját, aki elkeseredve nézte az eget.

Bizonyos, és nem is akarjuk leplezni, a fiziológus[104] gyógyíthatatlan bajt észlelt volna itt, talán sajnálta volna ezt az embert, akit a törvény beteggé tett, de meg se kísérelte volna a gyógykezelést; elfordította volna tekintetét e lélek sebeiről, és mint Dante a pokol kapujáról,[105] letörölte volna erről az életről azt a szót, amelyet pedig Isten ujja minden ember homlokára odaírt, ezt a szót: Remény!

Vajon maga Jean Valjean tisztában volt-e annyira saját lelkiállapotával, amennyire elemzésünkkel világossá igyekeztünk tenni az olvasóink számára? Fölismerte-e kialakulásuk után, és már előbb, kialakulásuk során, azokat a tényezőket, melyekből erkölcsi nyomorúsága adódott? Vajon ez a nyers, tanulatlan ember számot tudott-e adni magának arról a gondolatmenetről, amelynek lépcsőfokain fölemelkedett, és leszállt ama gyászos képekig, melyek már évek óta elméjének belső láthatárán sorakoztak? Tudatában volt-e mindannak, ami benne végbement, és ami keblében háborgott? Nem merjük állítani; de nem is hisszük. Sokkal tájékozatlanabb volt, semhogy mégoly sok balszerencse után is ne maradt volna benne sok homály. Olykor valójában azt se tudta, mit érez. Jean Valjean sötétben élt, sötétben szenvedett, sötétben gyűlölt; azt lehetne mondani, önmagában gyűlölködött. Megszokta ezt a homályt, tapogatózva járt benne, mint egy vak, egy álmodó. Időnként azonban, belső vagy külső indítékból, harag rázta meg, felgyülemlett benne a szenvedés, sápadt és gyors villám cikázott át a lelkén, és hirtelen valami iszonytató fénnyel világította meg körülötte, előtte és mögötte sorsának borzalmas meredélyeit és komor távlatait.

A villám kilobbant, újra éj lett, és ő már megint nem tudta, hol van.

Az ilyen természetű büntetések könyörtelen, vagyis lélekölő nyomása alatt az ember - valamilyen bárgyú átlényegüléssel - vadállattá változik. Néha vérengző dúvaddá. Jean Valjean konokul megismételt szökési kísérletei eléggé bizonyítják, mily különös barázdákat szánt az emberi lélekben a törvény. Jean Valjean annyiszor ismételte volna meg ezeket a merőben céltalan és eszeveszett kísérleteket, ahányszor csak alkalma adódott volna, egy pillanatig sem fontolgatva a várható eredményt és addig szerzett tapasztalatait. Kitört, mint a farkas, ha nyitva találja ketrecét. Az ösztön biztatta: menekülj! Az értelem azt súgta volna neki: maradj! A kísértés azonban oly erős volt, hogy elnémította az okoskodást; csak az ösztön beszélhetett. Csak az állat cselekedett. Valahányszor elfogták, a szigorú bánásmód csak még jobban megvadította.

Nem szabad elhallgatnunk még valamit: oly hatalmas testi ereje volt, hogy egyetlen rabtársa sem közelítette meg. A fárasztó munkában, kötélvontatásban, járgányhúzásban Jean Valjean fölért négy emberrel. Néha óriás súlyokat emelt és cipelt, alkalomadtán emelőgépet helyettesített erejével. El is nevezték a társai Hórukk Jankónak. Egy ízben, mikor a touloni városháza erkélyét tatarozták, az erkélyt tartó remek, Puget[106] faragta kariatidák egyike meglazult, és már-már lezuhanóban volt. Jean Valjean, aki épp ott volt, vállával tartotta a kariatidát mindaddig, amíg a munkások nem jöttek.

Ügyessége még az erejénél is nagyobb volt. Némelyik gályarab, aki folyton szökésen töri a fejét, végül valóságos tudománnyá fejleszti az erővel párosult ügyességet. Az izmok tudománya ez. Titokzatos statika, amelyet a rabok - a legyek és madarak örök irigyei - naponta gyakorolnak. Megmászni egy függőleges síkot, támaszpontokat találni ott, ahol más alig lát kiemelkedést, Jean Valjeannak gyerekjáték volt. Ahol egy falszögletre akadt, hátának és térdhajlásainak megfeszítésével, könyökét és sarkát a kő érdes felületéhez szorítva, szinte bűvész módra fönt termett a harmadik emeleten. Néha fölmászott így egészen a fegyház tetejéig.

Keveset beszélt. Ritkán nevetett. Valami rendkívüli dolognak kellett történnie, hogy évente egyszer-kétszer kicsalja belőle azt a gyászos fegyencnevetést, amelyben mintha a sátán kacaja visszhangozna. Aki látta, azt hihette, hogy valami borzalmas dolog szemléletében van elmerülve.

Valóban el volt mélyedve teljesen.

Gyarló természetének és meggyötört értelmének beteges észleletein keresztül úgy érezte, hogy valami szörnyűség nehezedik rá. Sűrű és fakó félhomályban vánszorgott, s valahányszor megfordult és fölpillantani próbált, mindannyiszor félelemmel vegyes düh fogta el, mert rettentő meredélyek közt, beláthatatlan magasságban törvények, előítéletek, emberek és tények ijesztő zsúfoltságát látta maga fölött; körvonalait nem tudta megkülönböztetni, rengeteg tömegével megrémítette, s ez egészében nem volt más, mint az a csodálatos piramis, amit úgy hívunk: civilizáció. E torlódó és formátlan összevisszaságból itt-ott, hol közel, hol távol, hozzáférhetetlen fennsíkokon ki tudott venni egyes csoportokat, egy-egy élesen megvilágított részletet, itt a főporkolábot a botjával, ott a zsandárt a kardjával, amott a püspöksüveges érseket, és legfölül, valamilyen napkorong közepén, a megkoronázott, tündöklő császárt. Úgy rémlett neki, ez a távoli ragyogás nemhogy eloszlatná, hanem még gyászosabbá teszi éjszakáját. Mindezek a dolgok, törvények, előítéletek, tények, emberek azzal a bonyolult és rejtélyes mozgással jártak-keltek fölötte, amelyre Isten kényszeríti a civilizációt, valamilyen nyugodt kegyetlenséggel és kérlelhetetlen közönnyel ráléptek, és eltiporták őt. A balsors legmélyére zuhant lelkek, akiket elnyelt a feneketlen örvény, amelyben már nem lát a szem, a törvény számkivetettjei úgy érzik, hogy egész súlyával rájuk nehezedik az emberi társadalom, amely bámulatos annak, aki kívülről szemléli, de rettenetes annak, aki alája kerül.

Ebben a helyzetben Jean Valjean eltűnődött, s vajon milyen lehetett a tűnődése?

Ha a kölesszem a malomkő alatt tudna gondolkozni, az gondolhatná azt, amit Jean Valjean gondolt.

Mindezek a dolgok, ezek a kísérteties valóságok, ezek a valószerű agyrémek végül valamilyen kifejezhetetlen lelkiállapotot idéztek föl benne.

A fegyencmunka közben olykor hirtelen megállt. Gondolkozni kezdett. Értelme, mely érettebb is, zavarosabb is volt, mint azelőtt, föllázadt. Mindaz, ami vele történt, mindaz, ami körülvette, lehetetlennek tűnt föl előtte. Azt mondta magában: ez csak álom. Ránézett a porkolábra, aki ott állt néhány lépésnyire; a porkoláb kísértet volt; egyszerre a kísértet megütötte a botjával!

A látható természet őneki alig létezett. Szinte azt lehetne mondani, hogy Jean Valjean számára nem volt se napsütés, se szép nyár, se tündöklő égbolt, se harmatos áprilisi hajnal. Lelkébe valami pinceablakon át szűrődött világosság.

Hogy végezetül összefoglaljuk, ami összefoglalható és tényleges eredményként szűrhető le mindabból, amit a fentebbiekben jeleztünk, elég, ha annyit állapítunk meg, hogy Jean Valjeant, az ártalmatlan faverolles-i fanyesőt, a félelmes touloni gályarabot, tizenkilenc év alatt a fegyház jellemalakító hatása kétféle gonosztettre tette képessé: először hirtelen, meggondolatlan, kábult ösztönösséggel elkövetett gonosztettre, mintegy megtorlásul az elszenvedett bántalmakért; másodszor súlyos, komoly, előre megfontolt, a balsorsban fogant téveszméken alapuló gonosztettre. Eltökélései során keresztülment azon a három útszakaszon, amelyeket csak bizonyos veretű jellemek tudnak befutni; az okoskodás, az elszánás, a megátalkodottság szakaszain. Állandóan ösztönözte a felháborodás, az elkeseredés, az őt ért méltánytalanságok mély átélése, s a haragos indulat még a jók, ártatlanok és igazlelkűek ellen is, ha ugyan vannak ilyenek. Minden gondolata az emberi törvény gyűlöletéből indult ki, és oda tért vissza; ez a gyűlölet, ha valamilyen gondviselésszerű esemény meg nem akasztja kifejtésében, idővel a társadalom, aztán az emberi nem, aztán a teremtett világ gyűlöletévé fajul, és valami tétova, szüntelen, vad vágyban nyilvánul meg, hogy kárt tegyen valamely élőlényben, bárki legyen az. Látni való, hogy az útlevél nem ok nélkül minősítette Jean Valjeant nagyon veszedelmes embernek.

Ez a lélek évről évre lassan, de biztosan egyre jobban kiszáradt. Ha száraz a szív, száraz a szem is. Mikor Jean Valjean elhagyta a fegyházat, teljes tizenkilenc év óta egyetlen könnyet sem ejtett.

VIII
Hullám és árnyék

Egy ember a tengerbe esett!

Mindegy! A hajó nem áll meg. A szél fú, a sötét naszád kénytelen folytatni útját. Megy tovább.

Az ember eltűnik, majd felbukkan, elmerül, majd újra felszínre jut; karját nyújtogatva segítségért kiált, nem hallják meg. A hajót a szél nyomása recsegteti, küszködve manőverez, a matrózok és az utasok meg se látják a szerencsétlen fuldoklót; feje csak egy pont a hullámrengetegben.

Kétségbeesett üvöltése föl-fölcsap a mélyből. Félőrülten nézi a kísértetként tovatűnő vitorlát. Nézi, ahogy távolodik, halványul, egyre kisebb lesz. Az imént még ő is ott volt a hajón, a legénységhez tartozott, a többiekkel járt-kelt a fedélzeten, jutott neki is levegő, napsütés, élő ember volt. És most mi történt vele? Elcsúszott, kibukott, vége.

Ott hányódik a szörnyűséges víztömegben. Lába alatt kavargó áramlás. A széltől korbácsolt, foszlányokra tépett habok iszonytatón körülnyaldossák, az örvény magával sodorja, hullámrongyok csapdosnak át a feje fölött, tajtékcsürhe köpköd az arcába, hömpölygő vízárkok félig elnyelik; valahányszor alámerül, éjsötét mélységek fogadják be; ismeretlen, undok növényzet kapja el, belécsimpaszkodik, magával húzza; úgy érzi, maga is örvénnyé, a tajtékzó ár részévé válik, a hullámok labdáznak vele; keserűt nyel, a galád óceán mindenáron meg akarja fullasztani, a mérhetetlen víztömeg csúfot űz haláltusájából. Mintha a víz fenekéig gyűlölet volna.

Mégis küzd az életéért, próbál védekezni, felszínen tartani magát, erejét megfeszítve úszik. Hamar kimerülő szegény ereje harcra kél a kimeríthetetlen őselemmel.

Hol is a hajó? Ott messze. Alig látszik már a láthatár fakó ködében.

Zúgó szélrohamok söprik neki a habtajtékot. Föltekint, és csak a felhők gomolygását látja. Végkimerülésében tanúja a végtelen tenger eszeveszett tombolásának. Halálosan gyötri ez az őrület. Emberi fülnek idegen bömbölést hall, mely mintha földöntúlról, valami ismeretlen, rémséges másvilágról támadna.

A fellegek közt madarak lebegnek; mint angyalok az emberi gyötrelmek fölött, de mit tehetnek érte? Dalolva szállnak úszó repüléssel, mialatt ő kínlódva hörög.

Eltemetve érzi magát két végtelenség, az óceán és az égbolt közt: amaz a sír, emez a szemfedő.

Leszáll az éj, már órák óta úszik, ereje fogytán van. A hajó, az a távoli valami, amelyen emberek vannak, tovatűnt. Ő egyedül van a sötétedő, félelmetes örvényben, elmerül, merevedő tagokkal vonaglik, a láthatatlanság homályos szörnyeit érzi maga fölött, segítségért kiált.

Emberek nincsenek már; hol az Isten?

Kiált. Segítség! Segítség! Mindegyre kiáltoz.

Semmi sincs a láthatáron. Semmi sincs az égen.

Hasztalan esdekel az űrhöz, a hullámhoz, a hínárhoz, a zátonyhoz: süket minden. Könyörög a viharnak; a vihar nem hallgat rá, csak a végtelennek engedelmeskedik.

Körülötte a sötétség, a köd, a magány, a viharzó, kába tombolás, a bőszült tenger véget nem érő hömpölygése. Benne rémület és kimerültség. Alatta a reménytelen pusztulás. Nincs mibe kapaszkodjon. A sötét viszontagságokra gondol, amelyek a határtalan homályban várják a holttestét. A borzalmas hideg megbénítja. Összeszorítja gémberedett kezét, és a semmibe markol. Száguldó felhők, süvítő forgószelek, haszontalan csillagok! Mit tegyen? Csüggedten elhagyja magát, halálos fáradtan beletörődik az elmúlásba, történjék, aminek történnie kell, elernyed, és elnyeli a határtalan, gyászos mélység.

Ó, könyörtelen száguldása az emberi társadalomnak! Hány embert, hány lelket veszejt el útközben! Óceán, amelybe mindenki belefullad, akit a törvény elejt. Ó, erkölcsi halál!

Tenger a társadalom irgalmatlan éjszakája, melybe a büntető igazságszolgáltatás taszítja elítéltjeit. Tenger a véghetetlen nyomor.

Ez örvény sodrában tetemmé válhat a lélek. Ki fogja feltámasztani?

IX
Új keserűségek

Amikor eljött a szabadulás órája, amikor meghallotta ezt a különös szót: szabad vagy, alig hitt a fülének, oly rendkívüli volt a pillanat. Hirtelen fénylő sugár hatolt belé, az élők igazi fénysugara. De az a sugár gyorsan megsápadt. Jean Valjean elkáprázott a szabadság gondolatától. Azt hitte, új élet vár rá. De csakhamar látnia kellett, milyen az a szabadság, amelyhez sárga útlevelet mellékelnek.

És még mennyi keserűség érte! Úgy számította, hogy gályarabságban töltött évei alatt százhetvenegy frank munkabére gyűlt össze. Az igazság kedvéért meg kell jegyezni, hogy megfeledkezett a vasár- és ünnepnapi kényszerpihenőkről, amelyek tizenkilenc esztendő alatt huszonnégy frankkal csökkentették a keresetét. Bármint volt is, különféle levonások után százkilenc frank tizenöt soura leolvadt összeget adtak oda neki távozásakor.

Nem értette a dolgot, úgy érezte, megrövidítették. Vagy mondjuk ki kereken: hogy meglopták.

A szabadulását követő napon Grasse-ban egy narancsvirág-pároló kapuja előtt munkásokat pillantott meg, amint árukötegeket raktak le. Ajánlkozott, hogy segít nekik. A dolog sürgős volt, elfogadták. Nekifogott a munkának. Értelmes, erős, ügyes volt, tőle telhetően igyekezett, a gazda elégedettnek látszott. Mialatt dolgozott, arra ment egy csendőr, észrevette, felszólította, hogy igazolja magát. Meg kellett mutatnia a sárga útlevelet. Ezután folytatta munkáját. Kevéssel előbb megkérdezte az egyik munkástól, mennyi a napszám. Az azt felelte: harminc sou. Este, minthogy másnap tovább kellett mennie, odament a gazdához, kérte, hogy fizesse ki. A gazda egy szót se szólt, és tizenöt sout adott neki. Ő ezt kevesellte. „Neked ennyi is elég” - volt a válasz. Nem akarta annyiban hagyni, mire a gazda a szeme közé nézett, és azt mondta: „Kuss, börtöntöltelék!”

Megint úgy érezte, hogy meglopták.

A társadalom, az állam a keresményéből történő levonásokkal nagyban lopta meg. Most az egyénen volt a sor, aki kicsiben lopta meg.

A szabadulás nem jelent megkönnyebbülést. Az embert kiengedik a gályarabságból, de az elítéltetés súlyát tovább cipeli.

Ez történt vele Grasse-ban. Hogy Digne-ben hogyan fogadták, azt már láttuk.

X
Az ébredés

Mikor a székesegyház órája hajnali kettőt ütött, Jean Valjean fölébredt.

Az ébresztette fel, hogy az ágy túlságosan jó volt. Idestova húsz éve nem aludt vetett ágyban, s noha nem vetkőzött le, az érzés szokatlanabb volt, semhogy ne zavarta volna meg álmát.

Több mint négy órát aludt. Elmúlt a fáradtsága. Megszokta, hogy pihenésre ne fordítson sok időt.

Kinyitotta szemét, körülpillantott a sötétben, azután lehunyta pilláit, próbált megint elaludni.

Zaklatott nap után, mikor sokféle élmény foglalkoztatja az elmét, az ember elalhat, de ha egyszer fölébredt, nemigen tud elaludni. Az álom könnyebben jön, mint ahogyan visszatér. Jean Valjean is így volt vele. Nem jött szemére álom, gondolkozni kezdett.

Olyan pillanat volt ez, amikor az eszmélet zavaros. Valami kusza sürgés-forgás indult meg az agyában. Régi és új emlékei összevissza kavarogtak, tétován egymást keresztezték, eltorzultak, mértéktelenül megnagyobbodtak, aztán egyszerre eltűntek, mintha háborgó mocsárvízben merültek volna el. Sok gondolata támadt, de volt egy, amely folyton vissza-visszatért, és elűzte a többit. Mindjárt megmondjuk, mi volt ez a gondolat: észrevette a hat pár ezüst evőeszközt és a nagy merőkanalat, amit Magloire-né az asztalra tett.

Ezek a tárgyak nem mentek ki fejéből. Itt vannak, mindössze pár lépésnyire. Amikor idejövet áthaladt a szomszéd szobán, az öreg szolgáló épp akkor rakta be az ezüstneműt az ágyfejnél levő kis faliszekrénybe. Jól megjegyezte magának ezt a szekrényt. Mindjárt jobbra, ahogy az ember az ebédlőből belép. Tömör, régi ezüstnemű. A nagykanállal együtt megérhet legalább kétszáz frankot. Kétszeresét annak, amit tizenkilenc év alatt keresett. Igaz, több lett volna ez a kereset, ha az adminisztráció meg nem lopja.

Elméje jó óra hosszat ide-oda hánytorgott, s volt ebben némi belső harc. A toronyóra hármat ütött. Kinyitotta a szemét, hirtelen felült, karját kinyújtotta, és tapogatózva megkereste a hátizsákját, amelyet este az alkóv egyik sarkába lökött, aztán kifelé fordult, lábát a padlóra tette, s maga se tudta, hogyan, ott ült az ágya szélén.

Kis ideig tűnődve maradt ebben a helyzetben, amely balsejtelmet ébresztett volna bárkiben, aki így látja őt a sötétben, egyedül ébren az alvó házban. Egyszerre lehajolt, lehúzta a cipőjét, és csendesen az ágy melletti gyékényre helyezte. Aztán ismét gondolataiba merülve, mozdulatlanul ült.

E borzalmas tűnődés közepette szünet nélkül keringtek agyában az imént említett ólomsúlyú gondolatok. Közben anélkül, hogy az okát tudta volna, a félálom gépies makacsságával, egy Brevet nevű volt fegyenctársára is gondolt, akinek nadrágját csak egy fél nadrágtartó tartotta. Ennek a pamutból kötött nadrágtartónak kockás mintáját folyton maga előtt látta.

Így maradt volna mozdulatlanul, ki tudja, meddig, talán napkeltéig is, ha az óra nem üt megint egyet - negyedet vagy felet. Ez az óraütés mintha azt mondta volna: Rajta!

Fölállt, egy pillanatig habozott és hallgatózott; teljes csend volt a házban. Ekkor apró léptekkel egyenest az ablak felé indult. Az éj nem volt nagyon sötét. A telihold előtt nagy felhődarabokat kergetett a szél. Ettől künn homály és világosság váltogatta egymást, benn a szobában pedig valami szürkületféle derengett, amely elég volt a tájékozódásra. Ez a szürkület, ahogy a felhőjárás miatt váltakozva gyengült és erősödött, ahhoz a fakó világossághoz hasonlított, mely a pinceablakon szűrődik be, amikor járókelők jönnek-mennek előtte. Jean Valjean jól szemügyre vette az ablakot. Rács nem volt rajta, a kertre nyílt, és ahogy vidéken szokás, kis retesszel záródott. Kinyitotta, de mivel hirtelen metsző hideg áradt be rajta, nyomban megint becsukta. Nézte a kertet, inkább fürkésző, mint szemlélődő tekintettel. A kert fehér kőkerítése eléggé alacsony volt, könnyen át lehetett mászni rajta. Mögötte, a háttérben, egyenlő távolságban következő fák lombkoronáit pillantotta meg, ami arra vallott, hogy a falon túl valamilyen fasor vagy fásított utca húzódik.

Szemléje végeztével elszánt mozdulatot tett, visszament az alkóvba, fogta a hátizsákját, belenyúlt, kivett belőle valamit, az ágyra tette, cipőjét egyik zsebébe dugta, a hátizsákot összehurkolta és vállára vetette, sapkáját szemére húzta, botját tapogatózva megkereste és az ablakmélyedésbe támasztotta, aztán visszament az ágyhoz, és eltökélten megmarkolta azt a tárgyat, amelyet az előbb odatett. Kurta vasrúdféle volt, egyik végén tőrszerűen kihegyezve.

A sötétben bajos lett volna kivenni, mi célra készült ez a vasdarab: emelőrúdnak-e vagy bunkónak. Nappal látni lehetett volna, hogy nem volt egyéb, mint bányász-fáklyatartó. Akkoriban a fegyenceket néha kőfejtésre alkalmazták a Toulont környező dombokon, s nem volt ritkaság, hogy bányászszerszámok kerültek a kezükbe. A bányászok fáklyatartója tömör vasból van, alul hegyes csúcsban végződik, hogy be lehessen ütni a sziklába.

Jean Valjean jobb kezébe fogta a fáklyatartót, és lélegzetét visszafojtva, lábujjhegyen indult a szomszéd szoba felé, mely, mint tudjuk, a püspök szobája volt. Az ajtót betámasztva találta. A püspök nem csukta be.

XI
A gonosztett

Jean Valjean hallgatózott. Semmi nesz.

Belökte az ajtót.

Ujja hegyével könnyedén lökte meg, alattomos, nyugtalan óvatossággal, mint mikor a macska be akar osonni valahova.

Az ajtó engedett a nyomásnak, és halkan, alig észrevehetően elmozdult, úgyhogy a rés kissé szélesebb lett.

Várt egy pillanatig, aztán megint meglökte az ajtót, valamivel bátrabban.

Az ajtó ismét zajtalanul engedett. A rés most már eléggé tág volt, hogy beférhessen rajta. De közvetlenül az ajtó mellett, azzal kényelmetlenül szöget alkotva, egy asztalka állt, és elrekesztette a járást.

Jean Valjean fölismerte a nehézséget. Az ajtórést okvetlenül még jobban ki kell tágítani.

Elszánta magát, és harmadszor is meglökte az ajtót, erélyesebben, mint előbb. Most azonban a rosszul olajozott ajtósarok hosszan, rekedten megcsikordult a sötétben.

Jean Valjean összerezzent. A sarokvas csikorgása élesen és félelmetesen ütötte meg a fülét, mint a végítélet harsonája.

Az első pillanat lidérces nagyításában szinte úgy rémlett neki, hogy az ajtósarok megelevenedik, és egyszerre valami rettentő élet szállja meg, ugat, mint a kutya, hogy figyelmeztesse, felriassza a ház alvó lakóit.

Reszketve, megdermedve állt, lábujjhegyéről sarkára ereszkedett. Erei lüktetését úgy érezte, mintha két kalapács verdesné a halántékát, s a lélegzete úgy süvítene elő a melléből, mint barlangból kitörő szélroham. Lehetetlen - gondolta -, hogy a dühös ajtósarok pokoli lármája ne reszkettesse meg a házat, mint valami földrengés; az ajtó, melyet meglökött, rémülten segítségért kiáltott; az aggastyán fölkel, a két öreg nő sikoltozni kezd, a szomszédok segítségül sietnek; negyedórán belül összeszalad a város, és talpon lesz a csendőrség. Egy pillanatig azt hitte, el van veszve.

Ott állt egy helyben, megkövülve, mint a sóbálvány, moccanni sem mert.

Néhány perc telt el. Az ajtó egészen tárva volt. Megkockáztatta, hogy beleskeljen a szobába. Nem látott mozgást. Hallgatózott. Senki sem moccant a házban. A rozsdás ajtósarok zaja senkit föl nem ébresztett.

Túl volt az első veszélyen, de bensőjében még szörnyű izgalom dúlt. Mégse hátrált meg. Az imént, mikor veszve érezte magát, akkor se hátrált meg. Csak azon járt az esze, hogy mennél előbb végezzen.

Megmozdult, és átlépte a küszöböt.

A szobában teljes volt a nyugalom. Itt-ott elmosódott, határozatlan formák tünedeztek elő. Ami nappal iratokkal, nyitott fóliánsokkal, könyvgarmadákkal megrakott asztal, ruhákkal megrakott karosszék, imazsámoly volt, az most csupa sötét szögletnek és fehéres foltnak látszott. Jean Valjean óvatosan előreosont, vigyázva, hogy bútorokba ne ütközzön. A szoba hátteréből a püspök egyenletes, nyugodt lélegzetvételét hallotta.

Egyszerre megállt. Ott volt az ágy mellett. Hamarább ért oda, mint hitte volna.

A természet néha valamilyen komor és okos kiszámítottsággal avatkozik tényeivel és jelenségeivel cselekedeteinkbe, mintha csak gondolkodóba akarna ejteni bennünket. Majdnem félórája sűrű felhő borította az eget. Abban a pillanatban, amikor Jean Valjean megállt az ágy előtt, a felhő, mintha szántszándékkal tenné, szétfoszlott, és egy holdsugár tűzött be a keskeny ablakon, megvilágítva a püspök halvány arcát. A püspök békésen aludt. A hideg alpesi éjszakák miatt csaknem teljesen felöltözve feküdt az ágyban, barna gyapjúköntösben, amely csuklóig takarta karjait. Feje az alvás lankadt tartásában hátravetve pihent a vánkoson; pásztorgyűrűs keze, mellyel annyi jó és kegyes cselekedetet művelt, lelógott az ágyról. Arcán az elégedettség, a remény, az üdvösség sejtelmes kifejezése világlott. Több volt ez mosolynál, szinte már sugárzás. Homlokára valami láthatatlan fényforrás kimondhatatlan tündöklést vetített. Az igazak lelke az álomban egy titokzatos mennyországot szemlél.

Ennek a mennyországnak visszfénye ragyogta be a püspököt.

Ugyanakkor valami átlátszó tündöklés, mert benne volt ez a mennyország: a lelkiismerete.

Ahogy a holdsugár, hogy úgy mondjuk, fölébe áradt ennek a belső világosságnak, az alvó püspököt mintegy dicsfény lengte körül. De ez a dicsfény szelíd volt, rejtelmes félhomály fátyolozta. Az égen úszó hold, a szunnyadó természet, a kert, melyben szellő se rezdült, a néma ház, az óra, a pillanat csendje kimondhatatlan ünnepélyességgel tetézte a bölcs férfi tiszteletre méltó pihenését, fenséges, szelíd glóriával szőtte be ősz haját, lehunyt szemét, orcáját, amely csupa remény, csupa bizakodás volt, ezt az aggastyánfejet, ezt a gyermeki szendergést.

Volt valami isteni ebben a tudtán kívül oly magasztos emberben.

Jean Valjean mozdulatlanul állt a homályban, kezében a vas fáklyatartó, s megdöbbenve nézte a sugárzó aggastyánt. Soha nem látott ehhez foghatót. Ez a nagy bizalom megijesztette. Nincs nagyszerűbb látványa az erkölcsi világnak, mint a földúlt, nyugtalan lelkiismeret, ahogy egy rossz cselekedet küszöbére érve, az igaz ember alvását szemléli.

Homályosan, de ellenállhatatlanul érezte, hogy ebben az alvásban, ebben az elszigeteltségben, olyan valaki közvetlen közelében, mint ő, van valami fenséges.

Senki sem mondhatta volna meg, még ő maga sem, mi megy végbe benne. Aki megkísérelné, hogy erről számot adjon, annak el kellene képzelnie a létező legerőszakosabb mellett a létező legszelídebbet. Még az arca sem árult el semmi határozottat. Valami riadt meglepődés látszott rajta. Nézett és bámult. Semmi több. De hogy mit gondolt, azt kitalálni lehetetlenség lett volna. Egy bizonyos: meg volt rendülve, és meg volt zavarodva. De mifajta volt ez a megilletődés?

Tekintetét nem vette le az aggastyánról. Az egyetlen, amit tartása és arca világosan elárult, valami különös tétovázás volt. Mintha habozott volna két mélység, a kárhozat és az üdvözülés közt. Egyaránt késznek látszott szétzúzni ezt a koponyát, vagy megcsókolni ezt a kezet.

Kisvártatva lassan homlokához emelte bal kezét, levette sapkáját, aztán a kéz lehanyatlott, és Jean Valjean baljában sapkáját, jobbjában a vasbunkót tartva, szilaj fején felborzolódott hajjal, ismét gondolataiba merült.

A püspök tovább aludta békességes álmát ez ijesztő tekintet alatt.

A holdfényben reszketegen megcsillant a kandallón a feszület, mely mintha mindkettejükre kitárta volna karját, áldón az egyik, megbocsátón a másik felé.

Jean Valjean hirtelen homlokára húzta sapkáját, aztán, gyorsan elhaladva az ágy mellett, a püspökre rá se nézve, egyenest a szekrénynek tartott, amelyet meglátott az ágy fejénél; fölemelte a fáklyatartót, mintha a zárat akarná vele kifeszíteni; de a kulcs benne volt a zárban. Kinyitotta a szekrénykét. Az első, ami szemébe ötlött, az ezüstneműt tartalmazó kosár volt. Kivette, aztán nagy léptekkel, óvakodás nélkül, a zajjal se törődve, áthaladt a szobán, az ajtónál termett, visszament a házikápolnába, kinyitotta az ablakot, megragadta botját, átvetette magát a földszinti ablakpárkányon, az ezüstneműt betette a hátizsákba, a kosarat elhajította, keresztülszaladt a kerten, tigrisszökéssel átugrotta a kőfalat, és futásnak eredt.

XII
A püspök dolgozik

Másnap hajnalban Bienvenu méltóságos úr a kertjében sétált, amikor nagyon izgatottan kiszaladt hozzá Magloire-né.

- Püspök úr, püspök úr - kiabált -, nem tudja nagyságod, hol van az ezüstneműs kosár?

- De igen, tudom - mondta a püspök.

- Jézus neve legyen áldott! - folytatta az asszony. - Nem tudtam elképzelni, hová lehetett.

A püspök az egyik virágágyból vette föl a kosarat. Most odaadta Magloire-nénak.

- Tessék, itt van.

- Hogyhogy? - hökkent meg Magloire-né. - De hiszen üres! Hát az ezüstnemű?

- Vagy úgy! Maga az ezüstneműt keresi? Arról nem tudok.

- Szentséges Atyaisten! Ellopták! Az a tegnap esti ember lopta el!

És ebben a szempillantásban, öregasszony létére meglepő fürgeséggel, a kápolnába futott, benézett az alkóvba, és visszament a püspökhöz. A püspök lehajolt, és sóhajtva nézett egy kalánfű-palántát, amelyet a virágágyra esett kosár összetört. Magloire-né kiáltására fölegyenesedett.

- Méltóságos úr, az ember eltűnt! Ellopta az ezüstöt!

Ahogy így jajveszékelt, pillantása a kert egyik sarkára tévedt, ahol látni lehetett a mászás nyomait. A fal párkánydísze letörött.

- Tessék nézni! Arra szökött. Átugrott a falon a Cochefilet utcába! Ó, a gyalázatos! Ellopta az ezüstünket!

A püspök egy pillanatig szótlanul állt, aztán komolyan ránézett Magloire-néra, és szelíden mondta:

- Először is, miénk volt az az ezüst?

Magloire-nénak elállt a szava a megdöbbenéstől.

Pillanatnyi csend lett, aztán megszólalt a püspök:

- Magloire-né, máris túl sokáig és jogtalanul tartottam magamnál ezt az ezüstholmit. A szegényeket illette. És ugyan ki volt az az ember? Nyilván szegény ember.

- Jézusom! - bizonykodott Magloire-né. - Nem magam miatt beszélek, nem is a kisasszony miatt. Nekünk igazán mindegy. Hanem méltóságod miatt. Mivel fog most már enni a méltóságos úr?

A püspök csodálkozva nézett rá.

- Ugyan! Hát nincs ónból való evőeszköz?

Magloire-né vállat vont.

- Az ónnak szaga van.

- Akkor hát bádogból.

Magloire-né sokatmondó fintort vágott.

- A bádognak íze van.

- Jó, majd eszünk fakanállal és favillával.

Néhány perc múlva leült reggelizni ugyanahhoz az asztalhoz, amelynél előző este Jean Valjeannal vacsorázott. Reggelizés közben a húga egy szót sem szólt, Magloire-né pedig magában dohogott. Bienvenu úr jókedvűen megjegyezte, hogy még fakanálra és favillára sincs szükség, ha az ember egy darab kenyeret akar tejbe mártogatni.

- Micsoda gondolat! - zsörtölődött Magloire-né, miközben ide-oda járt. - Szállást adni egy ilyen embernek! Méghozzá odafektetni saját szobája mellé! Még szerencse, hogy csak lopott! Szent Isten! Elgondolni is borzalom!

A püspök és húga épp föl akart kelni az asztaltól, amikor kopogtatás hallatszott.

- Szabad - mondta a püspök.

Kinyílt az ajtó. Különös és izgatott csoport jelent meg a küszöbön. Három férfi a gallérjánál tartott egy negyediket. Hárman csendőrök voltak. A negyedik Jean Valjean.

Egy csendőr őrmester, aki a csoport vezetőjének látszott, az ajtóból előrelépett, és katonás tisztelgéssel állt meg a püspök előtt.

- Méltóságos úr...

Jean Valjean, aki komoran és leverten állt, erre a szóra felkapta a fejét.

- Méltóságos úr! - mormogta. - Hát nem a plébános...

- Csönd! - szólt rá az egyik csendőr. - Ez itt a püspök úr őméltósága.

Eközben Bienvenu úr, oly élénken, ahogy magas korától kitelt, odalépett a csoporthoz.

- Á, ön az! - kiáltott fel, Jean Valjeanra tekintve. - Nagyon örülök, hogy látom. Igen ám, de én a gyertyatartókat is önnek adtam. Azok is ezüstből vannak, bizonyára megkaphat értük kétszáz frankot. Miért nem vitte el a gyertyatartókat az evőeszközökkel együtt?

Jean Valjean kerekre nyitotta a szemét, és ahogy a püspökre nézett, azt a kifejezést semmilyen emberi nyelv le nem írhatja.

- Így hát igaz, méltóságos úr - szólt a csendőr őrmester -, amit ez az ember állít? Találkoztunk vele. Úgy ment, mint aki eliszkol. Megállítottuk, kíváncsiak voltunk, mit visz. Ezeket az evőeszközöket...

- És azt mondta - vágott közbe mosolyogva a püspök -, hogy egy öreg pap bácsitól kapta, akinél éjszakára megszállt. Értem már. És önök visszahozták? Tévedés volt.

- Eszerint útjára bocsáthatjuk? - kérdezte az őrmester.

- Természetesen - válaszolt a püspök.

A csendőrök elengedték Jean Valjeant, aki hátratántorodott.

- Igazán szabadon eresztenek? - kérdezte csaknem artikulátlan hangon, mint aki álmában beszél.

- Igen, mehetsz az utadra, nem hallod? - szólt rá az egyik csendőr.

- Barátom, mielőtt távozik - szólt a püspök -, itt vannak a gyertyatartói. Fogja.

A kandallóhoz ment, levette a két ezüst gyertyatartót, és odaadta. A két nő szótlanul nézte, és egyetlen mozdulattal, egyetlen pillantással sem zavarta a püspököt.

Jean Valjean minden porcikája remegett. Gépiesen, révetegen vette át a két gyertyatartót.

- Most pedig - szólt a püspök - menjen békességben... Hogy el ne felejtsem, barátom, ha megint meglátogat, fölösleges, hogy a kert felé kerüljön. Jöhet-mehet bármikor az utcai ajtón. Éjjel-nappal csak kilincsre van csukva.

Aztán a csendőrökhöz fordult:

- Uraim, távozhatnak.

A csendőrök elmentek.

Jean Valjean olyan volt, mint akit ájulás környékez.

A püspök odalépett hozzá, és halkan mondta:

- Ne felejtse, sohase felejtse el, hogy megígérte: ezt a pénzt arra fogja felhasználni, hogy becsületes ember legyen magából.

Jean Valjean, aki nem emlékezett, hogy bármit is megígért volna, nem bírt megszólalni. A püspök erősen hangsúlyozva beszélt. Ünnepélyesen folytatta:

- Testvérem, Jean Valjean, nem vagy többé a gonoszé, hanem a jóé. Megvásárolom tőled a lelkedet; elveszem a sötét gondolatoktól, a romlás szellemétől, Istennek adom át.

XIII
Kicsi Gervais

Jean Valjean úgy ment ki a városból, mint aki szökik. Sietősen haladt a mezőn, azokon az utakon és ösvényeken, amelyekre rátévedt, észre sem vette, hogy minduntalan ugyanoda tér vissza, ahonnét elindult. Így tévelygett egész délelőtt, nem evett, de nem is gondolt rá, hogy éhes. Egész sereg új érzés kavargott benne. Valami haragot érzett belül, nem tudta, kire haragszik. Nem tudta volna megmondani, meghatva vagy megalázva érzi-e magát. Olykor sajátos elérzékenyülés vett rajta erőt. Igyekezett ezt leküzdeni, az eltelt húsz év alatt kifejlődött ridegségét szegezte ellene. Ez az állapot fárasztotta. Aggódva figyelte, hogy megingott benne az a szörnyű nyugalom, amit balsorsa igaztalanságának tudatából merített. Azon töprengett, mivel pótolhatná azt a nyugalmat. Néha valósággal azt kívánta, bárcsak börtönbe hurcolták volna a csendőrök, és a dolgok másképp alakultak volna; akkor kevésbé lenne izgatott. Jóllehet már őszies volt az idő, a sövényeken itt-ott még nyílt néhány kései virág; ahogy arra menőben beszívta illatukat, felébredtek gyermekemlékei. Alig bírta elviselni ezeket az emlékeket, oly rég nem merültek föl benne.

Így egész nap kifejezhetetlen gondolatfoszlányok kóvályogtak a fejében.

Amikor bealkonyodott, a lenyugvó nap fénye a legkisebb kavicsok árnyékát is hosszan elnyújtotta a földön. Jean Valjean a teljesen elhagyott rőt tarlón egy bokor tövébe ült. A láthatáron csak az Alpesek körvonalai derengtek. Még valami távoli falu tornya sem látszott. Jean Valjean Digne-től három mérföldnyire lehetett. Pár lépésnyire a bokortól ösvény húzódott keresztül a tarlón.

Elmélkedése közben, mely nem kevéssé járult volna hozzá, hogy rongyait még ijesztőbbnek tüntesse fel valaki előtt, aki látja, egyszerre vidám hangokat hallott.

Hátranézett. Az ösvényen dalolva közeledett egy tízesztendős forma szavojai fiú. Vállán forgólantot vitt, hátán kalitkát, melyben egy mormota gunnyasztott. Kedves, vidám gyerkőc volt, azok közül való, akik lyukas térdű nadrágban járnak faluról falura.

A gyermek folyvást nótázva, jártában meg-megállt, és néhány pénzdarabbal, alkalmasint egész vagyonával játszadozott, ahogy csontkockákkal szokás. Az aprópénz közt egy kétfrankos is volt.

Anélkül, hogy Jean Valjeant észrevette volna, a fiúcska megállt a bokor közelében, és az egész marék pénzt, amit eddig ügyesen a tenyerén fogott fel, most a keze fejével próbálta elkapni.

Ezúttal a kétfrankos leesett, és a bokorba gurult, pontosan Jean Valjean elé.

Jean Valjean rátette a lábát.

A gyermek azonban figyelte a pénzdarab útját, és látta, hogy hova lett.

Nem lepődött meg, egyenest odament az emberhez.

Tökéletesen elhagyott helyen voltak. Ameddig a szem ellátott, se a rónán, se az ösvényen senki nem volt.

Csak egy roppant magasan szárnyaló vándor madárcsapat gyönge csivogása hallatszott. A fiúcska háttal állt a napnak, amely aranyszálakat tűzdelt a hajába, és Jean Valjean vad arcára vérvörös fényt vetett.

- Uram - szólt a kis szavojai, azzal a gyermeki bizalmassággal, melyben együtt van a tudatlanság és az ártatlanság -, hol a pénzem?

- Mi a neved? - kérdezte Jean Valjean.

- Kicsi Gervais, uram.

- Kotródj innen - mondta Jean Valjean.

- Uram - szólt újból a fiú -, adja vissza a pénzem.

Jean Valjean lehajtotta a fejét, és nem felelt.

A gyermek újrakezdte:

- A pénzemet, uram!

Jean Valjean tovább is merőn a földet nézte.

- A pénzemet! - kiáltotta a fiú. - A fényes pénzdarabomat! A pénzemet.

Jean Valjean látszólag nem hallotta. A gyermek megragadta zubbonya gallérját, és megrázta. Ugyanakkor minden erejével igyekezett elrántani kincséről a nagy szöges cipőt.

- A pénzemet akarom! A kétfrankosomat!

Sírva fakadt. Jean Valjean fölszegte a fejét. Még mindig ült. Szeme zavaros volt. Valami furcsa meglepődéssel bámult a gyerekre, aztán botjához nyúlt, és rémítő hangon ordította:

- Ki az?

- Én vagyok, uram - felelte a fiúcska. - Kicsi Gervais! Én, én! Legyen szíves, adja ide a kétfrankosomat! Vegye el a lábát, legyen szíves!

Aztán feldühödve, és kis kölyök létére majdnem fenyegetően követelte:

- Nem veszi el a lábát? Vegye el rögtön, hallja-e!

- Még mindig itt vagy?! - szólt Jean Valjean, hirtelen fölegyenesedett, de lábát tovább is az ezüstpénzen tartva, folytatta: - Hordd el magad!

A gyerek rémülten pillantott rá, aztán egész testében remegni kezdett, és néhány másodpercnyi álmélkodás után teljes erejéből futásnak eredt, de se hátranézni, se kiáltani nem mert.

Lélegzete azonban hamarosan kifogyott, úgyhogy némi távolságban meg kellett állnia. Jean Valjean a tűnődés ködén át hallotta, hogy zokog.

Pár pillanat múlva a gyerek eltűnt.

A nap leáldozott. Jean Valjean körül nőttön-nőtt a homály. Egész nap egy falatot sem evett; alighanem láza volt.

Ott állt egy helyben. Mióta a gyermek elment, meg se moccant. Lélegzete hosszú és egyenetlen időközökben duzzasztotta mellét. Tekintetét tíz-tizenkét lépésnyire maga elé szegezte, mintha mélységes figyelemmel tanulmányozna egy kék cserépdarabot, mely a fűben hevert. Hirtelen megborzongott, megérezte az est hűvösségét.

Sapkáját homlokára húzta, gépiesen összébb vonta, és próbálta begombolni a zubbonyát, egyet lépett, és lehajolt a botjáért.

Ebben a pillanatban meglátta a kavicsok közt csillogó kétfrankost, amelyet félig betaposott a földbe.

Összerezzent, mintha villamos ütés érte volna.

- Mi ez? - mormolta. Három lépést hátrált, aztán megállt, nem bírta elfordítani tekintetét arról a pontról, amelyre lába az imént ránehezedett, s a pénz úgy csillogott, mintha egy nyitott szem szegeződne rá a sötétben.

Pár pillanat múlva görcsösen az ezüst pénzdarabra vetette magát, fölkapta és fölegyenesedve szétnézett a rónán, körös-körül jártatta szemét a láthatáron, reszketve állt, mint a megriadt vadállat, amely menedéket keres.

Semmit se látott. Leszállt az éj, a síkság hideg és elmosódott volt, sűrű ibolyaszín ködök szálltak fel az alkonyati világosságba.

Felsóhajtott, és szaladni kezdett abba az irányba, amerre a gyermek eltűnt. Vagy száz lépés után megállt, körülnézett, és semmit se látott.

Teli torokból kiáltozni kezdett:

- Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!

Elhallgatott, várt.

Semmi válasz.

A mező komor volt és elhagyatott. Puszta térség körös-körül. Mindenfelé csak árnyék, amely elnyelte tekintetét, és némaság, amelybe hangja beléveszett.

Fagyos szél fújt, és valami gyászos életet lehelt a körülötte levő tárgyakba. A törpe fák hihetetlen dühvel rázták vézna gallyaikat. Mintha fenyegetnének és üldöznének valakit.

Újra elindult, aztán futni kezdett, időnként megállt, és a képzelhető legborzalmasabb és legkétségbeesettebb hangon belekiáltotta a homályba:

- Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!

Ha a gyermek ezt hallja, biztosan megrémül, és óvakodik attól, hogy mutatkozzék. De nyilván már jó messze járt.

Szembejött egy pap lóháton. Jean Valjean egyenest odament hozzá, és megszólította:

- Plébános úr, nem látott erre menni egy gyereket?

- Nem - mondta a pap.

- Egy Kicsi Gervais nevű kisfiút?

- Senkit se láttam.

Jean Valjean kivett a zsebéből két ötfrankost.

- Tegye el, plébános úr, a szegényei számára. Plébános úr, egy tízéves forma fiúcska, mormota volt nála, úgy hiszem, meg egy forgólant. Arrafelé ment. Tudja, egy olyan kis szavojai.

- Nem láttam.

- Kicsi Gervais-nek hívják. Nem valamelyik környékbeli faluból való? Nem mondhatná meg?

- Ha úgy van, ahogy mondja, barátom, akkor ez idegen gyerek. Sok ilyen vándorol errefelé. Senki se ismeri őket.

Jean Valjean heves mozdulattal még két ötfrankos tallért vett elő, és odaadta a papnak.

- A szegényei számára - mondta.

Aztán magából kikelve hozzátette:

- Fogasson el, tisztelendő úr. Tolvaj vagyok.

A pap megsarkantyúzta a lovát, és ijedten elvágtatott.

Jean Valjean megint szaladni kezdett, abba az irányba, mint előbb.

Jókora utat tett meg így, nézelődve, szólongatva, kiabálva, de többé senkivel nem találkozott. Kétszer-háromszor odafutott a rónán valamihez, ami fekvő vagy kuporgó emberi lényhez hasonlított, de csak bokor vagy a földből kiálló sziklakő volt. Végre egy helyen, három ösvény kereszteződésénél megállt. A hold fölkelt. A messziséget kutatta, s utolszor kiáltotta:

- Kicsi Gervais! Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!

Kiáltása elhalt a ködben, még visszhangot se vert. Még egyszer mormolta:

- Kicsi Gervais! - gyenge hangon, alig érthetően. Ez volt utolsó erőlködése; térdei hirtelen megrogytak, mintha egy láthatatlan halom egyszerre lenyomná a lelkiismeret súlyával. Kimerülten rogyott egy nagy kőre, és hajába markolva, arcát térdére hajtva fölkiáltott:

- Hitvány gazember vagyok!

Szíve nem bírta tovább, sírva fakadt. Tizenkilenc év óta most sírt először.

Mikor Jean Valjean elvált a püspöktől, mint láttuk, teljesen kizökkent eddigi gondolatvilágából. Nem tudott számot adni magának arról, ami végbement benne. Lázadozott az aggastyán angyali cselekedete és szelíd szavai ellen. „Megígérted, hogy becsületes ember leszel. Megvásárolom a lelkedet. Elveszem a romlás szellemétől, és a Jóistennek adom.” Ez járt folyton az eszében. A püspök égi türelmességével azt a gőgöt szegezte szembe, amely mintegy a sátán erődje bennünk. Homályosan érezte, hogy a pap bocsánata volt eddig a legerősebb támadás és a legfélelmetesebb roham, amely megrázkódtatta; hogy végleg megkeményszik, ha ellen tud állni ennek az irgalmasságnak; viszont ha enged neki, akkor le kell mondania arról a gyűlöletről, amellyel más emberek tettei oly sok éven át eltöltötték, s amely kedvére való volt; érezte, hogy most választania kell: vagy ő győz, vagy őt győzik le, s hogy harc, döntő harc indult meg az ő gonoszsága és annak az embernek jósága közt.

E sok felvillanó gondolat hatása alatt úgy ment, mint a részeg. Miközben így, réveteg tekintettel haladt, fölfogta-e világosan, mit eredményez számára a digne-i kaland? Meghallotta-e a rejtelmes morajokat, amelyek az élet válságos pillanataiban figyelmeztetik vagy háborgatják az elmét? Súgta-e neki egy hang, hogy sorsának ünnepélyes óráit éli, hogy már nincs számára középút, hogy mostantól fogva, ha nem lesz a legjobb ember, akkor a legrosszabbá züllik, hogy úgyszólván a püspöknél is magasabbra kell emelkednie, vagy ha nem, a gályarabnál is mélyebbre bukik; ha jó akar lenni, angyallá kell válnia, ha pedig rossz akar maradni, szörnyeteggé?

Újra föl kell vetnünk ezeket a már máskor is föltett kérdéseket - s vajon felfogott-e ezekből csak egy árnyalatnyit is elméjében? Igen, a balsors neveli az értelmet; mindazáltal kérdéses, hogy Jean Valjean ki tudta-e bogozni mindazt, amit itt érintünk. Ha fölmerültek is ezek benne, inkább csak derengésszerűen, semmint világos alakban jelentek meg, s csupán azt eredményezték, hogy elviselhetetlen, szinte gyötrelmes zavarba jött tőlük. Azután, hogy kikerült abból az idomtalan, sötét valamiből, aminek fegyház a neve, a püspök ugyanúgy bántotta lelkét, mint ahogy a túl erős fény bántja a szemét annak, aki sötétségből jön. A jövendő, a lehetséges élet, mely most tisztán és sugárzón tárult ki előtte, félelemmel és szorongással töltötte el. Igazán nem tudta már, hányadán van. Mint a bagoly, ha hirtelen fölkelni látja a napot, a fegyenc elkáprázott, mintegy megvakult az erény fényétől.

Egy volt csak bizonyos, bár ő maga nem is sejtette, az, hogy más ember lett, mint eddig volt, hogy minden megváltozott benne, hogy többé nem állt hatalmában úgy cselekedni, mintha a püspök nem beszélt volna vele, és nem tapintott volna elevenére.

Ebben a lelkiállapotban akadt össze a kicsi Gervais-vel, és lopott el tőle két frankot. Miért tette? Bizonyára maga se tudta volna magyarázatát adni. Utolsó hatása, végső erőfeszítése volt-e ez a fegyházból magával hozott rossz gondolatoknak, a régi gyűlölség maradványa, annak eredménye, amit a statika tudománya tehetetlenségi nyomatéknak nevez? Ez volt, de talán kevesebb is ennél. Mondjuk ki kereken: nem ő lopott, nem az ember, hanem az állat cselekvése volt, mikor pusztán a megszokás ösztönéből bután rátette lábát arra a pénzdarabra, miközben értelme annyi új, ismeretlen lidércnyomással vívódott. Amikor értelme fölocsúdott, amikor látta, vadállati lénye mit cselekedett, Jean Valjean rémülten visszahőkölt, és az irtózat kiáltásában tört ki.

Valami sajátságos, csakis ebben az állapotában lehetséges dolog történt vele, amikor attól a gyerektől ellopta a pénzt: olyasmit tett, amire tulajdonképpen már nem volt képes.

Bármint volt is, ez az utolsó gonosztett döntő hatással volt rá. Hirtelen átjárta és eloszlatta az elméjében kavargó zűrzavart, a sűrű sötétséget különválasztotta a tiszta világosságtól, és ebben az állapotban úgy hatott a lelkére, mint bizonyos vegyszerek hatnak valamely zavaros vegyületre, kicsapva az üledéket, és megtisztítva a folyadékot.

Mielőtt még eszmélete az önvizsgálatig jutott volna, szinte magánkívül, mint aki az életét menti, igyekezett megtalálni a gyermeket, hogy visszaadja neki a pénzt, amikor aztán látta, hogy minden hiába, elfogta a kétségbeesés. Amikor fölkiáltott:

- Hitvány gazember vagyok! - abban a pillanatban meglátta magát olyannak, amilyen igazából volt, és már annyira különvált önmagától, hogy lényének egyik fele mintha csak árnyék lett volna; és ott állt előtte hús-vér valóságában, bottal kezében, zubbonyban, vállán a lopott holmitól duzzadó tarisznyával, elszánt, mogorva arccal, agyában gyalázatos tervekkel Jean Valjean, az elvetemült gályarab.

A rengeteg szenvedés, mint már megjegyeztük, némiképp rémlátóvá tette. Most is látomása volt. Csakugyan maga előtt látta egész baljós mivoltában Jean Valjeant.

Már-már ott tartott, hogy megkérdi, ki ez az ember, és visszaborzadt tőle.

Agya lázas volt, mégis rettenetesen nyugodt. Ilyen pillanatokban a révület örvénye elnyeli a valóságot. Az ember nem látja a körülötte levő tárgyakat, és mintegy önmagából kivetítve tűnnek föl előtte az elméjében nyüzsgő alakzatok.

Úgyszólván szemtől szembe nézte önmagát, ugyanakkor, túl ezen a látomáson, titokzatos mélységben valami világosságot pillantott meg, amit eleinte fáklyafénynek vélt. Ahogy figyelmesebben szemügyre vette ezt a lelkiismeretében megjelenő sugárzást, fölismerte, hogy emberi alakja van, s hogy ez a fáklya nem más, mint a püspök.

Lelkiismerete fölváltva szemlélte az előtte álló két embert, a püspököt és Jean Valjeant. Nem kevesebbre, mint a püspökre volt szükség, hogy elhomályosítsa Jean Valjeant. Az ilyen eksztázisok sajátos természete szerint mennél tovább tartott a révülete, annál nagyobbnak és sugárzóbbnak tűnt fel előtte a püspök, és annál kisebbnek, elmosódottabbnak Jean Valjean. Utóbb már ő maga olyan lett, mint egy árnyék. Azután eltűnt egészen. Csak a püspök maradt meg.

Csodálatos tündökléssel telítette ennek a nyomorult embernek a lelkét.

Jean Valjean sokáig sírt. Forró könnyeket ontva zokogott, elgyengültebben, mint egy nő, rémültebben, mint egy gyermek.

Mialatt sírt, elméjében egyre jobban hajnalodott, s ez a rendkívüli világosság elragadó és elrémítő volt egyszersmind. Egész múltja, első bűnbeesése, hosszú vezeklése, külső eldurvulása, belső elfásultsága, annyi bosszútervvel kéjelgő szabadulása, aztán ami a püspöknél történt vele, majd legutóbbi cselekedete, hogy meglopott egy gyermeket, ami annál hitványabb és szörnyűségesebb bűn volt, mert a püspök bocsánata után követte el, mindez eszébe jutott, és világosan megjelent előtte, oly világosan, mint még eddig soha semmi. Végigtekintett életén, és irtózat fogta el, lelkébe nézett és megborzadt. Mintha a sátánt látná a paradicsom világosságában.

Hány órát töltött el így, zokogva? Mit csinált, mikor kisírta magát? Hová ment? Soha senki meg nem tudta.

Hitelt érdemlőnek látszik azonban, hogy a postakocsis, aki abban az időben a grenoble-i járatot látta el, s aki hajnali három óra körül érkezett Digne-be, ahogy áthajtott azon az utcán, ahol a püspök háza állt, egy embert látott a sötétben, imára kulcsolt kézzel térdepelve, Bienvenu úr ajtaja előtt a kövezeten...

HARMADIK KÖNYV
Ezernyolcszáztizenhétben

I
Az 1817-es év[107]

Ezernyolcszáztizenhét az az év, amelyet XVIII. Lajos bizonyára királyi arcátlansággal, amely nem volt híján a büszkeségnek, uralkodása huszonkettedik esztendejének[108] nevezett. Az az év, amikor Bruguiére de Sorsum[109] úr híres ember volt. Valamennyi fodrászműhely, a rizspor és a királyi madár visszatértének reményében, azúrkék színben és liliomdíszben pompázott. Ez volt az a szűzi ártatlanságú korszak, amikor gróf Lynch minden vasárnap ott ült egyházgondnoki minőségben a Saint-Germain-des-Prés templom díszpadján, a francia pairek öltözékében, mellén piros rendjelszalaggal, hosszú orrú arcélén azzal a méltósággal, amely illik olyan férfiúhoz, aki nagy cselekedetet vitt véghez. Lynch úr nagy cselekedete ez volt: mint bordeaux-i polgármester 1814. március 12-én kissé túl korán adta át a várost Angoulęme hercegének.[110] Ezért kapta a pairi méltóságot. 1817-ben a divat négy-hat éves gyerekeknek fülvédővel fölszerelt nagy szattyánbőr sapkát nyomott a fejébe, olyasformát, mint az eszkimósüveg. A francia hadsereget osztrák mintára fehér mundérba bújtatták; az ezredeket légióknak nevezték, és számok helyett a megyék neveivel jelölték. Napóleon Szent Ilonán volt száműzetésben, s mivel Anglia megtagadta tőle a kért zöld posztót, kifordíttatta régi öltönyeit. 1817-ben Pellegrini[111] énekelt, Bigottini[112] kisasszony táncolt; Potier uralkodott a színpadon: Odry még nem tűnt fel.[113] Forioso örökébe madame Saqui lépett.[114] Franciaországban még poroszok táboroztak. Delalot[115] úr ismert személyiség volt. A törvényesség, hogy helyzetét megszilárdítsa, Pleignier-nek, Carbonneau-nak és Tolleronnak[116] előbb kezét, aztán fejét vágatta le. Talleyrand[117] herceg, a főkamarás, és Louis[118] abbé, a kijelölt pénzügyminiszter, augurok módjára összenevettek: 1790. július 14-én együtt tartották a nagymisét a Federáció ünnepén[119] a Mars-mezőn. Talleyrand mint püspök misézett, Louis mint diakónus segédkezett neki. Ugyanezen a Mars-mezőn még nagy fahengereket lehetett látni, ott áztak az esőben, ott korhadtak a fűben, kékre mázolva, kopott aranyozású sasok és méhek nyomaival. Azok az oszlopok voltak ezek, amelyek két év előtt a császári emelvényt tartották a májusi ünnepségen; itt-ott a Gros-Caillou melletti bódékban tanyázó osztrákok őrtüzeitől feketéllettek. Két-három ilyen oszlop el is hamvadt ezekben az őrtüzekben, lángjuknál a „kaiserlick” katonák melengették durva mancsukat. A májusi ünnepség[120] egyébként arról volt nevezetes, hogy júniusban és Mars mezején, de nem Mars havában tartották meg. Ebben az 1817-es évben két dolog volt népszerű: a Voltaire-Touquet[121] és az Alkotmány-tubákszelence.[122] A legfrissebb párizsi izgalom Dautun[123] bűntette volt, aki fivérének fejét a virágpiac vízmedencéjébe dobta. A tengerészeti minisztérium ekkor indította meg a vizsgálatot a szerencsétlenül járt Meduza fregatt ügyében, amiből utóbb Chaumareix-re[124] gyalázat, Géricault-ra[125] dicsőség származott, Selves[126] ezredes elment Egyiptomba, ahol Szolimán pasa lett belőle. A La Harpe utcai Palais des Thermes[127] egy kádármesternek szolgált műhelyül. A Cluny apátság nyolcszögletes tornyán még látható volt a kis deszkabódé, amelyet XVI. Lajos idejében Messier[128] tengerészeti csillagász obszervatóriumnak használt. Duras[129] hercegasszony, égszínkék selyemmel bevont, x-lábú bútorokkal berendezett budoárjában a még kéziratban levő Ouriká-t olvasgatta. A Louvre falairól levakarták az N betűket.[130] Az Austerlitz-híd nevet változtatott, és Királykert-hídnak neveztette magát, ami kettős rejtvény volt, mert egyszerre álcázta az Austerlitz hidat és a Füvészkertet. XVIII. Lajosnak - aki amellett, hogy körme élével aláhuzigálta Horatius verssorait, sokat foglalkozott a hősökkel, akikből császárok, és a foltozóvargákkal, akikből trónörökösök lettek - két gondja volt: Napóleon és Mathurin Bruneau.[131] A Francia Akadémia pályadíjat tűzött ki A tanulás adta boldogságról írandó értekezésre. Bellart[132] úr hivatalosan elismert nagy szónok volt. Árnyékában már ott cseperedett de Broë, a majdani főállamügyész, akire az a sors várt, hogy Paul-Louis Courier gúnyolódásának céltáblája legyen.[133] Volt egy ál-Chateaubriand,[134] akit Marchangynak[135] és egy ál-Marchangy, akit d’Arlincourt-nak[136] hívtak. A Claire d’Albe-ot és a Malek-Adel-t mesterműveknek, szerzőjüket, Cottin asszonyt a kor legelső írójának kiáltották ki. [137] Az Institut töröltette tagnévsorából Bonaparte Napóleon akadémikust. Egy királyi rendelet tengerészeti főiskolát létesített Angoulęme-ben,[138] mert Angoulęme hercege főtengernagy lévén, Angoulęme város joggal tartott igényt a tengeri kikötő minden kellékére, máskülönben a monarchikus elv csorbát szenvedett volna. Minisztertanács vitatta meg, engedélyezhetők-e a műlovarnőket ábrázoló képecskék, amelyek Franconi hirdetéseit fűszerezték, és összecsődítették az utcai sihedereket. A Ville-l’Éveque utcában az Agnese opera szerzője, a szögletes arcú, bibircsókos képű Paër[139] úr vezényelte Sassenay hercegnő meghitt házihangversenyeit. A süldő lányok mind a Saint-Avelle-i remetét énekelték, Edmond Géraud szövegével.[140] A Sárga törpe című újságból Tükör lett.[141] A Lemblin Kávéház császárpárti volt, míg a szemközti Valois kávéházban a Bourbonok hívei tanyáztak.[142] Berry hercegét,[143] akire Louvel már lesett az árnyékból, nemrég házasították össze egy szicíliai hercegkisasszonnyal.[144] Egy esztendeje, hogy meghalt madame de Staël.[145] A testőrök kifütyülték Mars kisasszonyt.[146] A nagy lapok egészen kicsik lettek. Alakjuk megkisebbedett, de a sajtószabadság nagy volt.[147] A Constitutionnel[148] konstitucionális volt. A Minerva[149] Chateaubriant-nak írta Chateaubriand nevét. Ezen a t betűn sokat nevettek a nyárspolgárok a nagy író rovására. A megvásárolt lapokban bérenc hírlapírók becsmérelték 1815 politikai üldözöttjeit, Davidtól[150] elvitatták a tehetséget, Arnault-tól[151] az elmésséget, Carnot-tól[152] a becsületességet; Soult[153] szerintük egyetlen csatát sem nyert, s csak természetes, hogy Napóleon is tehetségtelen volt. Köztudomású, hogy a száműzötteknek postán föladott levelek a legritkább esetben jutnak el a címzetthez, mivel a posta szinte vallási kötelességének tartja az elkobzásukat. Ez nem új dolog, már a számkivetett Descartes is panaszolta. Mármost, mikor David egy belgiumi újságban neheztelésének adott kifejezést, mert nem kapta meg a neki szóló leveleket, a királypárti lapok ezt nagyon mulatságosnak tartották, és éltek az alkalommal, hogy kigúnyolják a száműzött festőt. Örvénynél mélyebb szakadék választott el két embert, kik közül az egyik királygyilkosokat, a másik szavazókat, az egyik ellenségeket, a másik szövetségeseket, az egyik Napóleont, a másik Buonapartét mondott. Minden józan ember egyetértett abban, hogy XVIII. Lajos király, más néven „az alkotmány halhatatlan szerzője”, egyszer s mindenkorra lezárta a forradalmak korszakát. A Pont-Neuf teraszán álló talapzatra, amely a IV. Henrik szobrára[154] várt, rávésték a Redivivus[155] szót. A Thérése utca 4. számú házban lakó Piet úr elkezdte a titkos összejöveteleket a monarchia megszilárdítása érdekében. A jobboldali vezetők nehéz körülmények közt azt mondták: „Írni kell Bacot-nak.”[156] Canuel, O’Mahonny és Chappedelaine urak, kissé a király öccsének támogatásával, javában szervezték azt a mozgalmat, amelyből később a „vízparti összeesküvés” lett.[157] A „Fekete gombostű”[158] külön összeesküvést szőtt. Delaverdier és Trogoff összeszűrték a levet.[159] A bizonyos fokig szabadelvű Decazes[160] a helyzet ura volt. Chateaubriand minden reggel ott állt Saint-Dominique utca 27. számú házának ablakában, szűk pantallóban, papucsban, ősz fején selyemturbánnal, szemét tükörbe meresztve, keze ügyében teljes fogorvosi készlettel, mert nagyon szép fogait ápolta, miközben Pilorge úrnak, a titkárának szövegváltozatokat mondott tollba Alkotmányos monarchia című munkájához. A mértékadó kritika Lafont fölébe helyezte Talmának.[161] Féletz úr A., Hoffman úr Z. betűvel jegyezte cikkeit.[162] Charles Nodier[163] Thérése Aubert című könyvén dolgozott. A válást eltörölték. A líceumokat kollégiumoknak nevezték. A kollégiumi diákok, akik aranyliliomot viseltek a gallérjukon, a római király[164] miatt verekedtek. A királyi palota ellenrendőrsége besúgta a trónörökösnének, hol mindenütt van közszemlére téve az orléans-i herceg[165] képmása, merthogy az orléans-i herceg jobban festett huszár tábornoki egyenruhában, mint Berry hercege dragonyos tábornoki egyenruhában, ami roppantul kellemetlen volt. Párizs városa saját költségén újraaranyoztatta az Invalidusok kupoláját. Komoly emberek egymást kérdezgették, mit tenne ilyen vagy olyan esetben Trinquelague úr, Clausel de Montals úr sok tekintetben más véleményen volt, mint Clausel de Coussergues úr; Salaberry úr elégedetlen volt.[166] Picard[167] komédiaíró - aki tagja volt az Akadémiának, ahová Moliére komédiaíró annak idején nem tudott bejutni - Két Philibert című darabját játszatta az Odéonban, amelynek homlokzatán a leszaggatott betűk helyén még olvashatóan látszott a felírás: A császárné színháza. Az emberek Cugnet de Montarlot[168] mellett vagy ellene foglaltak állást. Fabvrier[169] pártütő volt; Bavoux[170] forradalmár. Pélicier könyvárus ilyen cím alatt adta ki Voltaire-t: Voltaire akadémiai tag művei. „Ez vonzani fogja a vásárlókat”, mondogatta a naiv kiadó. Általános vélemény volt, hogy Charles Loyson[171] lesz a század lángelméje, az irigység már kikezdte, ami biztos jele a dicsőségnek; valaki ezt a verssort faragta róla:

Még ha repül is Loyson, meglátszik, hogy van lába[172]

Minthogy Fesch bíboros nem akart lemondani, Pins amasiai címzetes érsek kormányozta a lyoni egyházmegyét.[173] Dufour kapitány - azóta már tábornok - emlékirata elindította Svájc és Franciaország közt a dappes-i völgy[174] körüli vitát. Saint-Simon[175] az ismeretlenség homályában szövögette magasröptű álmát. A Tudományos Akadémia tagjai közt volt egy hírneves Fourier, akit az utókor elfelejtett, és élt valahol egy padlásszobában egy ismeretlen Fourier,[176] akire a jövő emlékezni fog. Lord Byron napja kelőben volt; Millevoye[177] egyik költeményének jegyzete így jelentette be Franciaországnak: egy bizonyos Lord Baron. David d’Angers[178] már próbálkozott a márványfaragással. A Feuillantines zsákutcában Caron[179] abbé néhány papnövendék előtt dicsérettel emlékezett meg egy Félicité Róbert nevű ismeretlen papról, aki később Lamennais[180] néven vált ismertté. Valami füstölgő alkotmány, amely úgy paskolta a vizet, mint egy úszó kutya, a Pont-Royal és a XV. Lajosról elnevezett híd közt jött-ment a Szajnán, a Tuileriák ablakai alatt; semmirevaló szerkezet volt, afféle játékszer, egy holdkóros feltaláló utópiás álma: egy gőzhajó. A párizsiak érdeklődés nélkül nézték ezt a haszontalanságot. Vaublanc[181] úr, aki államcsínnyel, királyi rendelettel és kész jelöltlistával megreformálta az Institut-t, számos akadémikus előkelő szülőatyja volt, de ő maga nem tudott bejutni közéjük. A Faubourg Saint-Germain és a Marsan-pavilon előkelő körei Delaveau[182] urat kívánták rendőrfőnöknek, mert vallásos volt. Az orvosi egyetem aulájában Dupuytren[183] és Récamier[184] Jézus Krisztus istensége körül támadt vitájukban hajba kaptak, és ököllel fenyegették egymást. Cuvier,[185] fél szemmel a Genezisre, fél szemmel a természetre kacsingatva, azzal igyekezett kedvében járni a bigott reakciónak, hogy az ásatag állatokat összhangba hozta a szentírás szövegével, és a masztodonokkal hízelgett Mózesnek. François de Neufchâteau[186] úr, Parmentier[187] emlékének jeles művelője, váltig erősködött, hogy a burgonya helyett a parmentiére elnevezés legyen használatos, de sikertelenül. Grégoire[188] abbét, az egykori püspököt, konventtagot és szenátort a királypárti vitákban, „alávaló Grégoire”-nak minősítették. Ezt a szót: minősíteni, Royer-Collard[189] úr neologizmusnak tartotta. A Jéna-híd harmadik íve alatt fehérségéről még föl lehetett ismerni azt az új követ, amellyel két évvel előbb elzárták az aknanyílást azon a helyen, ahol Blücher[190] föl akarta robbantani a hidat. A törvényszék a vádlottak padjára ültetett egy embert, aki, mikor Artois grófot[191] a Notre-Dame-ba belépni látta, elkiáltotta magát: „A kutyafáját! De kár, hogy elmúltak azok az idők, amikor Napóleon és Talma karonfogva mentek a Bal-Sauvage-ba!” Lázító kijelentés. Hathavi börtön. Hazaárulók szemérmetlenül jártak-keltek; emberek, akik egy-egy csata előestéjén átálltak az ellenséghez, nem rejtegették a kapott jutalmat, és fényes nappal cinikus pökhendiséggel mutogatták gazdagságukat és méltóságaikat; Ligny és Quatre-Bras[192] szökevényei megfizetett aljasságuk pőreségében tüntettek monarchikus hódolatukkal, feledve a figyelmeztetést, amely Angliában a nyilvános illemhelyek belső falán olvasható: Please, adjust your dress before leaving.[193]

Íme, rendszertelen összevisszaságban, ami ennek az immár elfelejtett 1817-es évnek a felszínén úszkál. A történetírás majdnem teljesen mellőzi ezeket a részleteket, s ez nem is lehet másként; se vége, se hossza nem lenne. Pedig ezek a részletek, amelyeket tévesen mondanak kicsiségeknek - a történelemben éppúgy nincsenek kicsiny tények, mint ahogy nincsenek kicsiny levelek a növényvilágban -, igenis méltók a figyelemre. A századok képe az évek arcvonásaiból tevődik össze.

Ebben az 1817-es évben négy párizsi fiatalember egy „jó tréfát” csinált.

II
Dupla négyes

A négy párizsi közül az egyik Toulouse-ból, a második Limoges-ból, a harmadik Cahors-ból, a negyedik Montaubanból származott a fővárosba. De diákok voltak, és aki diákot mond, akárcsak párizsit mondana; Párizsban diákoskodni annyi, mint párizsi születésűnek lenni.

Mind a négyen jelentéktelen ifjoncok voltak; ki-ki látott már hozzájuk hasonlókat; a köznapiság mintapéldányai; se jók, se rosszak, se tudósok, se tudatlanok, se lángeszűek, se ostobák; szépségük annak az áprilisnak a kisugárzása, amit úgy hívnak: húszéves kor. Négy ifjú, megannyi Oszkár, Oszkárok azért, mert az Arthurok akkor még nem voltak divatban. Arábia tömjénfüstje illatozzon neki,[194] hangzott a románcban. Oszkár közeleg, mindjárt meglátom Oszkárt! Osszián[195] volt az eszménykép, az elegancia skandináv vagy kaledon[196] jellegű, a tiszta angol ízlés csak később kezdődött el, és az első híres Arthur, Wellington, csak nemrég nyerte meg a waterlooi csatát.

A négy Oszkár közül az egyik valódi nevén Félix Tholomyés volt, Toulouse-ból; a másik Listolier, Cahors-ból; a harmadik Fameuil, Limoges-ból, végül a negyedik Blachevelle, Montaubanból. Természetesen mindegyiknek volt kedvese. Blachevelle Favourite-ot[197] szerette, akit azért neveztek így, mert járt Angliában. Listolier Dahliát imádta, aki álnévnek használta a virágnevet. Fameuil a maga bálványképét Zéphine-nek becézte, ami Joséphine rövidítése volt. Tholomyés bájos Fantine-ját szép aranyságra haja miatt Szöszkének szokták szólítani.

Favourite, Dahlia, Zéphine és Fantine igéző teremtések voltak, illatosak és sugárzók, kissé még munkáslányfélék, mert nem dobták végleg sutba a varrótűt. Elléháskodtak a szerelmeskedésben, de arcukon még volt némi nyoma a munka derűjének és lelkükben a tisztesség virágjának, ami a nőben túléli az első bukást. Négyük közt volt egy, akit kicsikének hívtak, mert ő volt a legfiatalabb, és volt egy, akit öreglánynak neveztek. Az öreglány huszonhárom éves volt. Hogy semmit el ne hallgassunk, a három első tapasztaltabb, könnyelműbb volt, és az élet zsivajában jobban elmerülve, mint a szőke Fantine, aki még első ábrándját élte.

Dahlia, Zéphine és főleg Favourite nem mondhatták volna el magukról ugyanezt. Alig megkezdett regényük máris több fejezetből állt, és a szerető, akit az első fejezetben Adolphe-nak hittak, a másodikban esetleg Alphonse volt, a harmadikban Gustave. A szerénység és a kacérság végzetes tanácsadó; az egyik duzzog, a másik hízeleg. A népi sorból való széplányok mellett ott van mindkettő, és kétfelől sugdos a fülükbe. És ezek a rosszul óvott lelkek hallgatnak rájuk. Ezért buknak el, és ezért dobálják meg őket kővel. Szemükre lobbantják, hogy mily nagyszerű a szeplőtlenség és megközelíthetetlenség. És ha a Jungfrau éhezne?

Favourite-ra, aki Angliában is élt, csodálattal tekintett Zéphine és Dahlia. Neki már korán volt saját otthona. Apja durva szájhős, öreg matematikatanár, agglegény maradt, és vén fejjel is magánórákból élt. Fiatal korában meglátott egy szobalányt, ahogy a szoknyája fönnakadt a kandalló rácsán. Ez a kis baleset szerelemre gyújtotta. Ebből a szerelemből származott Favourite. Időnként találkozott az apjával, aki köszönt neki. Egyik reggel egy ájtatos képű öregasszony állított be hozzá.

- Nem ismer meg, kisasszony? - kérdezte.

- Nem.

- Az anyád vagyok.

Azzal kinyitotta a pohárszéket, evett-ivott, elhozta egyetlen matracát, és betelepedett. Ez a durcás és ájtatoskodó anya sohase beszélt Favourite-tal, órák hosszat elüldögélt szótlanul, reggelire, ebédre, vacsorára megevett négy emberre valót, lejárt tereferélni a házmesterékhez, ahol a leányát szapulta.

Ami Dahliát Listolier-hez, talán más férfiakhoz is, a henye élethez vonzotta, az volt, hogy nagyon szép, rózsaszín körme volt. Hogy dolgozzon ilyen körömmel? Ha egy nő erényes akar maradni, nem szabad kímélnie a kezét. Zéphine csintalan modorával hódította meg Fameuilt, cirógatta hangjával, ahogy ezt mondta: „Igen, uram.”

A fiatalemberek pajtások voltak, a lányok barátnők. Az effajta szerelmi viszonyok legtöbbször ilyen barátságokkal jártak együtt.

Okosnak és bölcsnek lenni két különböző dolog. Bizonyság erre, akárhogyan vélekedünk is ezekről a kis léha kapcsolatokról, hogy Favourite, Zéphine és Dahlia bölcs lányok voltak, Fantine pedig okos lány volt.

Okos? Kérdezheti valaki. És Tholomyés? Salamon azt válaszolná, hogy a szerelem az okosság alkatrésze. Mi csak annyit mondunk, hogy Fantine szerelme első szerelem volt, egyetlen szerelem, hűséges szerelem.

Ő volt az egyetlen a négy lány közül, akit csak egy férfi tegezett.

Fantine az a fajta teremtés volt, aki, hogy úgy mondjuk, népi gyökérből sarjad. A társadalom legmélyebb, legsűrűbb sötétségéből jött, és a névtelenség, az ismeretlenség jegyét viselte homlokán. Montreuil-sur-Merben született. Hogy milyen szülőktől? Ki mondhatná meg? Apja-anyja ki volt, senki sem tudta. A neve Fantine. Miért Fantine? Sohasem ismerték más néven. Születésekor még a Direktórium volt uralmon. Nem volt családi neve, mert családja sem volt; nem volt keresztneve, mert már egyház sem létezett. Azt a nevet viselte, amit nem tudni, ki adott neki, mikor az utcán találkozott vele, ahogy kiskorában mezítláb szaladgált. Úgy hullott rá a név, mint felhőkből a vízcsepp a homlokára, ha esett. Úgy hívták: kis Fantine. Egyebet nem tudtak róla. Így került az életbe ez az emberpalánta. Tízéves korában Fantine elhagyta a várost, és környékbeli majorosokhoz állt be cselédnek. Tizenöt éves fővel Párizsba ment „szerencsét próbálni”. Fantine szép volt, és ameddig tudott, ártatlan maradt. Szép szőke haja, fogai is szépek. Arany és gyöngy a hozománya, de az aranyat a fején, a gyöngyöket szájában hordta.

Dolgozott, hogy élhessen; aztán, ugyancsak életösztönből, mert a szív is tud éhezni, megízlelte a szerelmet.

Szerette Tholomyést.

A fiatalembernek csak könnyű szerelmeskedés volt, ami neki igazi szenvedély. A Latin negyed utcáin, ahol diákok és grizettek zsibonganak, kezdődött ez az álom. A Panthéon-domb útvesztőjében, ahol annyi viszony szövődik és bomlik fel, Fantine sokáig menekült Tholomyés elől, de úgy, hogy minduntalan összeakadt vele. Lehet úgy kerülni valakit, hogy az keresésnek is beillik. Elég az hozzá, az idill megkezdődött.

Blachevelle, Listolier és Fameuil Tholomyést ismerte el kis csoportjuk fejének. Ő volt a társaság esze.

Tholomyés igazi öregdiák volt. Dúskált a pénzben, négyezer frank évjáradékot kapott - botrányos gazdagság a Sainte-Geneviéve hegyen.[198] A harmincéves, rosszul konzervált, ráncos képű, hiányos fogazatú világfi kezdett kopaszodni, amiről ha szó esett, szomorkodás nélkül mondogatta: „Harminc évvel kopasz, negyven évvel roggyant.” Emésztése gyenge volt, egyik szeme állandóan könnyezett. De ahogy múlt az ifjúsága, vidámsága nőttön-nőtt. Fogait ékekkel pótolta, jókedvvel a haját, csúfolódással az egészségét, könnyező szeme szünet nélkül mosolygott. Megrongált szervezet volt, mégis virult. Ifjúsága időnek előtte szedte a sátorfáját, de rendezetten vonult vissza, harsogva kacagott, és még mindig tüzesnek látszott. Volt egy színdarabja, amelyet a Vaudeville[199] visszautasított. Hébe-hóba gyenge verseket is írogatott. Amellett mindent a kétkedés fölényével nézett, ami nagy erő a gyengék szemében. Így hát ironikus és kopasz lévén, ő volt a főnök. Iron angol szó, vasat jelent. Vajon nem ebből az irónia kifejezés?

Egy nap Tholomyés félrevonta három barátját, és mint aki orákulumot hirdet, így szólt hozzájuk:

- Majd egy éve kérik tőlünk Fantine, Favourite, Dahlia és Zéphine, hogy lepjük meg őket valamivel. Ünnepélyesen meg is ígértük nekik. Ők folyton emlegetik, főként engem nyaggatnak vele. Ahogy a nápolyi vénasszonyok kiabálják Szent Januáriusnak:[200] Faccia gialluta, fa o miracolo - sárgaképű, tégy csodát! A mi szépeink szünet nélkül mondogatják nekem: Tholomyés, mi lesz már azzal a meglepetéssel? Ugyanakkor a szüléinktől egyre jönnek a levelek. Kétfelől szorongatnak minket. Azt hiszem, ideje, hogy cselekedjünk. Beszéljük meg a dolgot.

Tholomyés halkabbra fogta a szót, és nagy titokzatosan olyan vidám dolgot adott elő, hogy négy szájból egyszerre tört ki a hangos, lelkesült nevetés, és Blachevelle fölkiáltott:

- Nagyszerű ötlet!

Füstös kávéház előtt álltak meg, bementek, és beszélgetésük további része beleveszett a homályba.

A titkos megbeszélés eredménye következő vasárnap egy káprázatos kirándulás lett, amelyre a négy fiatalember meghívta a négy leányt.

III
Ki-ki a párjával

Hogy mi volt negyvenöt év előtt diákok és grizettek közös kirándulása, azt manapság bajos elképzelni. Párizs környéke már nem az, ami akkoriban volt; az, amit Párizs körüli életnek lehetne nevezni, fél évszázad alatt tökéletesen megváltozott: ahol azelőtt konflis döcögött, ma vasúti kocsi robog; ahol csónak járt, gőzhajó pöfög; ma Fécamp-ról úgy beszélünk, mint régen te Saint-Cloud-ról. 1862 Párizsa olyan város, amelynek környéke egész Franciaország.

A négy szerelmespár lelkiismeretesen végigcsinált minden zöldbeli bolondságot, amit akkoriban lehetett. Szünidő kezdete volt, meleg, verőfényes vasárnapi nap. Előző este Favourite, az egyetlen a négy lány közül, aki írni tudott, négyük nevében az írta Tholomyésnek: „Ki korán kel, aranyat lel.” Ezért már öt órakor talpon voltak. Aztán kikocsiztak Saint-Cloudba, megnézték, a kiszáradt vízesést, és fölkiáltottak: „Gyönyörű lehet, mikor van benne víz!” Megreggeliztek a Szerencsefejben, ahol Castaing[201] akkor még nem fordult meg, a nagy vízmedence ötszöge körül abroncsot kergettek, fölmásztak Diogenes lámpásához, a sévres-i hídnál szerencsekeréken mandulás süteményt nyertek. Puteaux-ban virágot szedtek, Neuillyben nádsípokat vásároltak, mindenütt almás lepényt ettek, és tökéletesen boldogok voltak.

A lányok csevegtek-csivogtak, mint a kalitkából kiröppent madarak. Megrészegedtek a jókedvtől. Egyszer-másszor rápaskoltak a fiatalemberekre. Hajnali mámora az életnek! Gyönyörű ifjúi élet! Szitakötők szárnya zizzen. Bárki légy is, emlékszel-e rá? Jártál-e bozótban, félrehajtva az ágakat a bájos fejecske elől, aki mögötted jön? Csúszkáltál-e lefelé kacagva eső áztatta töltésoldalon egy szeretett nővel, aki kezednél fogva visszatart és sikoltoz:

- Jaj, az új cipőm! Milyen lett!

Mondjuk meg mindjárt, hogy a záporeső vidám balesete elkerülte a jókedvű társaságot, bár Favourite induláskor komoly anyai hangon jósolgatta: „Csupasz csigák mászkálnak az ösvényeken! Ez esőt jelent, gyerekek!”

Mind a négy lány észbontóan csinos volt. A jó öreg Labouisse[202] lovag, aki iskolás versei révén akkoriban ismert volt, a derék poéta, akinek szíve egy Eleonóráért lángolt, aznap délelőtt Saint-Cloud gesztenyefái alatt sétálgatott, s tíz óra tájt látta őket elhaladni. Fölkiáltott: „Eggyel többen vannak!”, nyilván a három gráciára célozva. Blachevelle barátnője, a huszonhárom éves Favourite, az öreglány, legelöl szaladt a sűrű bokrok árnyékában, átugrotta az árkot, pajzánul keresztüllépet a sövényeken, és egy fiatal nőstény faun lendületével vezérkedett a hancúrozásban. Zéphine és Dahlia, akiket a természet szeszélye olyan szépségekkel ruházott fel, hogy kiegészítették egymást, inkább kacérságból, mint barátságból egy percre sem váltak el, és kart karba öltve angolosan viselkedtek; akkor jelentek meg az első almanachok,[203] a mélabú kezdett divatozni a nők közt, úgy, mint később a férfiak közt a byronizmus,[204] s terjedőben volt a gyöngéd nem szomorkás hajviselete. Zéphine és Dahlia is hosszú halántékfürtökbe bodorították a hajukat. Listolier és Fameuil a tanáraikról vitatkoztak, és nagyban magyarázták Fantine-nak, miben különbözik Delvincourt[205] úr Blondeau[206] úrtól.

Blachevelle mintha arra lett volna teremtve, hogy vasárnap Favourite vállkendőjét vigye a karján.

Tholomyés hátul ment, irányította a csoportot. Nagyon víg volt, de érezni lehetett, hogy a társaságban ő az uralkodó egyéniség; kedélyességében is volt valami diktátori. Fő ékessége egy elefántláb bőségű nadrág, nanking posztóból, bőr talpallóval. Kezében kétszáz frankos vastag sétabot, szájában, minthogy mindent megengedett magának, egy szivar nevezetű furcsa tárgy. Semmi sem volt szent előtte, szivarozott.

- Nagyszerű fiú ez a Tholomyés - mondták csodáló tisztelettel a többiek. - Micsoda nadrág! Mily erélyes föllépés!

Fantine maga volt az öröm. Ragyogó fogainak Isten nyilván egyetlen rendeltetést szánt: a nevetést. Hosszú, fehér szalagos szalmakalapját szívesebben hordta a kezében, mint a fején. Sűrű, hullámzó szőke haja, mely folyton kibomlott, úgyhogy minden pillanatban föl kellett tűzni, odaillett volna a füzek alatt tovasuhanó Galatea[207] fejére. Rózsás ajka bűbájosan csicsergett. Két szája szöglete, mint Erigone[208] antik szobrocskáin, érzékcsiklandó kifejezéssel ívelődött fölfelé, de árnyékot vető hosszú pillái, a kihívó alsó arcél fölött szemérmesen lesütve, megálljt parancsoltak. Öltözéke csak úgy zengett és lángolt. Mályvaszín fátyolszövetből készült ruhát viselt, aranybarna cipellőt, melynek szalagjai finom, fehér áttört harisnyáján X alakban kereszteződtek, és marseille-i szabású kabátkát, amelynek neve, canezou - a canebiére-i nyelvjárásban[209] a quinze aoűt (augusztus tizenöt) szavak eltorzult alakja -, délvidéki meleg időt jelent. A három másik, mint már mondottuk, kevésbé félénk lány, mélyen kivágott ruhaderékban járt, ami nyáron, virágos kalappal, nagyon kecses és ingerlő viselet; de a szőke Fantine sejtelmesen áttetsző canezou-ja, azzal, amit elrejtett, és azzal, amit elárult, a merész öltözékekkel szemben az illem kihívó leleményének hatott, és a híres szerelmi törvényszék, amelyen valaha a tengerzöld szemű cette-i vikomtné elnökölt, a kacérság díját talán éppen ennek a kabátkának ítélte volna oda, amely pedig a szemérmesség díjára pályázott. A gyermeki ártatlanság tud ám néha nagyon ravasz is lenni.

Viruló arc, finom arcél, sötétkék szempár, sűrű pillák, ívelt kis lábfej, csodálatos idomú csukló és boka, hófehér bőr, amelyen itt-ott áttetszett az azúrkék erezet, gyermekien üde homlok, izmos júnói nyak, erős és hajlékony nyakszirt, Coustou[210] mintázófájára méltó vállak, köztük a muszlinkelmén átlátszó elbűvölő árkocskával, ábrándos vidámság, igéző domborulatok - ez volt Fantine. Aki látta, a ruhakelmék alatt szobrot, a szoborban lelket kellett hogy sejtsen.

Szép volt Fantine, szinte tudtán kívül szép. A szépség titkokat értő, álomlátó papjai, akik oly kevesen vannak, és hallgatagon mindent a tökéletességhez mérnek, az ókor szent eufóniáját[211] pillantották volna meg, ahogy keresztülcsillant a kis munkáslány párizsias báján. Ebben az árnyékból jött lányban volt valami a nemes fajta tüzéből. Szépsége két forrásból eredet: a stílusból és a ritmusból. A stílusban formát ölt az eszmény; mozgása pedig a ritmus.

Mondottuk már, hogy Fantine maga volt az öröm; de a megtestesült szemérem is volt egyszersmind.

Annak, aki őt figyelmesen tanulmányozta, föltűnhetett, hogy az ifjúság, a tavasz, a szerelmeskedés mámorán is leküzdhetetlen érvényre jutott természetének tartózkodó szerénysége. Egy kissé mindig ámuldozott. Ez az ártatlan ámulat az, ami Psychét[212] megkülönbözteti Venustól. Hosszú, vékony, fehér ujjaival Fantine Vesta-szűzre emlékeztetett, aki aranytűvel kotorja félre a szent tűz hamuját. Jóllehet Tholomyés-től, amint majd nagyon is látható lesz, semmit sem tagadott meg, arca, mikor szendergett, felségesen szűzies volt: némelykor hirtelen valami komoly, majdnem szigorú méltóság szállta meg, és képzelni sem lehet különösebbet és izgatóbbat annál a látványnál, ahogy egyszer csak eltűnt róla a vidámság, és önfeledt jókedvét minden átmenet nélkül merengés váltotta fel. Ez a váratlan elkomolyodás olykor egy gőgös istennő megvető szigorává élesedett. Homloka, orra és álla a vonalak olyan egyensúlyozottságát mutatta, ami egészen más, mint az arányok egyensúlya, s az arc harmonikus szépségét eredményezi; az orr és a felső ajk közt, azon az annyira jellegzetes helyen, alig észrevehetően ott volt az a bájos redő, a szűzi tisztaság titokzatos jegye, amely Rőtszakállú Frigyest[213] szerelemre lobbantotta az Ikoniumban kiásott Diana-szobor iránt.

Bűn a szerelem? Ám legyen. Fantine a bűn fölött lebegő ártatlanság volt.

IV
Tholomyés széles jókedvében spanyol dalra zendít

Ez a nap elejétől végig egyetlen hajnal volt. Szinte kacagott az egész természet, mint egy vakációzó diák. Saint-Cloud virágágyai balzsamot leheltek; a Szajnáról áradó fuvalom gyöngéden libegtette a lombokat; a fák mintha karjaikat lengették volna a szélben; a méhek sarcolták a virágkelyheket; a cickóró, a lóhere és a vadzab közt rajokban röpködtek a pillangók; a francia király fenséges parkjában egy sereg csavargó tanyázott: a madarak.

A négy vidám pár, beleolvadt a napfénybe, a mezőbe, a virágok és a fák közé, sugárzott.

És ebben a paradicsomi közösségben a lányok csevegtek, daloltak, futkároztak, pillangót kergettek, pitypangot tépdestek, rózsaszín, áttört harisnyájuk átnedvesedett a magas fűben, frissek, bolondosak voltak, mert nem is nagyon ellenkeztek, amikor innen is, onnan is kaptak egy-egy futó csókot, kivéve Fantine-t, aki tétován merengő, vadóc ellenállásba zárkózott, mert őszintén szerelmes volt.

- Te mindig olyan fura vagy - mondta neki Favourite.

Ezek az igazi örömök. Az ilyen boldog párok gondtalan sétája titkos hívójel az életbe és a természetbe, és mindenből cirógatást és fényt varázsol elő. Volt egyszer egy tündér, aki az erdőt és a mezőt egyenest a szerelmeseknek rendelte. Innen a szerelmesek örökös iskolakerülő bujdoklása a szabadban, ami mindaddig nem szűnik meg, amíg csak a világon szerelmesek és búvóhelyek lesznek. Ezért kedvelik a tavaszt a gondolkodók is. A patrícius és a vándorköszörűs, a herceg és a paraszt, vagy ahogy régente mondták, az udvari és a városi ember, mind ennek a tündérnek alattvalója. Az emberek kacagva keresik egymást, a levegőben dicsfény ragyog, micsoda átszellemülés a szerelem! A közjegyzősegéd is megistenül. Apró sikolyok, kergetőzés a réten, futtában ölelkezés, dallamnak hangzó beszédzagyvalék, az imádat megcsendülése egy-egy kurta szóban, szájból szájba csippentett cseresznyeszemek - csupa lobogás, csupa égi megdicsőülés. A széplányok olvadozva tékozolják önmagukat. Azt hinnéd, soha véget nem ér ez a mámor. Bölcselők, költők, művészek nézik ezt az édes önkívületet, és nem tudják, mit kezdjenek vele, oly káprázatos. „Indulás Cytherébe!”[214] - kiált fel Watteau.[215] Lancret,[216] a kisemberek festője, gyönyörködik a nekiszabadult nyárspolgárokban. Diderot keblére öleli a szeretkezőket. D’Urfé[217] pedig druidákkal együtt szerepelteti őket.

Reggeli után a négy pár fölkerekedett, hogy az úgynevezett királyi virágoskertben megtekintsen egy Indiából újonnan érkezett dísznövényt - a neve hamarjában nem jut eszembe -, amely akkoriban egész Párizst Saint-Cloud-ba csődítette. Furcsa és tetszetős, magas növésű cserje volt, számtalan drótvékonyságú, bolyhos, leveletlen ágán ezernyi fehér rózsácska sűrűsödött, mintha a cserjének parókája lenne. Mindig egész csapat bámuló állta körül.

Miután megnézték a cserjét, Tholomyés fölkiáltott: „Menjünk szamárháton!” Megalkudtak a szamaras gazdával, aztán Vanves és Issy érintésével hazakocogtak. Issyben kalandjuk volt. A park, amely azelőtt a nemzeti vagyonhoz tartozott, ekkoriban pedig Bourguin hadiszállító tulajdona lett, véletlenül nyitva volt. Bementek a rácskapun, fölkeresték barlangjában a bábu-remetét, kitapasztalták a rejtelmes kis fényhatásokat a híres tükörteremben, ebben a buja kelepcében, amely méltó volt, hogy egy milliomos szatír vagy egy Priaposszá[218] varázsolt Turcaret[219] kéjtanyája legyen. Jó erősen meghimbálták a nagy függőhálót, amely a Bernis abbé[220] magasztalta két gesztenyefára volt erősítve. Miközben nagyokat kacagva sorra meghintáztatták a lányokat, hogy csak úgy röpködtek a szoknyák, amiben Greuze-nek[221] ugyancsak kedve telt volna, a toulouse-i Tholomyés, aki egy kissé spanyol volt, hiszen Toulouse közeli rokona Tolosának,[222] elénekelt egy régi dalt, a mélabús dallamú gallegát,[223] amely alkalmasint valamilyen, két fa közt egy szál kötélen lengő szép lány ihletésére született:

Soy de Badajoz
Amor me llama.
Toda mi alma
Es in mi ojos
Porque ensanas
A tus piernas.[224]

Csak Fantine nem engedte, hogy meghintáztassák.

- Nem szeretem, ha valaki ennyire kényeskedik - zsörtölődött meglehetős bosszúsan Favourite.

Szamaragolás után új szórakozás következett. Hajón keltek át a Szajnán, és Passyból gyalog mentek az Étoile-sorompóig. Emlékszünk, öt óra óta állandóan talpon voltak. De sebaj!

- Vasárnap nincs elfáradás - mondta Favourite -, vasárnap a fáradtság is pihenőt tart. - Három óra tájban a négy pár, szinte már túl boldogan, lefelé gurult a hullámvasúton, azon a különös építményen, amely akkoriban a Beaujon-domb tetején[225] állt, s amelynek kígyózó útja jól látszott a Champs-Élysées fái fölött.

Favourite időnként fölkiáltott:

- És a meglepetés? Mi lesz a meglepetéssel?

- Türelem - felelte Tholomyés.

V
A Bombarda-kocsmában

Miután kiélvezték a hullámvasutat, az ebédre gondoltak. A sugárzó nyolcas társaság, végül is kissé kifáradva, a Bombarda-kocsmába vetődött, abba a fiókétterembe, amelyet a Champs-Élysées-n nyitott Bombarda, a híres vendéglős, akinek cégtáblája abban az időben a Rivoli utcán, a Delorme köz táján díszlett.

Nagy, de csúf szoba, alkóvval, amelyben ágy is volt (az étterem vasárnapi zsúfoltsága miatt ezzel a zuggal kellett beérniük), két ablak, melyeken át a szilvasoron túl a vízpartra és a folyóra nyílt kilátás; gyönyörű augusztusi napfény, amely beragyogta az ablakokat; két asztal, az egyiken virágcsokrok pompázó garmadája, közte férfi- és női kalapok; a másik mellett tányérok, tálak, poharak és palackok szívderítő egyvelege körül, a négy pár; söröskancsók és borosüvegek; kevés rend az asztalon, némi rendetlenség az asztal alatt:

Asztal alatt a lábak
Csoszogtak rémesen s egymásba kalimpáltak[226]

- mondja Moliére.

Itt tartott délután fél ötkor a pásztorjáték, amely hajnali ötkor kezdődött el. A nap lemenőben volt, az étvágy kielégült.

A napsütötte, embersűrűs Champs-Élysées csupa fény és por volt, az a két dolog, ami a dicsőséget teszi. Marly márványlovai[227] aranyos felhőkben nyerítve ágaskodtak. Kocsik robogtak föl és alá. A Neuilly sugárúton egy század délceg testőr közeledett, elöl trombitással. A Tuileriák kupoláján a leáldozó naptól rózsaszínűre festve lengett a fehér lobogó. A Concorde tér, melyet akkor újra XV. Lajosról neveztek el, elégedett sétálóktól hemzsegett. Sokan ezüstliliomot viseltek a fehér moarészalagon, amely 1817-ben még nem tűnt el teljesen a gomblyukakból. Itt-ott körbe álltak a járókelők, és tapssal kísérték egy-egy csapat kislány nótázását. Egy akkoriban népszerű bourbonista táncdalt énekeltek, amely a száznapos uralmat ócsárolta, s ez volt a refrénje:

Adjátok vissza jó atyánkat,
Hadd térjen vissza Gentből.[228]

Ünneplőruhás külvárosiak - elvétve olyanok is, akik liliomjelvényt viseltek, mint a polgárok - a nagy négyszögben és a Marigny-négyszögben szétszóródva karikákat dobáltak, vagy a körhinták falovain keringtek. Mások iszogattak: néhány nyomdászinas papírzacskót nyomott a fejébe, csak úgy harsogott a kacajuk. Mindenki sugárzott. A vitathatatlan béke és a teljes royalista biztonság ideje volt; az a korszak, amikor Anglés rendőrfőnök Párizs külvárosából a királynak szóló szigorúan bizalmas jelentését e szavakkal fejezte be: „Mindent egybevetve, felség, az emberektől nincs mit tartani. Gondtalanok és semmivel sem törődők, mint a macskák. A vidéki alsóbb néposztály izgága, a párizsi nem az. Csupa kis termetű ember. Kettőt kellene egymás hegyébe állítani, hogy felérjenek eggyel felséged gránátosai közül. A fővárosi csőcseléktől egyáltalán nem kell félni. Figyelemre méltó, hogy a lakosság átlagos magassága az utolsó ötven évben még csökkent is; a külvárosiak ma általában alacsonyabbak, mint a forradalom előtt. Csöppet sem veszélyesek. Egészben véve jámbor csürhe.”

A rendőrfőnökök el sem tudják képzelni, hogy a macska oroszlánná változhat; holott lehetséges, és épp ez a csodálatos Párizs népében. Egyébként a macskának, amelyet Anglés gróf annyira lefitymált, az ókori köztársaságokban nagy volt a becsülete; a szabadság jelképét látták benne, és Korinthus[229] főterén, a pireusi[230] szárnyatlan Minerva párdarabjaként egy macska óriás bronzszobra állt. A Restauráció naiv rendőrsége túlságosan „rózsás színben” látta Párizs népét. Korántsem olyan „jámbor csürhe” az, mint hiszik. A párizsi az a franciák közt, ami az athéni a görögök közt; nincs nála jobb alvó, nincs léhább és restebb, nincs látszólag feledékenyebb; de ez ne tévesszen meg senkit, akármennyire hajlamos mindenféle nemtörődömségre, ha üt az óra, mindenfajta nekidühödésre bámulatosan kész. Adj lándzsát a kezébe, megcsinálja augusztus tizedikét,[231] adj neki puskát, az eredmény Austerlitz. Támaszpontja Napóleonnak, erőforrása Dantonnak. A hazát kell szolgálni: katonának áll; szabadságot: föltépi a kövezetet. Vigyázzatok! Haragtól felborzolt haja eposzi lobogás; zubbonya katonaköpennyé változik. Kész veszedelem. Holmi Grenéta utcából[232] caudiumi igát[233] alakít. Ha üt az óra, ez a külvárosi lakos nagyra nő, ez a kis ember talpra szökik, szeme ijesztő lángokat szór, lehelete viharrá vadul, vézna, beesett melléből olyan szél süvít elő, hogy az Alpeseket is megrengeti. A párizsi külvárosok népének köszönhető, hogy a forradalom, fegyverre kelve, meghódította Európát. Akkor örül, ha dalolhat. Figyeld a dalát, és meglátod, mi telik ki belőle. Amíg csak a Carmagnole a refrén, csak XVI. Lajost söpri el; énekeltesd vele a Marseillaise-t fölszabadítja a világot.

Miután ezt a megjegyzést fűztük Anglés jelentéséhez, térjünk vissza a négy párhoz. Az ebéd, mint láttuk, vége felé járt.

VI
Fejezet, amelyben a szereplők imádják egymást

Ebédközi társalgást éppoly nehéz lerögzíteni, mint a szerelmesek beszélgetését; szálló felhő az egyik, a másik füstgomoly.

Favourite és Dahlia dudorászott, Tholomyés ivott, Zéphine kacagott, Fantine mosolygott, Listolier egy Saint-Cloud-ban vásárolt trombitát recsegtetett. Favourite gyöngéd pillantást vetett Blachevelle-re, és így szólt:

- Blachevelle, imádlak.

Blachevelle kérdéssel válaszolt:

- Mit tennél, Favourite, ha többé nem szeretnélek?

- Én? - fortyant föl Favourite. - Ilyet még tréfából se mondj! Ha nem szeretnél többé, utánad szaladnék, nyakon csípnélek, kikaparnám a szemed, vízbe dobnálak, becsukatnálak.

Blachevelle a hiúságában legyezgetett férfi kéjes önteltségével mosolygott. Favourite folytatta:

- Igen, rendőrt hívnék! Nem volnék rest, nem bizony! Csirkefogó!

Blachevelle elragadtatva hátradőlt a székében, és kevélyen lehunyta a szemét.

Dahlia, miközben evett, az általános zsivajban odasúgta Favourite-nak:

- Olyan nagyon imádod azt a te Blachevelle-edet?

- Utálom! - felelve Favourite ugyanazon a hangon, s újból kezébe fogta a villát. - Fösvény kutya. Azt a kicsit szeretem, aki a velem szemközti házban lakik. Nagyon csinos fiú, ismered? Látszik rajta, hogy színészféle. Nagyon szeretem a színészeket. Mihelyt hazajön, az anyja rákezdi: „Jóságos Isten! Vége a nyugalmamnak. Már megint ordítozni fog. Édes fiam, megrepeszted a fülem!” Mert a fiú rögtön fölmegy a padlásra, a patkányok közé, holmi sötét zugolyba, amilyen magasra csak tud, és énekel és szaval, tudom is én, mit. De hozzám is elhallatszik! Már húsz sout keres napjában egy ügyvédnél periratok másolásával. Az apja kántor volt a Saint-Jacques-du-Haut-Pas templomban. Nagyon helyes fiatalember! Engem annyira imád, hogy amikor egyszer látott, amint rétestésztát nyújtottam, fölkiáltott hozzám: „Nagysád, süssön fánkot a kesztyűiből, én megeszem.” Csak a színészek tudnak ilyen szépeket mondani. Nagyon helyes ember. Már ott tartok, hogy belehabarodom a fiúba. Mindegy, Blachevelle-nek mégiscsak azt mondom, hogy őt szeretem. Mit szólsz hozzá, hogy tudok hazudni?!

Favourite elhallgatott, kisvártatva folytatta:

- Dahlia, olyan bús vagyok. Egész nyáron esett, örökké dühöng a szél, borzolja az idegeimet. Blachevelle rémesen fukar, a piacon még cukorborsót is alig kapni, az ember nem tudja, mit egyen, spleenem van, ahogy az angolok mondják, a vaj méregdrága! Meg aztán, tudod, borzasztó, olyan helyen eszünk, ahol ágy is van, ettől megutálom az életet.

VII
Tholomyés bölcselkedik

Ezalatt néhányan énekeltek, a többiek zsivajogtak, mindenki egyszerre beszélt, az ember a saját szavát se hallotta. Tholomyés jónak látta közbelépni.

- Ne beszéljünk összevissza, és ne olyan sebesen! - kiáltott fel. - Gondoljuk meg, mit mondunk, ha kápráztatni akarunk. Túl sok rögtönzés butítóan kimeríti az elmét. Ömlő sörnek nincs habja. Ne siessünk, uraim. Ügyeljünk a méltóságra a lakmározásban is; együnk megfontoltan. Festina lente, mondja a latin: lassan járj, tovább érsz. Senki se sürget. Nézzétek a tavaszt; ha nagyon siet, kiég, azazhogy megcsípi a fagy. A túlzott sietség elpusztítja a barackfákat. A túlzott sietség megöli a jó ebédek kellemét és örömét. Csak semmi túlbuzgalom,[234] uraim! Grimod de la Reyniére[235] ebben egy nézeten van Talleyrand-nal.

Tompa lázongás morajlott a társaságban.

- Hagyj békén bennünket, Tholomyés - mondta Blachevelle.

- Le a zsarnokkal! - szólt Fameuil.

- Bombarda, bomba, bamba! - kiáltott Listolier.

- Elvégre vasárnap van - szólalt meg ismét Fameuil.

- Színjózanok vagyunk - tódította Listolier.

- Tholomyés - mondta Blachevelle -, bámuld a nyugalmamat.

- Sámuel, én téged bámuel! - vágta rá Tholomyés.

Ez a gyengécske szójáték olyan hatást tett, mint mikor a pocsolyába követ dobnak. Az összes békák elhallgattak.

- Barátaim - szólalt fel Tholomyés, mint aki újból magához ragadta a hatalmat -, térjetek magatokhoz. Nem kell, hogy túlságos álmélkodás fogadja ezt az égből hullott szócsavarintást. Nem minden érdemel lelkesedést és tiszteletet, ami így hull alá. A szójáték a szárnyaló szellem ürüléke. Lepottyan valahová, s a szellem, miután megkönnyebbült egy ostobaságtól, tovaszáll a kéklő messzeségbe. Egy fehér folt, amely szétmállik a sziklán, a saskeselyűt nem gátolhatja röptében. Eszem ágában sincs becsmérelni a szójátékot! Érdeme szerint becsülöm, de nem jobban. Akik a legfenségesebbek, legmagasztosabbak, legbájosabbak voltak az emberiségben, sőt talán túl az emberiségen, azok mind csináltak szójátékot.[236] Jézus Krisztus szójátékot faragott Szent Péterre, Mózes Izsákra, Aischylos Polyneikesre, Kleopátra Octavianusra. És ne feledjük, Kleopátra szójátéka közvetlenül megelőzte az actiumi csatát,[237] s hogy nélküle senki sem emlékezne Toryne városára, amelynek görög neve annyit jelent, mint merőkanál. Miután mindebben megegyeztünk, visszatérünk intelmemhez. Ismétlem, testvéreim, csak semmi sietség, semmi handabandázás, semmi túlbuzgóság, még a tréfában, a mulatozásban is mérsékletet ajánlok. Hallgassatok rám, én okos vagyok, mint Amphiarius,[238] és kopasz, mint Caesar. Módjával adjunk fel rébuszokat is. Est modus in rebus.[239] Még az ebédelésben is van határ. Önök, hölgyeim, szeretik az almás lepényt, ne éljenek vissza vele. A lepényevésben is kell érvényesülni a józan észnek és a jó ízlésnek. A falánkság megbosszulja magát a falánkon. Gula megbünteti Gulaxot. A gyomorfájást arra rendelte az Úristen, hogy móresre tanítsa a gyomrot. És jegyezzük meg, minden szenvedélyünknek, a szerelemnek is van gyomra, amit nem szabad megterhelni. Minden dologban fontos, hogy idejében le tudjuk írni ezt a szót: finis, hogy türtőztetni tudjuk magunkat, amikor sürget a szükség, hogy fékezni tudjuk az étvágyunkat, lefülelni és bilincsbe verni képzeletünket. Bölcs az, aki ért hozzá, hogy kellő pillanatban maga vonuljon be az áristomba. Legyetek hozzám némi bizalommal. Abból, hogy vizsgáim tanúsága szerint értek valamit a joghoz, hogy tudom, mi a különbség folyamatba tett és függőben levő per közt, hogy latin nyelvű értekezést írtam arról, milyen volt Rómában a kínvallatás Munatius Demens quaestorsága alatt (mert állítólag doktorrá fognak avatni, ha igaz), mindebből nem okvetlenül következik, hogy hülye vagyok. Ajánlom, legyetek mértéktartóbbak a vágyaitokban. Ne legyen Félix Tholomyés a nevem, ha nincs igazam. Boldog, aki, ha ütött az óra, hősi elszánással le tud mondani, mint Sulla vagy Origenes.[240]

Favourite feszült figyelemmel hallgatta.

- Félix! - mondta. - Milyen szép szó! Szeretem ezt a nevet. Latinul van, és annyit tesz, mint Bódog.

Tholomyés tovább fűzte a szót:

- Quirites, gentlemen, caballeros,[241] barátaim! Akartok megszabadulni mindenféle ösztökéléstől, kiszállni a nászi ágyból, dacolni a szerelemmel? Semmi sem egyszerűbb. Itt a recept: limonádé, tornászás, fárasztó testi munka, favágás, kevés alvás, sok virrasztás, nátronos italok, növényi főzetek, napraforgóolaj, hozzá szigorú diéta, koplalás, hideg fürdők, gyógyfüves és ólomvizes borogatások. Saturnus-oldat és oxycrat-balzsam.[242]

- Akkor már inkább egy nőt - mondta Listolier.

- Nőt! - felelt rá Tholomyés. - Óvakodjunk a nőktől. Jaj annak, aki kiszolgáltatja magát a változékony női szívnek! A nő álnok és alattomos. Kenyéririgységből utálja a kígyót. A kígyó neki az, ami a kereskedőnek a versenytársa.

- Tholomyés - kiáltott Blachevelle -, te részeg vagy!

- No persze! - mondta Tholomyés.

- Akkor légy jókedvű - szólt ismét Blachevelle.

- Nem bánom! - hagyta rá Tholomyés.

Azzal teletöltötte poharát, és felállt.

- Dicsőség a bornak! Nunc te, Bacche, canam![243] Bocsánat, kisasszonyok, ez spanyolul van. Ahány nép, annyiféle hordók, szenyórák, íme a bizonyíték. A kasztíliai arroba tizenhat literes, az alicantei cantaró-ba tizenkét liter fér, a Kanári-szigeten használatos almudá-ba huszonöt, a baleári cuartin-ba huszonhat, a Péter cár hordójába harminc. Éljen a cár, aki nagy volt, és a hordója, amely még nagyobb. Hölgyeim, adok egy baráti tanácsot: tévesszék össze, ha kedvük tartja, a szomszédaikat. A szerelemnek sajátossága, hogy téved. A szerelmeskedés nem arra való, hogy meghunyászkodjon és elbutuljon, mint egy angol szolgáló, akinek retkes a térde a sok padlósúrolástól. Nem erre való az édes szerelem, hanem a vidám tévelygésre. Azt mondják: tévedni emberi dolog. Én azt mondom: tévedni szerelmes dolog. Hölgyeim, én mindannyiukat bálványozom. Ó, Zéphine, ó, Joséphine, gyűröttnél gyűröttebb ábrázat, bájos lennél, ha nem volnál ferde. Olyan vagy, mintha bájos arcodra tévedésből ráültek volna. Hogy Favourite-ról beszéljek, ó, nimfák, ó, múzsák! Egy napon Blachevelle, a Guérin-Boisseau utca csatornáján átlábalva, meglátott egy fiatal lányt, amint feszes fehér harisnyás lábát mutogatta. Tetszett neki ez az előjáték, Blachevelle szerelemre lobbant. Akibe beleszeretett, Favourite volt. Ó, Favourite, ajkaid ión szabásúak. Volt egy görög festő, Euphorion,[244] akit az ajkak festőjének neveztek el. Ez a görög az egyetlen, aki méltó lett volna, hogy a szádat megfesse. Mondok valamit! Előtted nem volt teremtett nő, aki érdemes erre a névre. Te születtél arra, hogy elnyerd az almát, mint Venus, vagy megedd, mint Éva. Veled kezdődik a szépség. Évát mondtam? Te teremtetted őt. Megillet a szabadalomlevél, hogy föltaláltad a csinos nő eszményét. Ó, Favourite, abbahagyom a tegezést, mert a költészetről áttérek a prózára. Hölgyem, ön az imént a nevem említette. Ez meghatott. De bárkik vagyunk, ne bízzunk a nevekben. A név csalóka. Nekem Félix a nevem, és nem vagyok boldog. A szavak hazudnak. Ne fogadjuk el vakon a jelentésüket! Bolond, aki Parádról akar hozatni parafát és Keszthelyről kesztyűt. Miss Dahlia, én a helyében inkább rózsának hívatnám magam. A virág legyen illatos, a nő eszes. Fantine-ról nem beszélek, ő ábrándos, merengő, álmatag, érzékeny; fantom, aki kecses nimfa és szemérmes apáca képében éli grizett-életét, de illúziókba menekül, dalol, imádkozik, és a kéklő űrbe bámul, nemigen tudja, mit lát és mit tesz, és szemét égnek emelve bolyong egy kertben, ahol több a madár, mint amennyi valóban létezik! Ó, Fantine, tudd meg: én, Tholomyés, csak illúzió vagyok; de hiába, nem ért meg az álmok szőke lánya! Egyébként ő maga az üdeség, szelídség, ifjúság, nyájas hajnalpirkadás. Ó, Fantine, aki megérdemelnéd, hogy százszorszépnek vagy gyöngyszemnek hívjanak, a legtündöklőbb igazgyöngy vagy. Hölgyeim, most még egy tanácsot: ne menjenek férjhez; a házasság olyan, mint az oltás: olykor sikerül, máskor nem; kerüljék a kockázatot. De mit is beszélek? Hiába vesztegetem a szót. A lányokat nem lehet kigyógyítani a férjhez menési nyavalyából. És akármit mondunk mi okosok, a varró- és csipkeverő lányokat ez nem tartja vissza, hogy gyémántokban dúskáló férjről ne álmodozzanak. Ám legyen, de jegyezzék meg, szépségeim, önök túl sok cukrot esznek. Rosszul teszik, hölgyeim, hogy folyton édességet majszolnak. Ó, rágcsáló női nem, szép fogaid imádják a cukrot. Márpedig, figyeljenek jól, a cukor is, a só is szárító hatású kristály. A cukor minden sónál jobban szárít. Az ereken át kiszívja a vér nedvtartalmát, innét a vér alvadása, majd rögösödése, ez okozza a gümőket a tüdőben, ez pedig halálos baj. Ezért van, hogy a cukorbaj határos a tüdővésszel. Ne szopogassunk hát cukrot, ha életben akarunk maradni! És most a férfiakhoz szólok. Uraim, legyenek hódítók. Rabolják el lelkifurdalás nélkül egymás szeretőit. Csereberéljenek! Szerelemben nincs barátság. Ahol egy csinos nő van, kész a hadiállapot. Nincs kegyelem, harc a végletekig! Minden szép nő casus belli,[245] egy szép nő kihívja a határsértést. A történelem minden híres hadjárata szoknyahistóriából keletkezett. A férfi jogot formál a nőre. Romulus elrabolta a szabin nőket. Hódító Vilmos[246] a szász asszonyokat, Caesar a római lányokat. A férfi, akinek nincs kedvese, saskeselyű módjára kering mások szeretői fölött; és jómagam minden pályavesztett szerencsétlennek azt a nagyszerű szózatot kiáltom oda, amelyet Bonaparte az itáliai hadsereghez intézett: „Katonák, nincsen semmitek; az ellenségnek mindene van!” - Tholomyés elhallgatott.

- Fújd ki magad, Tholomyés - szólt Blachevelle.

Nyomban elkezdett óbégatni, Listolier és Fameuil kíséretével, egyet azokból a bohémdalokból, amelyeknek kapásból szerzett szövege - akár agyonrímelt, akár rímtelen - értelem nélkül való, mint a faágak hajladozása vagy a szél zúgása, s amelyek pipaszó mellett születnek, és a pipafüsttel szállnak el. Tholomyés szónoklatára a víg társaság ezzel a dalocskával felelt:

Agyalágyult páterek
Sok pénzt bíztak egy zsiványra.
Hogy Clermont-Tonnerre uram
Pápa legyen Szent Ivánra;
De mert Clermont-Tonnerre nem pap,
Pápai tiarát nem kap,
S pénzüket sírván-ríván,
Visszahozta a zsíván’.[247]

Ez a zengemény nem volt alkalmas arra, hogy lecsillapítsa Tholomyés rögtönző kedvét. Kiitta poharát, újra töltött magának, és tovább beszélt:

- Le a bölcsességgel! Felejtsetek el mindent, amit mondtam. Ne legyünk se szégyenlősök, se erénycsőszök, se elmehősök. Emelem poharamat a vígságra; legyünk vígak! Egészítsük ki jogi tanulmányainkat bolondozással és lakmározással. Vigyázzunk, hogy a digesták[248] ne rontsák el az emésztésünket. Justinianust párosítsuk a dőzsöléssel! Az élvezetet az elmélyedéssel! Éljen a teremtett világ! A földgolyó egy nagy darab gyémánt! Boldog vagyok. A madarak csodálatosak. Micsoda ünnep, mindenütt! A csalogány úgy énekel, mint Elleviou,[249] méghozzá ingyen. Légy üdvöz, szép nyár. Köszöntlek, Luxembourg-kert, s ti pásztori idillek a Madame utcában és az Observatoire fasorban! Ó, ti ábrándos bakák, s ti kedves dadák, akik nemcsak vigyáztok a gyerekekre, hanem vígan szaporítjátok is őket. Ha nem lennének az Odéon[250] árkádjai, Amerika pampáira vágyódnám. Lelkem az őserdőkbe és a szavannákra szárnyal. Minden oly szép ott. Legyek zümmögnek a verőfényben. A nap kolibrit tüsszent. Csókolj meg, Fantine!

Tévedésből Favourite-ot csókolta meg.

VIII
Egy ló kiszenved

- Édonnál[251] jobb a konyha, mint Bombardánál - mondta Zéphine.

- Én szívesebben étkezem Bombardánál - jelentette ki Blachevelle. - Itt nagyobb a fényűzés. Keletibb a kényelem. Nézzétek a földszinti termet. Minden fala csupa tükör.

- Én jobban szeretném, ha a tányéromon lenne tükörtojás - mondta Favourite. Blachevelle nem hagyta annyiban.

- Nézzetek a késeket. Bombardánál ezüstnyelű kések vannak, Édonnál csontnyelűek. Márpedig az ezüst becsesebb a csontnál.

- Kivéve, ha valakinek az állkapcsa van ezüstből - jegyezte meg Tholomyés.

Az Invalidusok kupolájára pillantott, amely jól látszott a Bombarda-kocsma ablakain át. Pillanatnyi csend lett.

- Tholomyés - kiáltott Fameuil -, az imént nagy vitám volt Listolier-val!

- Vitatkozni jó - válaszolt Tholomyés -, veszekedni még jobb.

- Bölcseletről vitáztunk.

- Helyes.

- Melyiket tartod többre, Descartes-ot vagy Spinozát?

- Désaugiers-t[252] - mondta Tholomyés.

Miután így eldöntötte a kérdést, ivott, aztán folytatta:

- Nem bánom, hogy élek. Nincs vége mindennek a földön, amíg még lehet esztelenkedni. Hála érte a halhatatlan isteneknek. Hazudunk, de nevetünk. Állítunk egyet-mást, de mindjárt kételkedünk is benne. A szillogizmusból váratlan dolgok sülnek ki. Ez a gyönyörű. Akadnak még földi halandók, akik tudják, hogyan kell vígan nyitni-csukni a paradoxonok tréfadobozát. Tudják meg, hölgyeim, amit itt nyugodtan iszogatnak, madeirabor, Coural das Freirasban termett, háromszáztizenhét öl magasságban a tenger színe fölött. Áhítattal igyák. Háromszáztizenhét öl! És Bombarda úr, a kitűnő vendéglős, ezt a háromszáztizenhét ölet négy frank ötvenért méri!

Fameuil megint közbeszólt:

- Tholomyés, a véleményed törvény. Ki a kedvenc íród?

- Ber...

- Quin?

- Nem. Choux.[253] - Tholomyés folytatta:

- Le a kalappal Bombarda előtt. Fölérne az elephantei Munophisszel, ha tudna keríteni nekem egy egyiptomi táncosnőt, vagy a chaironeai Thygelionnal, ha idehozna egy hetérát![254] Mert, hölgyeim, Görögországban és Egyiptomban is voltak ám Bombardák. Tanú rá Apuleius.[255] Sajnos, mindig minden ugyanaz, soha semmi új. Semmi sincs a teremtésben, ami ne látott volna már napvilágot. Nil sub sole novum,[256] mondja bölcs Salamon; amor omnibus idem,[257] mondja Vergilius. És Carabine ugyanúgy hajókázik Carabinnel[258] Saint-Cloud-ba, ahogy Aspasia[259] elkísérte Periklest a samosi[260] hajóhaddal. Még valamit. Tudják-e, hölgyeim, ki volt Aspasia? Noha oly korban élt, amikor a nőknek még nem volt lelkük, ő csupa lélek volt: rózsaszín és bíbor árnyalatú lélek, izzóbb a parázsnál, üdébb a hajnalnál. Benne a nő két véglete találkozott: az istennő és a prostituált. Sokrates plusz Lescaut.[261] Aspasia arra az esetre született, ha Prometheusnak[262] szajhára lett volna szüksége.

Tholomyés úgy nekilendült, hogy bajosan lehetett volna megállítani, ha ebben a percben egy ló el nem vágódik a folyóparton. A zuhanásra a kocsi is, a szónok is elakadt. Vén és sovány, gyepmester kötelére való Beauce vidéki kanca volt, jól megrakott nehéz szekeret húzott. Ahogy a Bombarda elé ért, a kimerült, elcsigázott gebe nem akart továbbmenni. Csődület támadt. Alighogy a dühösen átkozódó kocsis kegyetlen ostorcsapás kíséretében kimondta a hagyomány szentesítette szót: dög! - a szegény pára összeesett, hogy többé föl se keljen. Tholomyés jókedvű hallgatóinak figyelme a járókelők zsivajára terelődött, Tholomyés pedig fölhasználta az alkalmat, hogy ezzel a mélabús strófával fejezze be szónoklatát:

Olyan világban élt, melyben talyiga s hintó
Egyre rendeltetett.
S gebe létére élt a gebe-sors szerint, ó,
Kutya egy életet![263]

- Szegény ló - sóhajtott Fantine.

- No, tessék - kiáltott fel Dahlia -, mindjárt megsiratja a lovakat! Hogy lehet valaki ilyen ostoba!

Ekkor Favourite összefonva karjait, és fejét hátraszegve, eltökélten ránézett Tholomyésre, és így szólt:

- No és a meglepetés?

- Igaz, ni. Itt az ideje - felelt Tholomyés. - Uraim, ütött az óra, hogy meglepjük a hölgyeket. Hölgyeim, várjanak ránk egy kis ideig.

- A dolog csókkal kezdődik - mondta Blachevelle.

- Homlokcsókkal - tette hozzá Tholomyés.

Mindegyikük nagy komolyan csókot nyomott kedvese homlokára. Aztán ujjúkat szájukra téve, libasorban indultak az ajtó felé.

Favourite tapsolva nézte távozásukat.

- Máris nagyon mulatságos - mondta.

- Ne maradjanak el sokáig - suttogta Fantine. - Várunk.

IX
A mulatság vége

A lányok magukra maradva, kettesével az ablakba könyököltek, kihajoltak, és szapora fecsegessél átbeszéltek egymáshoz.

Látták, amint a négy fiatalember kart karba öltve kilépett a Bombarda-kocsmából. Hátranéztek, nevetve fölintegettek a lányoknak, aztán eltűntek a poros forgatagban, amely vasárnaponként ellepi a Champs-Élysées-t.

- Ne maradjanak el sokáig! - kiáltott Fantine.

- Vajon mit hoznak nekünk? - tűnődött Zéphine.

- Biztosan valami szépet - mondta Dahlia.

- Én azt szeretném, ha aranyból lenne.

Figyelmüket csakhamar lekötötte a sürgés-forgás, amely a folyópartról a nagy fák ágai közt odalátszott, és jól elszórakoztatta őket. A poggyász- és a postakocsik indulásának szokott órája volt. Akkoriban minden déli és keleti postajárat a Champs-Élysées-n ment át. Legtöbbjük a part mentén haladt, és a passyi sorompónál hagyta el a várost. Rövid időközökben egy-egy sárgára és feketére festett, roskadásig megrakott, csengős szerszámú, málháktól, ládáktól és bőröndöktől idomtalan alakú, gyorsan tovatűnő, fejekkel zsúfolt nagy kocsi mint valami mozgó kovácsműhely robogott át a tömegen, súlyos kerekeivel törve az utat, szikrákat csiholva a kövezetből, füstgomolyként szálló porfellegben, mintha fúriák hajszolnák. Ez a lárma nagyon tetszett a lányoknak. Favourite fölkiáltott:

- Micsoda csörömpölés! Mintha egy csomó vaslánc röpülne.

Egyszerre az egyik kocsi, amelyet a szilfák sűrűjén át csak homályosan lehetett látni, egy pillanatra megállt, aztán vágtatva továbbrobogott. Ez meglepte Fantine-t.

- Különös! - mondta. - Azt hittem, a gyorskocsi sohase áll meg.

Favourite vállat vont.

- Furcsa ez a Fantine - mondta. - Kíváncsiságból elnéztem. A legegyszerűbb dolgokon is csodálkozik. Tegyük fel, hogy utas vagyok, és azt mondom a kocsisnak: előremegyek, majd a parton szállok fel. A kocsis elhaladóban meglát, megáll, és én beszállok. Mindennapos eset. Te nem ismered az életet, drágám.

Így múlt el egy darab idő. Egyszerre Favourite olyan mozdulatot tett, mint mikor valaki felébred.

- No és a meglepetés? - kérdezte.

- Azám - mondta Dahlia -, mi lesz a meglepetéssel?

- Nagyon soká maradnak! - sóhajtott Fantine.

Alighogy Fantine sóhaja elröppent, belépett az a pincér, aki az ebédjüket felszolgálta. Valami levélfélét tartott a kezében.

- Mi ez? - kérdezte Favourite.

- Az urak hagyták itt ezt az írást a hölgyek számára - felelte a pincér.

- Miért nem hozta be azonnal?

- Mert az urak azt parancsolták, hogy csak egy óra múlva adjam át.

Favourite kikapta a papirost a pincér kezéből. Csakugyan levél volt.

- Nini - mondta -, nincs megcímezve. De nézzétek csak, mi van ráírva:

EZ A MEGLEPETÉS

Gyorsan föltépte a pecsétet. Kibontotta a levelet, és fölolvasta (ő tudott olvasni):

Kedveseink!

Tudjátok meg, hogy nekünk szüleink vannak. Ti nemigen ismeritek a „szülő” szó jelentését. Így nevezik a polgári törvénykönyv és a tisztességes gyermeki kapcsolat értelmében az apákat és anyákat. Mármost szüleink sóhajtozva vágyódnak utánunk, ezek a jó öregek hazahívnak bennünket, tékozló fiúkat, azt ígérik, hogy borjúkat vágatnak le tiszteletünkre. Mint jó erkölcsű gyermekek, engedelmeskedünk nekik. Mikor e sorokat olvassátok, öt tüzes ló röpít bennünket papáinkhoz és mamáinkhoz. Kereket oldunk, ahogy Bossuet mondja. Elutazunk, már útra keltünk. Lafitte karjai közt, Caillard[264] szárnyain száguldunk tova. A toulouse-i gyorskocsi kiragad minket az örvényből, az örvény ti vagytok, szép kicsikéink! Vágtatva, óránként három mérföldes sebességgel térünk vissza a társadalomba, ahol vár a kötelesség, a rend. A haza érdeke, hogy belőlünk is, mint mindenkiből, legyen valami, megyefőnök, családapa, mezőőr, államtanácsos. Gondoljatok ránk illő tisztelettel. Föláldozzuk magunkat. Sirassatok meg gyorsan, és gondoskodjatok helyetteseinkről. Ha ez a levél a szíveteket tépi, tépjétek ti is össze. Ég veletek.

Majdnem két évig boldogítottunk benneteket. Ne nehezteljetek érte.

Blachevelle
Fameuil
Listolier
Félix
Tholomyés

Ui. Az ebéd ki van fizetve.

A négy lány némán összenézett.

Favourite törte meg a csendet.

- Nohát! - kiáltott fel. - Ez aztán jó tréfa!

- Nagyon fura tréfa - mondta Zéphine.

- Ez csak Blachevelle ötlete lehetett - szólalt meg ismét Favourite. - Egészen magába gabalyított. Úgy vagyok vele, hogy mihelyt nem látom, szeretem.

- Nem - szólt Dahlia -, ezt Tholomyés eszelte ki. Rávall.

- Akkor hát vesszen Blachevelle, és éljen Tholomyés! - kiáltott Dahlia és Zéphine.

És nagyot kacagtak.

Fantine velük kacagott.

Mikor egy óra múlva magára maradt a szobájában, sírva fakadt.

Mondottuk már, ez volt az első szerelme; úgy adta oda magát Tholomyésnek, mint feleség a férjének. És a szegény leánynak gyermeke volt.

NEGYEDIK KÖNYV
Bizalom nem mindig oltalom

I
Két anya találkozik

Volt Párizs mellett, Montfermeilben a század első negyedében egy kisebbfajta csapszék. Ma már nincs meg. Ennek a csapszéknek egy Thénardier nevű házaspár volt a tulajdonosa. A Boulanger sikátorban állt az épület. Az ajtó fölött deszkatábla volt a falra szegezve. A cégtábla festményén valami ember formájú alak a vállán vitt egy másik embert, akinek széles arany tábornoki vállrojtjai és nagy ezüstcsillagai voltak; vörös foltok jelezték a vért, a kép többi része pedig füstbe borult táj volt, és alkalmasint csatajelenetet ábrázolt. A kép alján ez a felírás volt olvasható: A waterlooi őrmesterhez.

A csapszék előtt vesztegelő kordé vagy szekér egészen mindennapos látvány. Mindazáltal az a kocsi, jobban mondva kocsironcs, mely 1818 egyik tavaszi estéjén A waterlooi őrmesterhez címzett csapszék előtt elállta az utat, bizonyára magára vonta volna egy arra vetődő festőművész figyelmét.

Előrésze volt egy olyan szekérnek, aminőket erdős vidékeken pallódeszkák és rönkök szállítására használnak. Tömör vastengelyből és az abba illesztett nehéz rúdból állt, két roppant nagy kerék tartotta. Zömök, nehézkes, idomtalan volt az egész, mint valami óriási ágyútalp. A kerékagyakat, az abroncsokat, a küllőket, a tengelyt és a rudat a sáros utak piszkos-sárga iszapréteggel vonták be, amilyen színűre a székesegyházak falait szeretik mázolni.

A farészek nem látszottak a sártól, a vaspántok a rozsdától. A tengely alatt függönyszerűen lógott egy vastag lánc, amely a rab Góliátra illett volna. Aki ezt a láncot látta, nem a gerendákra gondolt, amelyeknek szállítására szolgált, hanem arra, hogy masztodonokat és mamutokat lehetne vele szekér elé fogni; a fegyházra is emlékeztetett, de cyklopsi, emberfölötti fegyházra, s mintha valamilyen szörnyetegről oldották volna le. Homeros megkötözhette vele Polyphemost,[265] Shakespeare Calibant.[266]

Miért állt ott az a szekérelőrész? Először is, hogy elállja az utat, azután, hogy végképp megrozsdásodjon. A régi társadalmi rendnek számtalan intézménye hever így úton-útfélen, aminek ugyancsak nincs egyéb jogcíme arra, hogy ott legyen.

Középen a lánc leért majdnem egészen a földig, és ívhajlatán, mint valami kötélhintán, ezen az estén bájos ölelkezésben két kislány ült. Két és fél éves lehetett az egyik, a másik másfél éves, a nagyobbik átkarolva tartotta a kisebbiket. Ügyesen megcsomózott kendő óvta őket a leeséstől. Úgy látszik, egy anya megpillantotta a rettenetes láncot, és azt mondta: „Nini, ez jó játék lesz a gyermekeimnek!”

A két gyermek csinosan, sőt választékosan kiöltöztetve, sugárzott a jókedvtől; olyanok voltak, mint két rózsaszál az ócskavas közt. Szemük csillogott, arcocskájukat mosoly derítette. Gesztenyeszín hajú az egyik, a másik sötétbarna. Angyalian ártatlan képükön csodálkozó elragadtatás. A közelben virágzó bokor illata úgy röppent az arra menők felé, mintha tőlük eredt volna. A másfél éves kislány a gyerekkor szűzi szemérmetlenségével mutatta csupasz haskóját. A boldogság fényében fürdő két bájos fejecske fölé és köré, mint valami pinceboltozat ívelődött a rozsdától fekete, óriási szekérelőrész, merev hajlatainak és szögleteinek szinte ijesztő kuszáltságával. Pár lépéssel odább, a kocsma küszöbén guggolt anyjuk, egy különben kevéssé megnyerő, de most megható külsejű asszony, hosszú madzag segítségével hintáztatta két kicsinyét, féltő szemmel figyelte őket, hogy bajuk ne essen, azzal az állati és mennyei kifejezéssel, amely rávall az anyai ösztönre. A csúf láncszemek minden lendítésre élesen csörömpöltek, ami dühös ordításra emlékeztetett. A kislányok ujjongtak, a leáldozó nap részt vett örömükben, és semmi nem lehet kedvesebb, mint a véletlen e szeszélye, mely angyalkáknak való hintát csinált a titánok láncából.

Miközben kicsinyeit ringatta, az anya hamis hangon dudorászott egy akkoriban nagyon népszerű románcot:

Mennem kell, így szólt a lovag...[267]

Az ének és leánykáinak figyelése annyira lefoglalta, hogy nem vette észre, mi történik az utcán.

Pedig alighogy belekezdett a románc első versszakába, valaki közeledett hozzá, és egyszerre hallotta, hogy közvetlen közelből egy hang így szólítja meg:

- Szép két gyermeke van, asszonyom.

Az anya folytatta a románcot:

Mennem kell, szőke Imogén...

- azután fölpillantott.

Pár lépésnyire egy nő állt előtte. Ennek is volt gyermeke, a karjaiban tartotta. Jókora batyut cipelt, amely eléggé nehéznek látszott.

Ritkán látni olyan édes kis jószágot, amilyen ennek a nőnek a leánykája volt. Két-három éves lehetett. Úgy ki volt cicomázva, hogy fölvehette volna a versenyt a másik két kislánnyal. Finom gyolcskendő a nyakán, mellénykéjén szalagok, főkötőjén valencienes-i csipkedísz. Szoknyácskája felcsúszott, és szabadon hagyta fehér, kövérkés, kemény húsú combjait. Rózsás arca majd kicsattant az egészségtől. Orcái gömbölyded almák, az embernek szinte kedve támadt, hogy beleharapjon. Szeméről csak annyit, hogy nagy volt, és gyönyörű hosszú pillák árnyékolták. A kislány aludt.

Aludt azzal a tökéletes önfeledtséggel, ahogy az ilyen apróságok tudnak aludni. Az anyai kar a gyöngédség fészke; mélyen alszik benne a gyermek.

Az anya külseje bánatra és szegénységre vallott. Úgy volt öltözve, mint egy munkásnő, aki paraszti sorba készül visszavedleni. Fiatal volt. Hogy szép-e? Talán; de ebben az öltözékben nemigen látszott meg rajta. Sűrű, tömött haja lehetett, de csak egy szőke tincs szabadult ki a csúf fekete főkötő alól, mely szorosan meg volt kötve az álla alatt. Ha valakinek szép a foga, megmutatja a nevetés; de ő nem nevetett. Szemén meglátszott, hogy régóta nem volt könnytelen. Halvány volt, arckifejezése nagyon fáradt és kissé beteges. A karjában szendergő kislányt az olyan anya különös gyengédségével nézegette, aki maga szoptatta gyermekét. Derekát lomposan takarta egy szögletre hajtott nagy kék zsebkendő, olyasforma, amilyenbe a rokkantak szokták az orrukat fújni. Napbarnított kezét vörhenyes szeplők tarkázták, megkeményedett mutatóujján sűrűn feketéllettek a tűszúrások nyomai. Bolyhos barna posztóköpenyt, vászonszoknyát és ormótlan cipőt viselt. Fantine volt.

Fantine volt, de nehéz lett volna ráismerni. Ám ha figyelmesen nézte valaki, fölfedezhette régi szépségét. Jobb arcán fájdalmas redő húzódott, mely már-már a gúny jele volt. Régi öltözéke, az a szalagokkal díszített, légies muszlinruha, mely mintha vígságból, bohóságból és muzsikából lett volna szőve, csengőkkel teleaggatva és orgonaillattal meghintve, eltűnt, mint azok a szép hókristályok, amelyek a napfényben gyémántszemcsék gyanánt csillognak, aztán elolvadnak, és feketén hagyják a csupasz faágakat.

Tíz hónap telt el a „jó tréfa” óta. Mi történt ez alatt a tíz hónap alatt? Könnyű elképzelni.

Az elhagyatottságra következett a szűkölködés. Fantine nyomban elveszítette szem elől Favourite-ot, Zéphine-t és Dahliát. A kötelék, amelyet a férfiak elszakítottak, a nők közt magától szétbomlott. Két hét múltán a lányok nagyot néztek volna, ha valaki azt találja mondani, hogy ők barátnők voltak; ez a barátság létjogát vesztette. Fantine magára maradt. Mióta gyermekének apja elhagyta - az ilyen szakítások, sajnos, véglegesek -, tökéletesen társtalan lett, s míg egyfelől leszokott a munkáséletről, másfelől már megkedvelte az élvezetet. Tholomyés oldalán odáig jutott, hogy lenézte szerény tanult mesterségét, és elhanyagolta vevőkörét, amely el is veszett számára. Nem volt semmilyen keresete. Olvasni alig tudott, írni egyáltalán nem; gyerekkorában épp csak nevének leírására tanították meg. Egy nyilvános írnokkal íratott levelet Tholomyésnek, aztán másodikat és harmadikat is. Egyikre sem kapott választ. Egyszer aztán meghallotta, amint a szomszédasszonyok gyermekére célozva így beszéltek egymás közt: „Ki veszi komolyan az effajta gyerekeket? Az ilyenekre csak vállat von az ember.” Eszébe jutott Tholomyés, aki szintén csak vállat vont, mikor a gyermek született, és nem vette komolyan az ártatlan kis porontyot. Elkeseredetten gondolt arra az emberre. De mihez kezdjen? Nem tudta. Nem volt kihez fordulnia. Megtévedt, de tudjuk, hogy alaptermészete szemérmes és erkölcsös volt. Homályosan érezte, hogy az ínség küszöbén áll, és még mélyebbre való züllés fenyegeti. Bátorságra volt szüksége; bátorságra kapott, és megkeményítette magát. Az a gondolata támadt, hogy hazamegy szülővárosába, Montreuil-sur-Merbe. Ott talán akad ismerőse, akitől munkát kaphat. Igen ám, de el kell lepleznie botlását. És tétován sejtette, hogy esetleg az elsőnél is fájdalmasabb elszakadást kell elszenvednie. Sajgott a szíve, mégis elhatározta magát. Fantine-ban, mint látni fogjuk, volt valami szilaj élni akarás.

Már eddig is hősiesen lemondott a cifrálkodásról, vászonruhában járt, és minden selymét, finom kelméjét, szalagját, csipkéjét leánykájára pazarolta, egyetlen szent hiúságára, ami még megmaradt. Eladogatta mindenét, ebből összegyűlt kétszáz frank. Apró adósságainak kifizetése után már csak mintegy nyolcvan frankja maradt. Huszonkét éves korában, egy szép tavaszi reggelen, gyermekével a hátán, elhagyta Párizst. Aki így látta, meg kellett hogy szánja őket. Ennek a nőnek semmi egyebe nem volt a világon, mint a gyermeke, ennek a gyermeknek semmi egyebe, mint az anyja. Fantine maga szoptatta kislányát. Ez megerőltette a mellét, kissé köhécselt.

Többé nem lesz alkalmunk Félix Tholomyés úrról beszélni. Érjük be annak elmondásával, hogy húsz évvel később, Lajos Fülöp király alatt, testes, befolyásos és dúsgazdag vidéki úr volt, megfontolt választópolgár és szigorú esküdtbíró, de mindvégig mulatós cimbora maradt.

Fantine, miután időnként, hogy kissé pihenjen, az úgynevezett Párizs környéki postajárat kis kocsijain vitette magát mérföldenként három-négy sou költséggel, eljutott Motfermeilbe, a Boulanger sikátorba.

Ahogy a Thénardier-kocsma elé ért, az óriás hintán boldogan himbálózó két kislány látványa elkápráztatta és megállította.

Vannak varázslatok. Ilyen volt ennek az anyának a két leánykája.

Megindultan nézte őket. Ahol angyalok vannak, ott közel a mennyország. Fantine azt hitte, a gondviselés rejtelmes jeladását látja a kocsma előtt. Célnál vagy. A két kicsi szemmel láthatóan boldog volt. Nézte, csodálta őket, és annyira elérzékenyült, hogy mikor az anyjuk két verssor közt lélegzetet vett, nem állhatta meg, hogy ne mondja azt, amit fentebb már idéztünk:

- Szép két gyermeke van, asszonyom.

A legzordabb embert is lefegyverzi, ha kicsinyeit dicsérik. Az anya fölpillantott, köszönetet intett, és az ajtó melletti padon hellyel kínálta meg az idegen nőt, míg ő maga tovább is a küszöbön ült. Beszélgetni kezdtek.

- Thénardier-né a nevem - mondta a két kislány anyja. - A miénk ez a kocsma.

Aztán halkan tovább zümmögte a románcot:

Megvívni hősi harcokat
Szentföldre tartok én...

Ez a Thénardier-né vörös hajú, izmos, tagbaszakadt nő volt, afféle katonakézre való otromba némber. Amellett valami furcsa szenvelgő modor ragadt rá regényes olvasmányaiból. Mint mikor egy férfi pipeskedik. Agyonolvasott ócska regények tesznek ilyen hatást kocsmárosnék képzeletére és modorára. Mégis fiatal volt, alig harmincesztendős. Ha ez az asszony, aki most összekuporodva ült, egyenesen állt volna, magas termete és mozgó vásári kolosszusra emlékeztető behemót alakja talán megingatta volna bizalmában a messziről jött nőt, és akkor az események, melyeket elmondandók vagyunk, nem történtek volna meg. Lám, egy nő azzal, hogy ül, ahelyett, hogy állna, így eldönthet embersorsokat.

Az idegen asszony elbeszélte történetét, némi szépítésekkel.

Elmondta, hogy munkásnő, hogy férje meghalt, s mivel Párizsban nem kapott, most másutt keres munkát, a szülőföldjén. Aznap reggel indult el Párizsból, s mivel gyermekét is vinnie kellett, elfáradt, fölszállt hát a villemomble-i postakocsira, amellyel útközben találkozott. Villemomble-tól Montfermeilig gyalog tette meg az utat. Kis darabon a leányka is gyalogolt, de nem bírta sokáig, hiszen oly kicsike még. Így aztán fölvette, és karjaiban elaludt a drága csöppség.

Mikor itt tartott, szenvedélyesen megcsókolta kislányát, mire az fölébredt. Kinyitotta szemét - nagy kék szeme volt, mint az anyjának -, és nézett, nézett, hogy mit? Semmit és mindent, a kisgyerekek komoly, néha szigorú nézésével, ami az ő verőfényes ártatlanságuk titka a mi szürkületbe hanyatló erényeink számára. Azt hinné az ember, hogy ők angyaloknak érzik magukat, rólunk pedig tudják, hogy emberek vagyunk. Aztán a gyermek arca mosolyra derült, és hiába tartotta vissza az anyja, a futkározni akaró kis teremtés fékezhetetlen virgoncságával lecsúszott a földre. Egyszerre meglátta a hintán ülő két kislányt, megállt, és kidugta nyelvét csodálkozásában.

Thénardier-né leoldotta és lesegítette a hintáról lánykáit, és azt mondta:

- Játsszatok hármasban.

Ily zsenge korban hamar kész a barátság, és egy perc múlva a két kis Thénardier lány az új pajtással együtt vájkált lyukakat a földbe, ami roppant nagy élvezet.

Az új pajtás nagyon vidor volt; az anya jóságát híven tükrözi a gyermek vidámsága. Fogott egy darabka fát, ásónak használta, és nagy buzgón nekilátott, hogy megásson egy gödröt egy légy számára. A sírásó munkája is derűs, ha gyermek végzi.

A két nő folytatta a megkezdett beszélgetést:

- Hogy hívják a kicsikéjét?

- Cosette a neve.

Cosette, vagyis Euphrasie. A kislány neve Euphrasie volt. De az anya az Euphrasie-t Cosette-re változtatta, az anyák és a nép kedves, játékos ösztönével, amely Josepha helyett Pepitát, Françoise helyett Sillette-et mond. Az ilyenfajta származékszók fölforgatják, és megzavarják az etimológusok egész tudományát. Ismertünk egy nagymamát, aki képes volt Theodorát Gnonra rövidíteni.

- Hány éves?

- Három lesz.

- Akárcsak az én nagyobbik lánykám.

Ezalatt a három kislány megrettenve és mégis boldogan állt egymás mellett. Történt valami: egy hosszú giliszta mászott elő a földből. Féltek, de el is voltak ragadtatva.

Sugárzó homlokuk összeért. Mintha ugyanaz a fénykoszorú ragyogta volna be a három fejecskét.

- Lám, a gyerekek! - kiáltott fel Thénardier-né. - Egykettőre összeismerkednek. Akárki megesküdne, hogy ezek hárman testvérek.

Ez a szó volt a szikra, amelyre a másik anya alkalmasint várt. Megragadta Thénardier-né kezét, merőn a szemébe nézett, és így szólt:

- Magához venné a gyermekemet?

Thénardier-né meglepett mozdulatot tett, amely se igent, se nemet nem fejezett ki.

Cosette anyja folytatta:

- Lássa, nem vihetem magammal. A munka miatt nem tehetem. Gyermekemmel sehol sem kapok munkát. Arra mifelénk az emberek olyan nevetségesek. A Jóisten vezetett ide, a maguk kocsmája elé. Amikor láttam, hogy az ön kicsinyei oly tiszták, csinosak, elégedettek, ez egészen fölkavart. Azt gondoltam: ez egy jó anya. Jól mondta, asszonyom: a gyermekeink testvérek lehetnének. És nemsokára visszajönnék az enyémért. Itt tartaná?

- Meg kell gondolni a dolgot - felelte Thénardier-né.

- Hat frankot fizetnék havonta.

Egy férfihang szólt ki a kocsma belsejéből:

- Hét frankon alul semmi esetre se. És hat hónapot előre kell kifizetni.

- Hatszor hét az negyvenkettő - szólt Thénardier-né.

- Megadom - mondta az anya.

- Azonfelül tizenöt frankot az első költségekre - tette hozzá a férfi.

- Összesen ötvenhét frank - mondta Thénardier-né. És miközben a számok röpködtek, tovább dudorászott:

Mennem kell, így szólt a lovag...

- Megadom - mondta az anya -, van nyolcvan frankom. Marad annyim, hogy hazajuthassak. Majd gyalog megyek. Otthon dolgozni fogok, s mihelyt keresek valamit, visszajövök a drágámért.

Újból megszólalt a férfihang:

- Van a kicsinek kelengyéje?

- Ez a férjem - jegyezte meg Thénardier-né.

- Persze hogy van az én szegény kincsemnek! Gondoltam, hogy a férje, asszonyom. Méghozzá milyen kelengyéje! Csodaszép. Egy-egy tucat mindenből, és selyemruhái, akár egy úri kisasszonynak. Itt van a batyumban.

- Ide kell adnia - szólt megint bentről a férfihang.

- Meghiszem azt, hogy odaadom! - válaszolt az anya. - Szép is volna, ha meztelenül hagynám itt a kislányomat!

A gazda arca megjelent az ajtóban.

- Így rendben van - mondta.

Megegyeztek. Az anya a kocsmában töltötte az éjszakát. Lefizette a kialkudott összeget, átadta a gyermekét, összekötözte cókmókját, amely a kislány holmija nélkül jóval könnyebb lett, és másnap reggel útnak indult. Úgy tervezte, hogy nemsokára visszatér. Az emberek nyugodtan készülnek ilyen utakra, pedig dúl bennük a kétségbeesés.

Thénardier-né egyik szomszédasszonya találkozott a távozó anyával, és amikor hazament, azt mondta:

- Láttam az imént egy asszonyt, úgy sírt az utcán, hogy kín volt hallgatni.

Mikor Cosette anyja elment, a kocsmáros így szólt feleségéhez:

- Így most kifizethetem a száztíz frankos váltómat, amely holnap esedékes. Éppen ez az ötven frank hiányzott. Tudod-e, már féltem, hogy jön a végrehajtó az óvatolással. Egészen jó egérfogót állítottál a két porontyoddal.

- Tudtomon kívül.

II
Vázlat két gyanús alakról

A csapdába került egérke nem volt valami kiadós falat: de a macska a sovány egérnek is örül.

Kik is voltak Thénardier-ék?

Írjuk le őket most röviden. Később majd kiegészítjük a vázlatot.

A házaspár a felkapaszkodott alja nép és lezüllött értelmiségiek keverékéből képződött korcs réteghez tartozott, amely az úgynevezett közép- és alsó osztály között áll, és egyesíti magában az utóbbi hibáinak jó néhányát az előbbi csaknem valamennyi vétkével, de a munkás tüzes lendülete és a polgárember rendessége nélkül.

Törpe jellemek voltak, akik, ha gonosz indulat vesz erőt rajtuk, könnyen szörnyeteggé válnak. Az asszonyban egy vadállat, a férfiban egy hitvány gazember rejtőzött. Mindketten hajlamosak voltak a rosszra, s ez ocsmánysággá fajult bennük. Vannak ráktermészetű emberek, akik folyvást a sötétség felé hátrálnak; az életben is csak visszafejlődnek, tapasztalataikat aljasságuk fokozására használják, egyre rosszabbá válnak, s a lelkük egyre feketébb. A szóban forgó házaspár az ilyenfajta emberek közé tartozott.

Kiváltképp Thénardier volt visszataszító a fiziognómus szemében. Bizonyos emberek első pillantásra bizalmatlanságot keltenek maguk iránt, megérzik rajtuk, hogy elöl-hátul sötétek. Hátulról izgágák, elölről fenyegetők. Valami ismeretlen van bennük. Bajos megmondani, mit csináltak a múltban, vagy mit tesznek a jövőben. De a tekintetükben lappangó árnyék elárulja őket. Egyetlen szó, egyetlen mozdulat elég, hogy megsejtsük múltjuk sötét titkait és jövőjük baljós rejtelmeit.

Ez a Thénardier, ha hinni lehet a szavának, katona volt. Őrmester, ahogy mondani szokta. Állítólag végigküzdötte az 1815. évi hadjáratot, és elég derekasan megállta a helyét. Majd meglátjuk, miként kell ezt értenünk. Kocsmájának cégtáblája egyik fegyvertényére utalt. Maga festette, mert mindenhez konyított keveset - rosszul.

Az a korszak volt ez, amelyben a régi klasszikus regény a Cléliá-tól a Lodoiská-ig hanyatlott, s jóllehet még mindig nemesi tárgyú volt, egyre közönségesebbé vált, Scudéry kisasszony[268] színvonaláról Barthélemy-Hadot és Lafayette asszonyéról[269] Bournon-Malarme asszony[270] szintjére süllyedve, lángra lobbantotta a párizsi házmesternek szerelmes szívét, s kissé a külvárosokat is megmételyezte. Thénardier-né értelmi képességei épp az effajta könyvek olvasásáig terjedtek. Belőlük táplálkozott. Beléjük fullasztotta, ami kis esze volt, s ez fiatal korában, sőt később is bizonyos fölényes magatartást kölcsönzött neki, kivált férjével szemben, aki pedig nem egészen üresfejű gazember volt, könyvekben jártas, de nyelvtanhoz alig konyító betyár, durva, egyszersmind éles eszű csirkefogó, de Pigault-Lebrun hűséges olvasója lévén, érzelmi vonatkozásokban, és ahogy a maga nyelvén kifejezte magát, „mindabban, ami a fehérnéppel kapcsolatos”, tökéletes és fajtiszta hatökör. Felesége mintegy tizenkét-tizenöt évvel fiatalabb volt nála. Amikor azután regényes fürtökbe fésült haja őszülni kezdett, amikor Pamelából[271] kibújt a Megaira,[272] Thénardier-néből gonosz, kövér asszony lett, aki falta az ostoba regényeket. Márpedig nem lehet büntetlenül sületlenségeket olvasni. Ennek tulajdonítható, hogy idősebb lányát Éponine-nak nevezte el. Ami pedig a fiatalabbat illeti, szegény kicsikét Gulnare-nak akarták keresztelni, s csak egy Ducray-Duminil-regény[273] okozta szerencsés véletlennek köszönhető, hogy végül is az Azelma nevet kapta.

Mellesleg megjegyezhetjük, hogy nem minden nevetséges és felületes ebben a különös korszakban, amelyről itt szólunk, és amelyet a keresztnevek anarchiájáról nevezhetnénk el. A regényes elemen kívül, amelyre utaltunk, ott találjuk a társadalmi tüneteket is. Manapság nem ritka, hogy az ökörhajcsár Arthur, Alfréd vagy Alphonse névre hallgat, az őrgrófot pedig - ha ugyan vannak még őrgrófok - Thomasnak, Pierre-nek vagy Jacques-nak hívják. Ez az eltolódás, amelynek következtében az „elegáns” név a köznépnek, a paraszti pedig az arisztokratának jut, voltaképp az egyenlőség egyik hullámverése. Mint minden másban, ebben is a friss szelek ellenállhatatlan fuvallata érződik. E látszólagos meghasonlás mögött nagy és mély dolog rejlik: a francia forradalom.

III
Pacsirta

A rosszaság egymagában nem elég a boldoguláshoz. A kocsma gyengén jövedelmezett.

Hála az idegen nőtől kapott ötvenhét franknak, Thénardier elkerülte az óvatolást, és helyt tudott állni aláírásáért. A következő hónapban megint megszorultak pénz dolgában; az asszony Párizsba vitte és hatvan frankért elzálogosította Cosette ruháit. Mikor ez a pénz is elfogyott, a Thénardier házaspár kezdett úgy nézni a kislányra, mint akit könyörületből tartanak maguknál. Aszerint is bántak vele. Minthogy már nem volt semmi holmija, leánykáik ócska ruháiba és ingeibe, vagyis rongyokba öltöztették. Ételmaradékokkal táplálták, kissé jobban, mint a kutyát, és kissé rosszabbul, mint a macskát. Egyébként a kutya meg a macska voltak Cosette rendes étkezőtársai. Velük evett az asztal alatt, ugyanolyan fatálból, mint az övék.

Az anya, aki, mint látni fogjuk, Montreuil-sur-Merben telepedett meg, havonta írt, jobban mondva íratott, hogy hírt kapjon gyermekéről. Thénardier-ék változatlanul azt válaszolták: Cosette nagyszerűen érzi magát.

Mikor a hat hónap lejárt, az anya küldött hét frankot a következő hónapra, és később is eléggé pontosan érkeztek a pénzküldemények. Még véget sem ért egy esztendő, amikor Thénardier így szólt:

- Szép kis bőkezűség, mondhatom! Ugyan mire megyünk a rongyos hét frankjával! - És írt neki, most már tizenkét frankot követelt. Az anya, akivel elhitették, hogy gyermeke boldog „és szépen fejlődik”, belenyugodott, és elküldte a tizenkét frankot.

Vannak emberek, akik nem tudnak szeretni úgy, hogy más irányba ne gyűlölködjenek. Thénardier-né szenvedélyesen szerette két saját gyermekét, minélfogva utálta az idegen kislányt. Szomorú, hogy az anyai szeretetnek ily rút megnyilvánulásai is lehetnek. Bármily kicsiny helyet foglalt is el a házukban Cosette, mégis úgy tetszett neki, hogy a kis teremtés az ő gyermekeitől veszi el a helyet, és elszívja előlük a levegőt. Ennek a nőnek - sok ilyenfajta nő van - minden napra volt egy csomó kiosztani való cirógatása és egy csomó ütlege meg szidalma. Ha Cosette nem lett volna kéznél, bizonyos, hogy lányai kaptak volna mindent, bármennyire bálványozta is őket; de az idegen megtette neki azt a szolgálatot, hogy az ütlegeket magára vonta. Thénardier-né leányainak így csak cirógatás jutott. Cosette egy mozdulatot se tehetett, hogy ne záporoztak volna rá a kemény és meg nem érdemelt fenyítések. Édes, gyönge teremtés, se Istenről, se világról nem tudott, folyton büntették, korholták, lökdösték, ütötték-verték, és ott látott maga mellett két hozzá hasonló gyermeket, akik valóságos hajnali derűben éltek.

Minthogy Thénardier-né rossz volt Cosette-hez, Éponine és Azelma is rosszak voltak hozzá. Ily zsenge korban a gyermekek az anya másodpéldányai, csak éppen kisebbített méretben.

Így telt el egy év, aztán még egy.

- Derék emberek ezek a Thénardier-ék - mondogatták a falubeliek. - Nem gazdagok, és mégis felnevelnek egy szegény gyereket, aki a nyakukon maradt.

Azt hitték, hogy Cosette anyja megfeledkezett a leányáról.

Közben pedig Thénardier - miután valamilyen titokzatos úton-módon kisütötte, hogy a gyermek alighanem törvénytelen származású, s hogy az anya emiatt nem vallhatja magáénak - tizenöt frankra emelte a havi pénzt, azzal a megokolással, hogy a „poronty” növekszik és sokat „zabál”, és fenyegetőzött, hogy visszaküldi. „Föl ne mérgesítsen az az asszony - hetvenkedett -, mert odahajítom neki a kölykét, akkor aztán el nem titkolhatja többé! Meg kell kapnom az emelést!” Az anya hűségesen kifizette a tizenöt frankot.

A gyermek évről évre nőtt, és egyre rosszabb sora lett.

Amíg Cosette egészen kicsike volt, csak a két másik gyermek helyett kellett szenvednie; ahogy kissé cseperedni kezdett, vagyis még ötéves kora előtt, az egész ház szolgálója lett.

Ötéves korában - mondhatja valaki -, szinte hihetetlen. Sajnos, de való. A társadalom okozta nyomorúság minden életkorban elkezdődhet. Hiszen csak nemrég is tanúi voltunk egy bizonyos Dumollard pőrének, aki árva gyermekből rabló lett, s aki, a hivatalos okiratok szerint, mivel egyedül állt a világban, ötéves kora óta, „hogy megélhessen, dolgozott és lopott”.

Cosette-tel mindenféle házi munkát végeztettek. Söpörnie kellett a szobákat, az udvart, a ház elejét, az ő dolga volt a mosogatás, még terheket is kellett cipelnie. Thénardier-ék annál is inkább följogosítva érezték magukat, hogy így bánjanak vele, minthogy az anyja, aki még mindig Montreuil-sur-Merben lakott, kezdett pontatlanul fizetni. Néhány hónappal hátralékban volt.

Ha a három év elmúltával visszajött volna Montfermeilbe, nem ismert volna rá gyermekére. Cosette-ből, aki oly üde és csinoska volt, mikor a házba jött, sovány, sápadt gyerek lett. A viselkedésében volt valami nyugtalanság. „Alamuszi teremtés!” - mondták rá Thénardier-ék. Az igazságtalanság dacossá tette, a nyomorúságtól megcsúnyult. Csak a szeme maradt szép, de azt is rosszul esett látni, mert úgy rémlett, azért olyan nagy, hogy még több szenvedést tükrözzön.

Szívet tépő volt, ahogy a szegény gyermek, aki még hatéves sem volt, télvíz idején tépett vászonrongyaiban dideregve, kora hajnalban söpörte az utcát, kivörösödött kis kezében az óriási seprű, két nagy szemében egy-egy könnycsepp.

A környéken csak úgy hívták: Pacsirta. A nép, amely szereti a képes beszédet, ezen a néven emlegette ezt a madártestű, riadt és remegő kis emberi lényt, aki minden reggel elsőnek volt talpon a házban és a faluban, s már napkelte előtt az utcán vagy a mezőn szorgoskodott.

Csakhogy a szegény pacsirta sohasem énekelt.

ÖTÖDIK KÖNYV
A züllés útján

I
Egy jelentős lépés az üveggyöngygyártás terén

Mi lett ezalatt az anyából, aki a montfermeiliek szóbeszéde szerint nyilván elhagyta gyermekét? Hol volt? Mit csinált?

Miután a kis Cosette-et rábízta Thénardier-ékra, folytatta útját, és elérkezett Montreuil-sur-Merbe.

Ez, emlékezhetünk rá, 1818-ban történt.

Fantine mintegy tíz évvel előbb hagyta el szülőföldjét. Azóta Montreuil-sur-Mer külső képe megváltozott. Míg Fantine fokról fokra süllyedt a nyomorúságba, szülővárosa fölvirágzott.

Körülbelül két év előtt olyan esemény történt ipari életében, amely a kisvárosok nagy dolgai közé tartozik.

Fontos részlet ez, és érdemesnek tartjuk, hogy bővebben kitérjünk rá, sőt úgyszólván hangsúlyozottan foglalkozzunk vele.

Montreuil-sur-Mernek időtlen idők óta az angol zsett s a németországi fekete üveggyöngy utánzása volt a különleges iparága. Ez az ipar mindig csak tengődött, mert az anyag drágasága lenyomta a munkabért. Amikor Fantine visszatért Montreuilbe, hallatlan átalakulás ment végbe a „fekete cikkek” termelésében. 1815 vége felé egy ismeretlen ember telepedett le a városban, és az a gondolata támadt, hogy a gyártásban gyanta helyett sellakot használjon, és a karkötőkön a zárókarikát forrasztott bádog helyett egyszerűen préselt bádogból készítse el. Ez a csekély módosítás valóságos forradalmat jelentett.

Ez a csekély módosítás valóban rendkívüli mértékben csökkentette a nyersanyag költségét. Ennek folytán először is emelni lehetett a munkabért, ami jótétemény volt a lakosságra nézve. Másodszor, javult a minőség, ami a fogyasztók előnyét szolgálta. Harmadszor, olcsóbb árak mellett háromszoros lett a nyereség, ennek viszont a gyáros látta hasznát.

Így hát egy ötlet hármas eredményt szült.

Három év se telt bele, az új eljárás feltalálója meggazdagodott, ami szép dolog, s maga körül általános jólétet teremtett, ami még szebb. Idegen volt a megyében. Semmit sem tudtak származásáról, arról is keveset, hogy hogyan kezdte.

Azt beszélték, hogy nagyon kevés pénzzel, legfeljebb néhány száz frankkal jött a városba.

Ebből a kis tőkéből, melyet egy szerencsés ötlet szolgálatába állított, s rendszeretettel és ésszerűséggel megfiadzott, indította el a saját és az egész környék vagyonosodását.

Mikor megérkezett Montreuil-sur-Merbe, öltözködése, magatartása és beszéde egyszerű munkásra vallott.

Úgy hírlett, hogy azon a decemberi napon, amikor estefelé, hátizsákkal a kezében, szöges bottal ismeretlenül megérkezett Montreuil-sur-Mer városkába, éppen nagy tűz ütött ki a községházán. Az idegen a lángok közé rohant, és élete kockáztatásával megmentett két gyermeket, akik történetesen a csendőrség parancsnokának gyermekei voltak. Ily körülmények közt senkinek sem jutott eszébe, hogy az útlevelét kérje. Később megtudták a nevét: Madeleine apónak szólíttatta magát.

II
Madeleine

Ötven év körüli férfi volt, nagyon gondterhelt, de jó szándékú embernek mutatkozott. Mindössze ennyit lehetett róla mondani.

Hála újításának, amellyel a helybeli ipart oly bámulatos gyorsasággal föllendítette, Montreuil-sur-Mer jelentős kereskedelmi központtá lett. Spanyolország, mely igen sok fekete zsettet fogyaszt, minden évben óriási mennyiséget rendelt ebből a cikkből. Ebben a kereskedelmi ágban Montreuil-sur-Mer majdnem vetélkedett Londonnal és Berlinnel. Madeleine nyeresége akkora volt, hogy már a második évben nagy gyárat építtethetett, két tágas műhellyel; az egyikben a férfiak, a másikban a nők dolgoztak. Aki éhezett, jelentkezhetett nála, biztosan kapott munkát és megélhetést. Madeleine apó a férfiaktól jóakaratot, a nőktől jó erkölcsöt, mindenkitől becsületességet követelt. A munkahelyet azért osztotta ketté, hogy elkülöníthesse a két nemet, s hogy a lányok meg az asszonyok erényesek maradjanak. Ebben hajthatatlan volt. Ez az egyetlen dolog, amiben némi türelmetlenséget tanúsított. Ezt a szigorúságot az is indokolta, hogy Montreuil-sur-Mer katonai helyőrség volt, így hát bőséges alkalmat kínált a kicsapongásra. Madeleine apó jövetele jótétemény volt, jelenléte valósággal gondviselésnek számított. Mielőtt odaköltözött, minden pangott a környéken; most mindent fölélénkített a munka egészséges elevensége. Friss vérkeringés hevített mindent és hatolt el mindenüvé. Megszűnt a munkanélküliség és a nyomor. Nem volt oly silány zseb, hogy ne csörgött volna benne némi aprópénz, és nem volt oly szegényes hajlék, ahová ne jutott volna el egy kevés öröm.

Madeleine apó bárkit fölfogadott. Csak egyet kívánt: légy becsületes ember, légy tisztességes nő.

Mint mondottuk, ebben az általános tevékenységben, melyet ő indított el, és amely körülötte forgott, Madeleine apó vagyont szerzett, de ami egyszerű kereskedőembernél eléggé különös, éppenséggel nem látszott rajta, hogy ez lett volna a fő törekvése. Úgy látszott, többet törődik másokkal, mint önmagával. 1820-ban úgy tudták, hogy hatszázharmincezer frank betétje van a Laffitte-bankháznál.[274] De mielőtt ezt az összeget félretette volna, több mint egymilliót áldozott a városra és a szegényekre.

A kórház rosszul volt ellátva; tíz új ágyat alapított benne. Montreuil-sur-Mer két részből áll: az alsóvárosból és a felsővárosból. Az alsóvárosban, ahol ő is lakott, csak egy iskola volt, omladozó, roskatag épület. Két új iskolát építtetett, egyet a lányoknak, egyet a fiúknak. Saját zsebéből megduplázta a két tanító sovány hivatalos fizetését, s mikor valaki ezen elcsodálkozott, azt felelte: „Az állam két első hivatalnoka a dajka és a tanító.” Ugyancsak saját költségén óvodát alapított, ami akkor még majdnem ismeretlen valami volt Franciaországban, továbbá segélypénztárt elaggott és megrokkant munkások részére. Gyártelepe körül hamarosan egy új városnegyed keletkezett, ahol sok szűkölködő család lakott; ezeknek ingyenes gyógyszertárt létesített.

Eleinte, a kezdet kezdetén, egyes lelkek azt mondták rá: „Élelmes fráter, meg akar gazdagodni.” Mikor aztán látták, hogy előbb a környéket gazdagítja és csak azután önmagát, ugyanazok a jótét lelkek ráfogták, hogy nagyravágyás fűti. Ez annál is valószínűbbnek látszott, minthogy ez az ember vallásos volt, sőt gyakorolta is a vallást, amit abban az időben nagyon jó néven vettek. Minden vasárnap csendes misét hallgatott. A kerület képviselőjét, aki mindenkiben vetélytársat szimatolt, mindjárt kezdetben nyugtalanította ez a vallásosság. A képviselő, aki annak idején a Császárság törvényhozó testületének is tagja volt, ugyanazokat a hitelveket vallotta, mint a Fouché[275] néven ismert szerzetes, a későbbi Otranto hercege, akinek pártfogoltja és barátja volt. Titokban jóízűen nevetett Isten létén. De amikor látta, hogy Madeleine, a gazdag gyáros eljár a reggel hétórai csendes misére, képviselőjelöltet gyanított benne, és elhatározta, hogy túltesz rajta. Egy jezsuitát választott gyóntatónak, és megjelent a nagymisén meg a vecsernyén. Abban az időben, aki érvényesülni akart, a szó szoros értelmében toronyiránt szaladt a templomba. Ennek a lelki kényszernek nemcsak az Úristen látta hasznát, hanem a szegények is, mert a nagyságos képviselő úr is tett két ágyalapítványt; az új kórházi ágyak száma ezzel tizenkettőre szaporodott.

Így álltak a dolgok 1819-ben, amikor egy reggel a városban híre futott, hogy a király Madeleine apót a megyefőnök javaslatára, a környék lakóinak tett szolgálatainak elismeréseként Montreuil-sur-Mer polgármesterévé készül kinevezni. Azok, akik az újonnan jöttet nagyravágyónak bélyegezték, lelkesen ragadták meg az alkalmat, amin mindenki kapni szokott, hogy hangoztassák: No, mit mondtunk? Egész Montreuil lázban volt. A hír igaznak bizonyult. Néhány nap múlva a Moniteur közölte a kinevezést. Másnap Madeleine apó kijelentette, hogy a kinevezést nem fogadja el.

Ugyanebben az évben a Madeleine apó új eljárásával készült gyártmányok ott szerepeltek az ipari kiállításon. A zsűri felterjesztése alapján a király a feltalálót a becsületrend lovagjává nevezte ki. A kisvároson újból végigfutott az izgalom. Hát persze, kitüntetésre pályázott! Madeleine apó azonban visszautasította a lovagkeresztet.

Rejtvény volt ez az ember. A jótét lelkek azzal húzták ki magukat a zavarból, hogy azt mondták: „Csak valami kalandorféle lehet!”

Nyilvánvaló volt, hogy a környék sokkal tartozik neki, a szegények meg éppen mindent neki köszönhettek. Oly sok hasznot hozott, hogy tisztelni kellett, és oly jóságos volt, hogy végül is meg kellett szeretni. Munkásai különösen rajongtak érte, és ő valamilyen bánatos méltósággal fogadta ezt a rajongást. Mikor bebizonyosodott, hogy gazdag ember, a „jótársaságbeliek” köszöntek neki, és városszerte Madeleine úrnak emlegették. Munkásai és a gyermekek továbbra is Madeleine apónak hívták, és ő ennek örült a legjobban. Ahogy nőtt a tekintélye, egyre sűrűbben kapott meghívásokat. A „társaság” kezdte magának követelni. Montreuil-sur-Mer kis szalonjai, melyek kezdetben, persze, gőgösen elzárkóztak az iparos elől, most tárt ajtókkal várták a milliomost. Ezer előzékenységgel csábították. De ő nem állt kötélnek.

A jótét lelkek ekkor is kivágták magukat:

- Tudatlan és faragatlan ember. Azt se tudjuk, honnan jött. Nem is találná fel magát a társaságban. Még az se bizonyos, hogy tud olvasni.

Mikor látták, hogy sok pénzt keres, azt mondták rá: kalmár. Mikor látták, hogy szórja a pénzt, azt mondták: törtető. Mikor látták, hogy visszautasítja a megtiszteltetéseket, azt mondták: kalandor. Mikor látták, hogy nem kér az előkelő társaságból, azt mondták: sült paraszt.

1820-ban, öt évvel azután, hogy Montreuilben megtelepedett, a szolgálatok, melyeket a környéknek tett, annyira szembeszökők voltak, a lakosság óhaja annyira egyhangú, hogy a király újból kinevezte a város polgármesterévé. Megint elutasította a tisztséget, de a megyefőnök nem fogadta el az elutasítást, s miután az előkelőségek kérlelték, a nép pedig nyílt utcán esedezett hozzá, a nagy unszolásra végül beleegyezett. Általános vélemény szerint főként egy egyszerű öregasszony csaknem ingerült megjegyzése bírta elhatározásra, ahogy a háza küszöbéről mérgesen odakiáltott neki:

- A jó polgármester haszon a közre. Illik-e, hogy valaki visszahúzódjék, amikor alkalma van jót cselekedni?

Felemelkedésének ez volt a harmadik szakasza. Madeleine apóból Madeleine úr, Madeleine úrból polgármester úr lett.

III
Bankbetétek Laffitte-nál

Egyébként ugyanaz az egyszerű ember maradt, aki első nap volt. Haja szürke, nézése komoly, arca napbarnított, mint egy munkásé, arckifejezése elmélyedő, mint egy bölcselőé. Rendszerint széles peremű kalapot és durva posztóból varrt, állig gombolt hosszú kabátot viselt.

Elvégezte a polgármesteri teendőket, egyébként magányosan élt. Ritkán állt szóba az emberekkel. Kitért az udvariaskodások elől, futólag köszönt, gyorsan tovasietett, mosolygott, hogy ne kelljen beszélgetnie, adakozott, hogy ne kelljen mosolyognia. A nők azt mondták róla: „Mogorva medve!” Leginkább azt élvezte, ha a mezőn sétálhatott.

Mindig egyedül étkezett, előtte nyitott könyv, melyből olvasott. Jól összeválogatott kis könyvtára volt. Szerette a könyveket; a könyvek hideg, de biztos barátok. Ahogy vagyona növekedésével egyre több lett a szabad ideje, úgy látszott, ezt szelleme művelésére igyekszik kihasználni. Amióta Montreuilben lakott, feltűnt, hogy beszéde évről évre csiszoltabb, választékosabb és hajlékonyabb lett.

Sétáira gyakran vitt magával puskát, de csak elvétve használta. Ha véletlenül sor került rá, lövése félelmetes biztonsággal célba talált. Sohasem ölt meg ártatlan állatot. Sohase lőtt kismadárra.

Noha már nem volt fiatal, azt beszélték, hogy csodálatos ereje van. Ha szükség volt rá, megfogta a dolog végét, lábra állította a lovat, kiemelte a sárba ragadt kereket, szarvánál fogva megfékezte a nekivadult bikát. Ha elindult hazulról, zsebe mindig tele volt aprópénzzel, és kiürült, mire visszatért. Ha falun ment keresztül, a mezítlábas gyerekek vígan szaladtak utána, és körülrajzották, mint a szúnyogok.

Az emberek sejtették, hogy valamikor mezei életet élt, mert mindenféle hasznos titkot tudott, amikbe beleavatta a parasztokat. Megtanította őket, hogyan irthatják ki a zsizsiket, ha föllocsolják a pajtát, és a padló hasadékait elárasztják közönséges sós vízzel, hogyan űzhetik el az ormányos bogarat, ha mindenüvé, a falakra és tetőkre, pajtába és házba, virágzó katángot akasztanak. Volt „receptje” arra is, hogyan kell kipusztítani a konkolyt, az üszögöt, a bükkönyt, a vadbabot, a betyárkórót, mindazt az élősdi növényt, ami ártalmára van a gabonának. Egy házinyúltenyészetet úgy mentett meg a patkányoktól, hogy közéjük eresztett egy bűzös tengerimalacot.

Egy ízben látta, hogy a parasztok nagy buzgón irtják a csalánt. Elnézte a kitépett és már elfonnyadt növények garmadáját, és felsóhajtott:

- Ennek vége. Pedig milyen jól fel lehetett volna használni. Amíg zsenge a csalán, a levele kitűnő főzeléknek; amikor megvénül, ugyanolyan a szála és rostja, mint a kenderé és lené. A csalánszövet fölér a kendervászonnal; a csalán fölaprítva jó a baromfinak; szétmorzsolva jó a szarvasmarhának. A takarmányba kevert csalánmagtól fényes lesz az állatok szőre; ha a gyökerét sóval őrlik össze, szép sárga színt ad. Egyébként a szénát is kitűnően pótolja, egy évben kétszer lehet kaszálni. És mi kell a csalánnak? Kevés föld, semmi gondozás, semmi művelés. Csakhogy a magja, ahogy érik, ki is hull, nehéz begyűjteni. Ez minden. Csekély fáradsággal hasznosítani lehetne a csalánt; persze ha elhanyagolják, kártékonnyá válik. Akkor azután kipusztítják. Hány ember hasonlít a csalánhoz! - Kisvártatva hozzátette: - Jegyezzétek meg, barátaim, nincsenek rossz növények, se rossz emberek. Csak rossz gazdák vannak.

A gyermekek azért is szerették, mert szalmából meg kókuszdióhéjból mindenféle csecse holmit tudott csinálni.

Ha feketével elfüggönyözött templomajtót látott, belépett rajta: a temetés úgy vonzotta, mint mást a keresztelő. Szelíd lelkét részvétre hangolta az özvegyi sors és mások szerencsétlensége; elvegyült a gyászoló barátok, a feketébe öltözött családtagok, a koporsó körül zsolozsmázó papok közé. Úgy látszott, gondolatait szívesen öltözteti azokba a gyászzsoltárokba, melyek a túlvilág látományait idézik. Szemét égre emelve s mintegy a végtelenség rejtelmei felé esengve hallgatta a bánatos hangokat, melyek a halál sötét meredélyének szélén zendülnek meg.

Tömérdek jó cselekedetet vitt végbe, titokban, ahogyan mások a rossz cselekedeteiket titkolják. Esténként be-besurrant a házakba: lopva haladt föl a lépcsőn. Egy-egy szegény ördög, hazatérve viskójába, nyitva vagy éppen feltörve találta ajtaját. A szerencsétlen felkiáltott: gonosztevő járt itt! Belépett, és az első, amit megpillantott, egy aranypénz volt, ott hevert valamelyik bútordarabon. A „gonosztevő”, aki távollétében ott járt, Madeleine apó volt.

Nyájas volt és szomorú. A nép azt mondta róla: „Íme, egy gazdag ember, aki nem kevélykedik. Íme, egy boldog ember, aki nem látszik önelégültnek.”

Némelyek azt állították, hogy rejtelmes ember, és bebizonyították, hogy senki sem léphet be a szobájába, amely valóságos remetecella, és tele van szárnyas homokórákkal, díszei keresztbe tett lábszárcsontok meg halálfejek. Addig mondogatták ezt, amíg egy nap beállított hozzá néhány helybeli rosszmájú fiatal hölgy, és megkérte:

- Polgármester úr, ugyan mutassa már meg a szobáját. Azt mondják valóságos barlang.

Mosolygott, és nyomban bevezette őket a „barlang”-ba. Alaposan felsültek a kíváncsiságukkal. A szobában közönséges mahagónibútorok álltak, eléggé csúnyák, mint általában az effajta bútorok, a fal pedig olcsó papírkárpittal volt bevonva. A hölgyek semmi mást nem bírtak felfedezni, mint két ódivatú gyertyatartót a kandallón. Ezek ezüstből lehettek, mert rajtuk volt a fémjelzés. Ez a megfigyelés híven tükrözi a kisvárosi gondolkozást.

Mindazáltal továbbra is azt rebesgették, hogy ebbe a szobába senki be nem léphet, hogy a szoba remetebarlang, elmélkedésre való, sírboltszerű odú.

Azt is suttogták, hogy „óriási” összegeket helyezett letétbe Laffitte-nál, azzal a kikötéssel, hogy a pénz azonnali rendelkezésre álljon, úgyhogy bármikor beléphet a bankárhoz, és puszta aláírása ellenében tíz perc alatt fölveheti két-három millióját. Ez a „két-három millió”, mint már mondottuk, a valóságban mindössze hatszázharminc-hatszáznegyvenezer frank volt.

IV
Madeleine úr gyászban

1821 elején az újságok jelentették, hogy Myriel úr, digne-i püspök, „népszerűen Bienvenu őméltósága”, elhalálozott. A nyolcvankét éves aggastyán a szentség illatában adta át lelkét az örökkévalóságnak.

Hogy pótoljunk egy adatot, melyet az újságok elhallgattak, Digne püspöke már évekkel halála előtt megvakult, de békén viselte vakságát, minthogy a testvérhúga mellette volt.

Mellesleg mondva, ebben a gyarló földi létben az, hogy valaki vak, és szeretet veszi körül, egyik legsajátosabban szépséges alakja a boldogságnak. Állandóan magad mellett érezni egy asszonyt, egy leánygyermeket, egy nőtestvért, egy kedves teremtést, aki itt van, mert szükséged van rá, s mert nem tud meglenni nélküled, tudni azt, hogy nélkülözhetetlen vagy annak, akire rá vagy utalva, s te szüntelenül azon mérheted le ragaszkodó szeretetét, hogy mennyit áldoz neked az idejéből, s elmondhatod: minthogy egész idejét nekem szenteli, egész szíve is enyém; arca helyett a gondolatát látni, tapasztalni, hogy egyvalaki hű hozzád, mikor az egész világ cserbenhagy, érezni ruhája lebbenését, mint suhogó szárnyakat, hallani, ahogy jár-kel, kimegy és bejön, ahogy beszél és énekel, s elgondolni, hogy e lépteknek, e szavaknak, ez éneknek te vagy központja, minden pillanatban érvényt szerezni saját vonzóerődnek, minél gyengébb vagy, annál hatalmasabbnak érezni magadat a homályban, és a homály által csillaggá változni, csillaggá, amely körül ez az angyal kering - van-e ehhez fogható boldogság? Az élet legfőbb boldogsága az a meggyőződés, hogy szeret bennünket valaki, hogy magunkért, jobban mondva magunk ellenére szeret. A vaknak lehet ez a meggyőződése. Nyomorult állapotában minden neki tett szolgálatot dédelgetésnek érez. Hiányzik neki valami? Dehogy. Nem nélkülözi a világosságot az, akinek megmarad a szeretet. És minő szeretet! Olyan, amely színtiszta erényből fakad. Nincs vakság ott, ahol van bizonyság. A lélek tapogatózva keres egy másik lelket, és rátalál. És ez a megtalált és kipróbált lélek egy nő. Egy kéz támogat: az ő keze. Egy ajak érinti homlokod: az ő ajka. Egy lehelet száll feléd: az ő sóhaja. Imádattól könyörületig mindent megkapsz tőle, soha nem maradsz magadra, érzed édes gyöngeségét, mely rajtad segít, támaszkodhatsz e meg nem ingó nádszálra, kezeddel érintheted, karjaidba zárhatod ezt a gondviselést, ezt a tapintható istenséget - van-e ennél nagyobb gyönyörűség! A szív, ez a rejtett égi bimbó, titokzatos virágzásba tárul. Vakságod sötétjét oda nem adnád a világ minden fényességéért. Az angyali lélek veled van, szüntelenül veled; csak azért távozik, hogy visszatérjen; elmosódik, mint az álom és eltűnik újra, mint a valóság. Érzed melegét, közeledik, már itt is van. Derű, öröm, elragadtatás lep meg: sugárzás lettél az éjszakában. És mennyi apró gondoskodás! Csupa semmiség, ami mind óriásivá nő az ürességben. A női hang legsejtelmesebb árnyalatai ringatnak el, és pótolják számodra a homályba tűnt mindenséget. A lélek cirógat. Nem látsz semmit, de érzed valakinek az imádatát. Paradicsom az örök sötétségben.

Ebből a földi paradicsomból költözött át Bienvenu úr a túlvilágba.

Haláláról a montreuili helyi lap is hírt adott. Madeleine másnap talpig feketében, gyászszalagos kalapban jelent meg.

A városban észrevették, hogy gyászol, és megindult a suttogás. Úgy látszott, világosság derül Madeleine úr származására. Az emberek azt következtették, hogy valaminő rokoni kapcsolatban állhat a tiszteletre méltó püspökkel. „Gyászt visel a digne-i püspökért!” - mondták a szalonokban. Ez nagyban emelte Madeleine úr becsét, és egy csapásra bizonyos tekintélyt szerzett neki Montreuil-sur-Mer előkelő köreiben. A környék mikroszkopikus faubourg Saint-Germain-je úgy vélte, hogy Madeleine urat föl kell oldani a vesztegzár alól, minthogy alkalmasint egy püspök közeli rokona. Madeleine úr arról vette észre társadalmi előléptetését, hogy az idős hölgyek mélyebben bókoltak neki, és a fiatal lányok szívesebben mosolyogtak rá, mint eddig. Egy este ennek a kisded nagyvilágnak egyik élemedett hölgye, aki koránál fogva jogot formált a kíváncsiskodásra, megkockáztatta a kérdést:

- Polgármester úr, nemde, unokaöccse a megboldogult digne-i püspöknek?

- Nem vagyok vele rokonságban, asszonyom - felelte Madeleine úr.

- Akkor miért gyászolja?

- Azért - hangzott a válasz -, mert fiatal koromban lakáj voltam a családjában.

Föltűnt az is, hogy valahányszor egy-egy szavojai legényke jött a városba kéményeket söpörni, a polgármester magához hívatta, megkérdezte a nevét, és pénzt adott neki. A kis szavojaiak ezt elmondták egymásnak, és egyre többen megfordultak a községben.

V
Villámfények a láthatáron

Idővel lassanként megszűnt minden ellenzéki hangulat. Eleinte fölgyülemlettek Madeleine úr ellen ezek a gyanúsítások és rágalmak, amelyeket szinte törvényszerűen el kell viselnie mindenkinek, aki emelkedőben van; azután már csak rosszmájú célzások estek, majd legfeljebb egy-egy gúnyos megjegyzés hangzott el, végül ez is abbamaradt. A tisztelet Madeleine úr iránt teljessé, általánossá, szívélyessé vált, és 1821 táján már Montreuil-sur-Merben azt, hogy: polgármester úr, majdnem ugyanazzal a hangsúllyal mondták ki, mint Digne-ben 1815-ben azt, hogy: püspök úr őméltósága. Tíz mérföldnyiről is jöttek emberek, hogy tanácsot kérjenek Madeleine úrtól. Elsimította a viszályokat, elejét vette a pörösködésnek, kibékítette az ellenfeleket. Mindenki rábízta ügyét-baját az ítéletére. Úgy tetszett, mintha lelkét a természet törvénykönyve irányítaná. Szinte járványossá vált az iránta való tisztelet, hat-hét éven át emberről emberre terjedve az egész környéket meghódította.

Csak egyvalaki volt a városban és a megyében, aki tökéletesen mentes maradt ettől a ragálytól, és bármit cselekedett is Madeleine apó, szembefordult vele, mintha valamilyen megvesztegethetetlen és megingathatatlan ösztön éberségre és gyanakvásra intette volna. Valóban azt lehetne hinni, hogy némely emberben igazi állati ösztön él, mely, mint minden ösztön, tiszta és nyílegyenes, mely ellenszenveket és rokonszenveket sugall, végzetesen elkülöníti egyik embert a másiktól, nem habozik, nem tétováz, soha el nem némul, és nem hazudtolja meg önmagát, mely világosan lát a maga homályában, mely csalhatatlan, zsarnoki, az értelem minden tanácsával, az ész minden enyhítő beavatkozásával szemben megátalkodott, és bármint alakuljon is a sors, a kutya-embert titkon ráeszmélteti, hogy macska-emberrel, a róka-embert, hogy oroszlán-emberrel van dolga.

Gyakran megesett, hogy mikor Madeleine úr nyugodtan, nyájasan, mindenki áldásától kísérve ment az utcán, egy sötétszürke kabátos, magas termetű férfi, aki lehajtott szélű kalapot viselt, és vastag sétabotot tartott a kezében, hirtelen utánafordult, és addig nézte, míg csak el nem tűnt, miközben karját összefonva és fejét csóválva, egész az orráig felhúzta felső és alsó ajkát. Ez a beszédes arcfintor ilyesmit jelenthetett:

- Ejnye, ki lehet ez az ember? Biztos, hogy már láttam valahol. De akárhogy is van, engem nem fog lóvá tenni.

Ez a szinte fenyegetően komoly férfi az a faja ember volt, akivel elég egy futó találkozás, hogy nyugtalanságot keltsen a megfigyelőben.

Javert-nek hívták, és a rendőrség kötelékében állt.

A rendőrfelügyelő kényes, de szükséges teendőit látta el Montreuil-sur-Merben. Még nem volt itt, amikor Madeleine elkezdte működését. Állását Chabouillet úrnak, gróf Anglés államminiszter titkárának köszönhette, aki akkoriban párizsi rendőrfőnök volt. Mikor Javert Montreuilbe jött, a gyáros már gazdag ember volt, és Madeleine apóból Madeleine úrrá lett.

Némely rendőrtiszt sajátos arckifejezése az aljasság és fölényesség keveredéséből áll elő. Javert arcának is megvolt ez a jellegzetessége, de az aljasság vonása nélkül.

Meggyőződésünk, hogy ha a lelkek láthatók lennének, világosan megmutatkozna az a csodálatos jelenség, hogy az emberi nem minden egyéne az állatvilág valamelyik fajtájának felel meg; és könnyen felismerhetnők a gondolatoktól is alig sejtett igazságot, hogy az osztrigától a sasig, a sertéstől a tigrisig minden állat megvan az emberiségben, és mindegyikük egy-egy emberben. Néha több is egyszerre.

Az állatok nem egyebek, mint erényeink és bűneink szemünk előtt kóválygó képletei, lelkivilágunk látható kísértetei. Isten látni engedi őket, hogy elgondolkoztasson bennünket. Ámde minthogy az állatok csupán árnyak, Isten nem alkotta őket a szó teljes értelmében nevelhető lényekké; miért is tette volna. Lelkünk ellenben olyan valóság, melynek megvan a rendeltetése, ezért Isten beléoltotta az értelmet, vagyis a nevelhetőséget. A helyes társadalmi nevelés bármilyen lélekből ki tudja bányászni a benne rejlő hasznos értéket.

Mindez természetesen a látható földi élet szűkebb nézőpontjából értendő, s korántsem vonatkozik a nem emberi teremtmények élet előtti vagy utáni egyedi létének mély kérdésére. A látható én semmiképpen nem jogosítja fel a gondolkodót, hogy tagadásba vegye a lappangó ént. Ezzel a fenntartással menjünk tovább.

Ha mármost egy pillanatra velünk együtt elismerik, hogy minden emberben valamilyen állatfaj lakozik, könnyű lesz megállapítani, mifajta ember volt Javert rendőrtiszt.

Az ausztriai parasztok szentül hiszik, hogy az anyafarkas minden kölykezéskor egy kutyát is szül, de ezt megöli, mert ha megnőne, felfalná a kisfarkasokat.

Képzeljük el emberi arccal ezt a farkas kölykezte kutyát, és előttünk áll Javert.

Javert börtönben született egy javasasszonytól, akinek férje gályarab volt. Mikor felnőtt, úgy látta, kívül van a társadalmon, és semmi reménye nem volt, hogy abba valaha is bekerülhessen. Észrevette, hogy a társadalom kétfajta embert rekeszt ki magából végérvényesen: azokat, akik ellene törnek, és azokat, akik védelmezik. Csak e két osztály közt lehetett választása. Ugyanakkor valamilyen szigorúságot, szabályosságot, derekasságot érzett magában, párosulva kimondhatatlan gyűlölettel a csavargónépség iránt, amelyből származott. A rendőrség szolgálatába állt.

Érvényesült. Negyvenéves korára már felügyelő volt.

Fiatal korában délvidéki fegyházakban teljesített szolgálatot.

Mielőtt folytatnók, jöjjünk tisztába az „emberi arc” kifejezéssel, melyet az imént Javert-rel kapcsolatban használtunk.

Javert emberi arca egy tömpe orr volt, melynek két tág lika felé a jobb és bal arcfélen egy-egy óriási pofaszakáll húzódott. Kelletlen érzése támadt annak, aki először pillantotta meg ezt a két barlangot és ezt a két erdőt. Ha Javert nevetett, ami ritka és borzongató jelenség volt, keskeny szája széthúzódott, és nemcsak a fogát, hanem az ínyét is kivillantotta, s ilyenkor az orra körül széles és félelmetes ránc képződött, akárcsak a vadállat pofáján. Javert, ha komoly volt, buldoghoz hasonlított; ha nevetett, tigrisre emlékeztetett. Egyébként kis koponyája, nagy állkapcsa volt, haja eltakarta a homlokát, és szemébe lógott, két szemöldöke közt az állandó redőzet mintha a harag csillaga lett volna, tekintete komor, ajka ijesztően szorosra préselt, arca vérszomjasan parancsoló.

Ebben az emberben két igen egyszerű és alapjában jóravaló érzés találkozott, de ezek az érzések szertelenségüknél fogva nála majdnem gonosszá fajultak: a tekintély túlzott tisztelete és a lázadás túlzott gyűlölete. A lopás, a gyilkolás, minden bűn csak a lázadás megannyi formája volt a szemében. Vak és mélységes tisztelettel viseltetett mindenki iránt, aki valamilyen állami hivatalt viselt, a miniszterelnöktől a mezőőrig. Megvetéssel és utálattal fordult el mindenkitől, aki valaha áthágta a bűn törvény szabta küszöbét. Mindebben végletes volt, és nem ismert kivételt. Egyfelől azt vallotta: „A hivatalnok nem tévedhet, a hatóságnak mindig igaza van.” Másfelől azt tartotta: „Ezek itt menthetetlenül elveszett emberek. Semmi jó se telik ki tőlük.” Teljesen egy nézeten volt azokkal a szélsőséges elmékkel, akik az emberi törvénynek a jó ég tudja, miféle hatalmat tulajdonítanak arra, hogy lelkeket kárhozatra juttasson, vagy legalább kijelöljön, s akik holmi Styx folyót[276] képzelnek a társadalom alvilágába. Sztoikus, komoly, rideg természet volt, zordon töprengő, alázatos és gőgös, mint általában a fanatikusok. Tekintete, mint a fúró, hideg volt, és mélyre hatolt. Egész életének ez a két szó volt a foglalata: őrködni és ellenőrizni. Egyenes irányt tartott be a világ legtekervényesebb pályáján, tudatában volt a hasznosságának, vakbuzgón hitt a hivatásában, úgy volt besúgó, ahogyan másvalaki pap. Jaj annak, aki a kezébe került. Elfogta volna tulajdon édesapját, ha megszökik a fegyházból, és följelentette volna az édesanyját, ha megszegi a kényszerlakhelyre szóló ítéletet. És azzal a benső elégtétellel tette volna meg, amit az erény ad az embernek. Élete csupa nélkülözés volt, elszigeteltség, önmegtartóztatás, soha semmi szórakozás. Hajthatatlan kötelességtudással úgy fogta fel rendőri hivatását, ahogyan a spártaiak Spártát értelmezték. Kérlelhetetlen éberségével, vad becsületességével márványba faragott rendőrkopó volt, Vidocqba[277] ojtott Brutus.[278]

Javert egész megjelenése olyan emberre vallott, aki leskelődik, elillan. Joseph de Maistre misztikus iskolája, mely akkoriban felsőbb kozmogóniával[279] tűzdelte meg az úgynevezett ultra, vagyis szélsőséges királypárti lapokat, bizonyára azt mondta volna, hogy Javert szimbólum. Nem lehetett látni a homlokát, mert eltűnt a kalapja alatt, nem lehetett látni a szemét, mert sűrű szemöldök takarta el, nem lehetett látni az állát, mert kabátujjába húzta vissza, s láthatatlan volt a botja is, melyet kabátja alá rejtve hordott. De alkalomadtán ebből az árnyékból, mint valami leshelyről, váratlanul egy keskeny, szögletes homlok, vészjósló tekintet, fenyegető áll, két óriási kéz és egy hatalmas husáng bukkant elő.

Szabad idejében, ami nem sok akadt, noha gyűlölte a könyveket, olvasgatott; így aztán nem volt teljesen műveletlen. Ez meg is mutatkozott beszédének egy-egy dagályos fordulatán.

Mint már mondottuk, nem voltak gyöngéi. Ha nagyon elégedett volt önmagával, jutalmul beérte egy szippantás tubákkal. Ez volt egyetlen emberi gyöngéje.

Könnyen érthető, hogy Javert réme volt azoknak, akiket az igazságügy-minisztérium évi statisztikája a kétes egyének rovatában mutat ki. Javert nevének hallatára szétrebbentek. Javert arcának láttára kővé meredtek.

Ilyen volt ez a félelmetes ember.

Javert mintha figyelő szem lett volna, állandóan Madeleine úrra szegezve. Gyanakvó, feltevésekből következtető szem. Madeleine úr végül is megérezte magán, de úgy látszott, nem törődik vele. Még csak kérdést sem intézett Javert-hez, nem kereste, de nem is kerülte, és úgy tűrte ezt a feszélyező, csaknem nyomasztó tekintetet, hogy ügyet sem vetett rá. Úgy bánt Javert-rel, mint mindenki mással, nyájasan és jóindulatúan.

Aki történetesen Javert néhány elejtett szavát hallja, rájöhetett, hogy azzal a veleszületett kíváncsisággal, melyben egyforma szerepe volt az ösztönnek és az akaratnak, titokban kutatta azokat a régebbi nyomokat, amelyeket Madeleine apó másvalahol maga mögött hagyhatott. Úgy látszott, valamit tud, és olykor burkoltan célzott rá, hogy valaki bizonyos vidéken bizonyos értesüléseket szerzett bizonyos eltűnt család felől. Egy ízben, ahogy magában beszélt, kicsúszott a száján:

- Azt hiszem, megfogtam! - Utána három napig szótlanul tűnődve járt-kelt. Mintha megszakadt volna a fonál, melyről azt hitte, már a kezében van.

Egyébiránt - és itt szükség van erre a kiegészítésre, nehogy néhány fentebbi szavunknak nagyon is feltétlen értelmet tulajdonítson az olvasó - nincs ember, aki csalhatatlan, és az ösztönnek épp az a sajátsága, hogy megzavarodhat, nyomot veszthet, és tévútra juthat. Ha nem így volna, az ösztön felette állna az észnek, s az állat értelmesebb lenne az embernél.

Madeleine úr tökéletesen természetes és nyugodt magatartása nyilván kissé megzavarta Javert-t.

Különös viselkedése egy ízben mégis némi benyomást tett Madeleine úrra. Elmondjuk, milyen alkalommal történt ez.

VI
Fauchelevent apó

Madeleine úr egy reggel Montreuil-sur-Mer egyik kövezetlen kis utcáján haladt át. Lármát hallott, és nem messze csoportosulást pillantott meg. Odament. Az történt, hogy egy öregember, akit Fauchelevent apónak hívtak, a szekere alá került, mert a lova kidőlt.

Ez a Fauchelevent egyike volt azoknak a keveseknek, akik még akkor is ellenséges szemmel néztek Madeleine úrra. Valamikor bírósági írnok volt, paraszt létére majdnem tanult ember. Amikor Madeleine a környékre került, Fauchelevent kereskedést folytatott, és bukófélben volt. Látta, hogy az egyszerű munkás egyre jobban megszedi magát, míg ő, az önálló üzletember, hovatovább tönkremegy. Ez irigységgel töltötte el, és minden lehetséges alkalommal mindent elkövetett, hogy Madeleine úrnak ártson. Aztán elkövetkezett a csőd, és neki öregkorában, feleség és gyermekek nélkül, nem maradt egyebe, mint egy szekere meg egy lova. Hogy megélhessen, fölcsapott fuvarosnak.

A lónak két lába tört el, nem bírt föltápászkodni. Az öreg a kerekek közé szorult. Olyan szerencsétlenül esett, hogy a kocsi egész súlya a mellére nehezedett. A szekér jócskán túl volt terhelve. Fauchelevent apó keservesen nyögött. Megpróbálták kihúzni, de hiába. Egy elhibázott erőlködés, ügyetlen segítség, félrebillentő mozdulat végét okozhatta. Egyedüli mód a megmentésére az volt, hogy a kocsit fölemelik. Javert, aki rögtön ott termett a baleset színhelyén, kézi emelőért küldött.

Odaért Madeleine úr is. Tisztelettel utat nyitottak neki.

- Segítség! - hörgött a vén Fauchelevent. - Ki lesz a derék legény, aki megmenti az öreget?

Madeleine úr a körülállókhoz fordult:

- Van emelő?

- Már elmentek érte - válaszolt a paraszt.

- Mennyi idő múlva lehet itt?

- Flachot-ba mentek, a legközelebbi helyre, ahol kovácsműhely van. De azért beletelik egy negyedóra.

- Egy negyedóra! - kiáltott fel Madeleine.

Előző este esett, a talaj felázott, a taliga percről percre mélyebbre süllyedt a földbe, és mindjobban nyomta az öreg fuvaros mellét. Nyilvánvaló volt, hogy öt perc sem telik belé, minden bordája beszakad.

- Lehetetlenség egy negyedóráig várni - mondta Madeleine úr a bámészkodó parasztoknak.

- De muszáj!

- Addigra késő lesz! Nem látják, hogy a kocsi folyvást süllyed?

- Abbiz igaz!

- Hallgassanak ide - szólt újra Madeleine -, van még a kocsi alatt annyi hely, hogy egy ember alábújhat, és fölemelheti a hátával. Csak egy fél percig, azalatt kihúzhatják a szerencsétlent. Van-e itt valaki, akinek van hozzá dereka és szíve? Öt arany üti a markát.

Senki se mozdult.

- Tíz arany - duplázott rá Madeleine. Az emberek lesütötték szemüket.

- Fene nagy erő kellene ahhoz - dörmögte egyikük. - Meg aztán agyon is nyomhatja az embert a teher!

- Akkor hát húsz arany! - szólt megint Madeleine.

Csend.

- Nem a jóakarat hiányzik belőlük - szólalt meg most egy hang.

Madeleine úr hátrafordult, és megismerte: Javert volt. Idejövet észre sem vette.

Javert folytatta:

- Hanem az erő. Rettenetes embernek kell lenni annak, aki föl tud emelni a hátán ekkora szekeret.

Majd tekintetét Madeleine-re szegezve és külön-külön megnyomva minden egyes szavát, így folytatta:

- Életemben egyetlen embert ismertem, aki képes lett volna megtenni azt, amit ön kíván, Madeleine úr.

Madeleine összerezzent.

Javert közömbös arccal, de szemét le nem véve Madeleine-ről, hozzátette: - Egy fegyenc volt.

- Ah! - szólt Madeleine.

- A touloni fegyenctelepen.

Madeleine elsápadt.

Közben a szekér lassanként mind mélyebbre süllyedt.

Fauchelevent apó hörgött és üvöltött:

- Megfulladok! A bordám összeroppan! Emelőt! Akármit! Jaj!

Madeleine körülpillantott:

- Hát nincs senki, aki húsz arany jutalomért megmenti ennek a szegény öregnek az életét?

Senki se mozdult. Javert ismét megszólalt:

- Csak egy embert ismertem, aki helyettesíteni tudná az emelőt. Az a bizonyos fegyenc volt.

- Jaj! Összeroppanok! - kiáltotta az öreg.

Madeleine fölnézett, pillantása találkozott Javert sólyomszemével, amely még mindig rámeredt: végignézett a mozdulatlan parasztokon, és szomorúan mosolygott. Azután szó nélkül térdre ereszkedett, és mielőtt a tömeg egyetlen szót kiálthatott volna, már a kocsi alatt volt.

A néma várakozás irtózatos pillanata következett.

Látták, amint Madeleine majdnem hason fekve, a szörnyű teher alatt két ízben is hiába próbálja egymáshoz közelíteni a térdeit és könyökeit. Kiáltozták neki:

- Madeleine apó! Hagyja abba!

Maga az öreg Fauchelevent is mondta:

- Menjen innét, Madeleine úr! Úgyis meg kell halnom! Hagyjon el! Még majd magát is agyonnyomatja!

Madeleine nem válaszolt.

Az emberek visszafojtották lélegzetüket. A kerekek egyre mélyebbre vágódtak, és már szinte lehetetlennek látszott, hogy Madeleine előkerülhessen a kocsi alól.

Egyszer csak megingott az óriási teher, a kocsi lassan emelkedett, a kerekek félig kiemelődtek a sárból. Elfulladt hang kiáltotta:

- Segítsetek! Gyorsan!

Madeleine volt, aki utolsó erejét szedte össze.

Az emberek odarohantak. Egynek az önfeláldozása erőt és bátorságot öntött valamennyibe. Egyszerre húsz kar emelte följebb a kocsit. Az öreg Fauchelevent meg volt mentve.

Madeleine fölállt. Halálsápadt volt, csurgott róla a verejték. Ruhája csupa szakadás, csupa sár lett. Mindenki sírt. Az aggastyán a térdét csókolgatta, és az Úristen küldöttjének nevezte. Madeleine arcán valamilyen boldog, mennyei szenvedés kifejezése jelent meg. Nyugodtan szegezte tekintetét Javert-re, aki még mindig őt nézte.

VII
Fauchelevent kertész lesz Párizsban

Fauchelevent, mikor elesett, eltörte a térdkalácsát. Madeleine apó a kórházba vitette, amelyet ő emeltetett a munkásai számára a gyárépületben, s amelyben két irgalmas nővér ápolta a betegeket. Másnap reggel az öreg egy ezerfrankos bankjegyet talált az éjjeliszekrényén, mellette egy cédulát Madeleine apó keze írásával: „Megveszem a kocsiját és a lovát.” A kocsi összetört, a ló kimúlt. Fauchelevent meggyógyult, de a térde merev maradt. Madeleine úr, az ápolónővérek és a plébános ajánlata révén, kertészi állást szerzett neki Párizsban, a Saint-Antoine negyed egyik apácazárdájában.

Kevéssel ez után az eset után nevezték ki Madeleine urat polgármesterré. Javert, mikor az első ízben látta Madeleine úr mellén a szalagot, mely az egész város fölött fennhatósággal ruházta föl, olyasféle megrendülést érzett, mint egy véreb, mely gazdája ruhájában farkast szimatol. Ettől fogva, amennyire tehette, kitért az útjából. Ha a szolgálat megkövetelte, és semmiképpen sem kerülhette el, hogy találkozzék a polgármester úrral, olyankor a legmélyebb tisztelettel beszélt vele.

A jólétnek, amelyet Montreuil-sur-Merben Madeleine apó megteremtett, a már említett látható jeleken kívül volt egy olyan tünete is, mely bár nem látható, nem kevésbé jelentőséges. Ez a tünet sohasem csal. Ha a lakosság nélkülöz, ha nincs munka, ha pang a kereskedelem, akkor az adóköteles polgár pénzszűke miatt késedelmesen adózik, kivárja vagy be sem tartja a határnapokat, és az állam tömérdek pénzt pazarol behajtási és végrehajtási költségekre. Ha viszont van bőven munka, ha a vidék virágzó és gazdag, akkor az adó könnyen befolyik, és az államnak nem kerül sokba. El lehet mondani, hogy az általános szegénységnek és gazdagságnak van egy csalhatatlan hőmérője: az adószedés költsége. Ebben az időben a montreuil-sur-meri járásban az adószedés költségei háromnegyed résszel csökkentek, miért is Viliéle[280] úr, az akkori pénzügyminiszter, gyakran kiemelte ezt a járást, mint példamutatót.

Ez volt a helyzet Fantine szülővárosában, mikor oda visszaérkezett. Már senki sem emlékezett rá. Szerencsére Madeleine úr gyárának kapuja olyan volt, mint valami baráti arc. Jelentkezett, és fölvették a női műhelybe. Fantine-nak merőben új volt ez a munka, eléggé ügyetlenül végezte, így aztán egy-egy napi munkája nem valami sokat jövedelmezett. De megélt belőle, problémája megoldódott: meg tudta keresni a kenyerét.

VIII
Victurnienné harmincöt frankot költ erkölcsi célból

Mikor Fantine látta, hogy meg tud élni, egy rövid ideig boldog volt. Élni, tisztességesen, a két keze munkájából - micsoda égi kegy! Valóban újra kedvet kapott a munkához. Vett egy tükröt, gyönyörködve nézte viruló ifjúságát, szép haját, szép fogait, sok mindent felejtett, csak Cosette-re és a jövő kilátásaira gondolt, s majdnem boldog volt. Kibérelt egy kis szobát, és majdani keresetére hitelbe vásárolt bútorokat. Ebben még a rendetlen életmód megszokása nyilvánult meg.

Mivel nem mondhatta magát férjes asszonynak, mint már jeleztük, óvakodott említést tenni a kislányáról.

Láttuk, hogy eleinte pontosan fizetett Thénardier-éknak. Minthogy csak a nevét tudta leírni, kénytelen volt utcai írnokokkal íratni nekik.

Gyakran íratott. Ez feltűnt. A női munkateremben megindult a pusmogás, hogy Fantine „nagyban levelez”, meg hogy „adja a bankot”.

Semmit sem fürkésznek az emberek egymás dolgaiban oly mohó érdeklődéssel, mint azt, amihez semmi közük. - Miért jár mindig késő este haza ez meg ez az úr? Miért nem akasztja föl ez meg ez az úr a kulcsát csütörtöki napon? Miért kószál folyton mellékutcákon? Miért száll ki ez a hölgy a bérkocsiból, mielőtt a ház elé érne? Miért hozat egy doboz levélpapírt, amikor már egész fiókra való van neki? És így tovább. - Vannak emberek, akik, hogy megfejthessék ezeket a számukra teljesen közömbös rejtvényeket, több pénzt költenek, több időt pocsékolnak, több fáradságot viselnek el, mint amennyi tíz jó cselekedetre elegendő lenne. És mindezt fölöslegesen, pusztán az élvezet kedvéért, teljesen öncélú kíváncsiságból. Képesek ezt az urat vagy ezt a hölgyet napokon át kísérgetni, órák hosszat őrt állni utcasarkokon, kapualjakban, éjszaka, hidegben, esőben, megvesztegetni küldöncöket, leitatni kocsisokat és lakájokat, lepénzelni egy szobalányt, megvesztegetni egy portást. Miért? Semmiért. Csak éppen mert mindenáron látni, tudni, befurakodni akarnak. Mert élnek-halnak a pletykáért. És ezek a megismert titkok, napfényre hozott rejtélyek, megfejtett talányok sokszor katasztrófát idéznek elő, párbajt, vagyonbukást, családok romlását, életpályák összeroppanását, nagy örömére azoknak, akik érdek nélkül, tisztára kíváncsi ösztönből „mindent lelepleztek”. Elég szomorú.

Némely ember kizárólag azért gonosz, mert nem bírja ki, hogy ne jártassá a száját. Társalgásuk, mely a szalonban csevegés, előszobában fecsegés, hasonlatos azokhoz a kandallókhoz, melyekben gyorsan ég el a fa, ezért sok tüzelőszert fogyasztanak; és a tüzelőszer kinek-kinek a felebarátja.

Fantine-t tehát figyelték.

Amellett nem egy nő irigykedett is rá, irigyelte a szőke haját és hófehér fogát.

Megállapították, hogy a műhelyben, mialatt a többiek közt dolgozott, gyakran félrefordult, és egy könnyet törölt ki a szeméből. Olyankor volt ez, amikor a gyermekére gondolt; talán a férfira is, akit szeretett.

Fájdalmas műtét eltépni a múlthoz fűző szomorú kötelékeket.

Megállapították, hogy minden hónapban legalább kétszer küld levelet, mindig ugyanarra a címre, s hogy bérmentesítette a leveleket. Sikerült megszerezni a címet is: „Thénardier fogadós úrnak, Montfermeil.” A kocsmában megoldották a nyelvét az utcai nyilvános írnoknak. Ez a vén csacsi nyomban kiforgatta titkokat rejtő zsebét, mihelyt megtelt a bendője vörösborral. Elég az hozzá, kiderült, hogy Fantine-nak gyermeke van. „Rosszféle lehet” - mondták. Akadt egy vénasszony, aki nem volt rest elutazni Montfermeilbe, beszélt a Thénardier házaspárral, s mikor visszajött, azt mondta: „Harmincöt frankomba került, de megérte. Láttam a gyereket!”

A vénasszony egy Victurnienné nevű szipirtyó volt, mindenki erényének őrzője és csősze. Ötvenhárom éves volt, és nemcsak vén, hanem a tetejébe rút is. Mekegő hang, ugribugri elme. Csodálatos, de ennek a vénségnek volt fiatalsága is. Ifjúkorában, 1793 derekán, egybekelt egy kiugrott baráttal, aki vörös sipkát nyomott a fejébe, és a bernardinusoktól átállt a jakobinusokhoz.[281] Victurnienné szikkadt, tikkadt, tüskés, töviskés, kérges, férges, mérges teremtés volt; megtartotta emlékezetében a barátot, akinek özvegye volt, s aki annak idején megszelídítette, és móresre tanította. Ezen a csalánon meglátszott, hogy valaha csuhához dörgölőzött. Mikor eljött a Restauráció, jámborságra adta a fejét, mégpedig akkora nekibuzdulással, hogy a papok megbocsátották neki a szerzetes-férjet. Volt valami kis ingatlana, azt nagy hűhóval egy vallásos egyesületre hagyományozta. Az arrasi püspöki palotában szívesen látott vendég volt. Szóval ez a Victurnienné ment el Montfermeilbe, és jelentette, mikor hazatért: „Láttam a gyereket.”

Mindez időbe került. Fantine már egy éve dolgozott a gyárban, amikor egy reggel a műhely felügyelőnője a polgármester úr megbízásából átadott neki ötven frankot azzal, hogy elbocsátják a műhelyből, és ugyancsak a polgármester úr nevében felszólította, hogy költözzön el a városból.

Pontosan abban a hónapban történt ez, amikor Thénardier-ék, miután már egyszer hat frank helyett tizenkettőt kértek, azt követelték, hogy tizenkét frank helyett tizenötöt fizessen.

Fantine le volt sújtva. A városból nem mehetett el, mert hátralékban volt a lakbérrel, és a bútorok árával is tartozott. Az ötven frank nem volt elegendő, hogy kifizesse az adósságát. Néhány esdeklő szót motyogott. A felügyelőnő azonban értésére adta, hogy tüstént kotródnia kell a műhelyből. Fantine különben is középszerű munkásnő volt. Inkább a szégyentől, mint a kétségbeeséstől leverten hagyta el a műhelyt, és ment haza a szobájába. Most már mindenki tud a bűnéről!

Nem érzett magában erőt, hogy egy szót is szóljon. Tanácsolták neki, keresse föl a polgármester urat. Nem merte megtenni. A polgármester úr ötven frankot adott neki, mert jó ember, és elkergeti, mert igazságos. Fantine meggörnyedt az ítélet súlya alatt.

IX
Victurnienné sikere

A barát özvegye tehát mégiscsak jó volt valamire.

Egyébként Madeleine úr az egészről semmit sem tudott. Gyakoriak az életben az események ilyen kapcsolódásai. Madeleine úr nagyon ritkán tette be a lábát a nők műhelyébe. Ennek a műhelynek az élére egy vénlányt állított, akit a plébános ajánlott neki, és tökéletesen megbízott ebben a felügyelőnőben. Igazán tiszteletre méltó, erélyes, méltányos, becsületes nőszemély volt. Megadatott neki az a fajta könyörület, mely adakozni kész, de már kevesebb volt benne abból a könyörületből, mely megért és megbocsát. Madeleine úr mindent ráhagyott. A legjava emberek is gyakran kénytelenek átruházni hatalmukat. Ennek a teljhatalomnak a birtokában és abban a meggyőződésben, hogy helyesen cselekszik, indította meg és tárgyalta le a felügyelőnő a pert, ítélte el és végezte ki Fantine-t.

Az ötven frankot abból az összegből adta neki, amelyet Madeleine bocsátott a rendelkezésére, könyöradományokra és munkásnők segélyezésére, elszámolási kötelezettség nélkül.

Fantine be akart állni cselédnek. Sorra járta a házakat. Sehol sem fogadták fel. A városból ki nem mozdulhatott. A zsibárus, akinek a bútorok - micsoda bútorok - árával tartozott, megfenyegette: „Ha elmegy, lecsukatom mint tolvajt.” A háziúr, akinek a lakbérrel tartozott, azt mondta neki: „Maga csinos és fiatal, ha akar, tud fizetni.” Fantine az ötven frankot szétosztotta a háziúr és a zsibárus között, a bútorzat háromnegyed részét visszaadta a kereskedőnek, csak a legszükségesebbet tartotta meg, és úgy maradt, munka, foglalkozás nélkül. Nem volt egyebe, mint az ágya és még vagy száz frank adóssága.

Elkezdett durva ingeket varrni a helyőrség katonái számára, ezzel megkeresett napjában tizenkét sout. Kislánya napi tíz souba került. Ekkor kezdett rendetlenül fizetni Thénardier-éknak.

Közben egy öregasszony, akinél, mikor esténként hazatért, a gyertyáját szokta meggyújtani, megtanította, hogyan kell szegénységben élni. Kevésből élni - ebben még az is benne van: semmiből megélni. Két szoba ez; az első csak homályos, a második vaksötét.

Fantine megtanulta, hogyan húzhatja ki az ember a telet fűtés nélkül, hogyan mond le egy madárkáról, amely kétnaponként egy garas ára kölest eszik meg, hogyan kell takarónak használni a szoknyát és szoknyának a takarót, hogyan lehet megtakarítani a gyertyát oly módon, hogy az ember a szemközti ablakból jövő gyertyavilágnál fogyasztja el a vacsoráját. Az embereknek sejtelmük sincs, hogy törékeny teremtések, akik szűkölködésben és tisztességben öregedtek meg, mi mindent tudnak csinálni egy souval. Ez végül tehetségükké válik. Fantine megszerezte ezt a nagyszerű tehetséget, és egy kicsit megjött a bátorsága.

Ez idő tájt mondta egyik szomszédasszonyának:

- Eh! Azt gondolom magamban: ha csak öt órát alszom, és a nap többi részében varrok, mindig meg tudom keresni nagyjából a kenyérre valót. Meg aztán, amikor az ember szomorú, kevesebbet alszik. Hát igen, egyfelől a szenvedés, a nyugtalanság, meg egy darabka kenyér, másfelől meg a búbánat, majdcsak jóllakom.

Ebben a siralmas helyzetben micsoda boldogság lett volna neki, ha a kislánya vele lehet. Gondolt is rá, hogy elhozatja. De minek? Hogy a gyerek vele együtt koplaljon? Különben is, tartozik Thénardier-éknak! Hogyan fizesse ki őket? És az útiköltség! Hát azt honnan teremtse elő?

Az öregasszony, aki, hogy úgy mondjuk, leckéket adott neki a nélkülözésből, szent életű vénlány volt, Marguerite-nek hívták. Jó értelemben volt ájtatos, és szegény létére könyörületes nemcsak a szegények, hanem a gazdagok iránt is. A betűvetéshez csak annyit értett, hogy hibásan le tudta írni a nevét, így: Margeritte. De hitt Istenben, ami a legfőbb tudomány.

Sok ilyen teremtmény virágzik lent a mélyben; eljön a nap, amikor egyszer majd ezek kerülnek felül. Az ilyen életnek van másnapja.

Fantine eleinte annyira szégyenkezett, hogy nem mert kimenni a házból.

Ha az utcán járt, megérezte, hogy az emberek utánafordulnak, és ujjal mutogatnak rá: mindenki megnézte, és senki sem köszöntötte; a járókelők maró hideg megvetése a húsába és lelkébe hasított, mint a jeges szél.

Kisvárosban egy megtévedt nő mintha meztelenül állna mindenki csúfolódása és kíváncsiskodása előtt. Párizsban legalább senki sem ismeri az embert, és ez az ismeretlenség ruhaként védi. Ó, mennyire vágyakozott Fantine Párizsba! Lehetetlenséget kívánt.

Bele kellett szokni a lenézettségbe, ahogyan megszokta a nélkülözést. Lassanként elszánta magát. Két-három hónap múltán lerázta magáról a szégyenkezést, és úgy járt az utcán, mintha mi sem történt volna. „Nem törődök vele” - mondta magában. Emelt fővel járt-kelt, ajkán keserű mosoly, és érezte, hogy szemérmetlenné vált.

Victurnienné néha megpillantotta ablakából, észrevette, hogy ínséget szenved „ez a perszóna”, aki az ő közbelépése folytán jutott oda, „ahová való”, észrevette, és elégedetten dörzsölte kezét. A gonoszoknak az öröme is sötét.

A túlfeszített munka kifárasztotta Fantine-t, és száraz köhécselése mindinkább erősödött. Mondta is néha szomszédnőjének, Marguerite-nek:

- Nézze csak, milyen forró a kezem.

Mégis reggelenként, amikor az ócska, törött fésűvel kibontotta szép haját, mely selymesen hullámozva omlott a vállára, egy-egy percre a boldog kacérság gyönyörét élvezte.

X
Fokozódik a siker

A tél vége felé küldték el a gyárból; elmúlt a nyár, megint tél lett. Rövid napok, kevesebb munka. Télen nincs meleg, nincs fény, nincs dél, a reggel egybefolyik az esttel, köd, szürkület, az ablak homályos, nem lát jól az ember. Az égbolt, mint egy pinceablak. Egész nap mintha pincében ülne az ember. A napfény szegényesen dereng. Szörnyű évszak! A tél kővé dermeszti az egek vizét és az emberek szívét. A hitelezők zaklatták Fantine-t.

Nagyon szűkösen keresett. Adósságai növekedtek. Thénardier-ék, akik pontatlanul kapták a pénzt, állandóan levelekkel ostromolták, melyeknek tartalma elcsüggesztette, portóköltsége kifosztotta. Egyszer azt írták, hogy a kis Cosette meztelenül jár a nagy hidegben, gyapjúszoknya kell neki, az anyja küldjön erre legalább tíz frankot. Fantine megkapta a levelet, és egész nap a kezében gyűrögette. Este bement a borbélyhoz, akinek a közeli utcasarkon volt a műhelye, és kivette a fésűjét. Csodálatos szőke haja a fésűjéig omlott alá.

- De szép haj - kiáltott fel a fodrász.

- Mennyit ad érte? - kérdezte Fantine.

- Tíz frankot.

- Vágja le.

A pénzért kötött szoknyát vett, és elküldte Thénardier-éknak.

Ez a szoknya éktelen dühbe hozta a Thénardier házaspárt. Ők a pénzre számítottak. A szoknyát odaadták Éponine-nak. Szegény Pacsirta tovább didergett.

Fantine azt gondolta magában: „Gyermekem nem fázik többé. A hajammal öltöztettem fel.” Kis kerek főkötőt viselt, azzal leplezte, hogy lenyíratta a haját, és így még mindig csinos volt.

Valami sötét háborgás dúlt Fantine szívében. Mikor látta, hogy már nincs miből hajfonatot csavarnia, kezdett mindent meggyűlölni maga körül. Sokáig ő is, mint mindenki, tisztelettel viseltetett Madeleine apó iránt. De lassanként, ahogy százszor is elmondta magában, hogy ő kergette el, és ő okozta a szerencsétlenségét, odáig jutott, hogy őt is gyűlölte, sőt legfőképpen őt. Ha olyankor ment el a gyár előtt, amikor a munkások a kapuban álltak, kényszeredetten nevetett és dalolt.

Egy öreg munkásasszony, aki egyszer meglátta, ahogy így nevet és dalol, megjegyezte:

- Ennek a lánynak rossz vége lesz.

Összeadta magát valakivel, egy férfival, aki éppen útjába akadt, szerelem nélkül, puszta dacból, keserű haraggal a szívében. Nyomorult, ágról szakadt muzsikus volt, rest, koldus csavargó, aki verte és utálattal hagyta el, ahogyan őt Fantine felszedte.

Fantine imádta gyermekét.

Minél lejjebb züllött, annál komorabbá lett körülötte a világ, de annál fényesebben tündökölt lelke mélyén az édes kis angyal. Biztatta magát: „Ha gazdag leszek, Cosette velem fog élni.” És nevetett. Köhögése nem enyhült, hátát izzadság verte ki.

Egy nap levelet kapott Thénardier-éktól. Az írták: „Cosette beteg, elkapta a környéken pusztító ragályt. Köleshimlőnek mondják. Drága gyógyszerekre van szüksége. Tönkremegyünk belé, nem győzzük pénzzel. Ha egy héten belül nem küld negyven frankot, a kicsikének vége van.” Fantine eszelősen fölkacagott, és odaszólt öreg szomszédnőjének:

- Na, ezek jól adják! Negyven frank! Két arany! Honnan vegyem? Mit gondolnak azok a buta parasztok!

Kiment a folyosóra egy keskeny ablakhoz, és újból elolvasta a levelet. Aztán lement a lépcsőn, ki az utcára, futott, ugrált, kacagott.

Valaki szembejött vele, és megkérdezte:

- Mitől van olyan virágos jókedve?

- Egy ostoba levelet kaptam faluról - válaszolt. - Negyven frankot kérnek tőlem a buta parasztok!

Ahogy kiért a piactérre, nagy csődületet látott egy furcsa formájú kocsi körül. A kocsi tetején nagyban szónokolt egy vörös ruhás ember. Vándor fogműves volt, aki a vásárokat járta, és teljes fogsorokat, bódítószereket, holmi porokat meg elixíreket árult.

Fantine a tömeg közé vegyült, és a többiekkel együtt nevetett a handabandázáson, melyben a csőcselék szavajárása és az úrinép kifejezésmódja keveredett. A fogműves meglátta a nevető arcú, szép lányt, és rákiáltott:

- De szép foga van! Magának, aki ott nevet. Ha nekem adja a két metszőjét, egy-egy aranyat kap értük.

- Mik azok a metszők? - kérdezte Fantine.

- Fölül a két középső foga - felelte a fogműves.

- Borzasztó! - kiáltott Fantine.

- Két arany! - dörmögte egy fogatlan vénasszony. - Ez aztán a szerencse!

Fantine elrohant, és befogta a fülét, hogy ne hallja a fogműves rekedt hangját, ahogy utánakiabált:

- Gondolja meg, szép kisasszony! Két aranynak jó hasznát veheti. Ha rászánja magát, jöjjön el ma este az Ezüst Hajóba, ott megtalál.

Fantine hazament, és dühösen elmondta a dolgot Marguerite-nek, derék szomszédnőjének:

- Hallott már ilyet, hát nem gyalázatos ember? Hogy is engedhetik szabadon járni az ilyet! Hogy én kihúzassam a két első fogamat! Borzalmasan megcsúnyulnék! A haj kinő, de a fogak! Ó, a vadállat! Inkább fejest ugrom, le az ötödik emeletről! Azt mondta, hogy ma este az Ezüst Hajó fogadóban lesz.

- S mennyit kínált? - kérdezte Marguerite.

- Két aranyat.

- Az annyi mint negyven frank.

- Igen - szólt Fantine -, negyven frank.

Elgondolkozva ült le a munkájához. Negyedóra múlva abbahagyta a varrást, és kiment a folyosóra, hogy még egyszer elolvassa Thénardier-ék levelét.

Mikor visszament, megkérdezte Marguerite-től, aki mellette dolgozott:

- Mi lehet az a köleshimlő? Nem tudja?

- Tudom hát - felelte az öreglány -, betegség.

- Sok orvosság kell a gyógyításhoz?

- Rengeteg.

- És hogy kapja el az ember?

- Hát csakúgy, mint más betegséget.

- Gyerekek is megkaphatják?

- Azok különösen.

- És bele lehet halni?

- Nagyon is - mondta Marguerite.

Fantine kiment, és megint elolvasta a levelet.

Este elment hazulról, és a Párizs utca felé tartott, ahol vendégfogadók vannak.

Marguerite másnap, ahogy napkelte előtt belépett Fantine szobájába - mert mindig együtt dolgoztak, hogy ne kelljen két gyertyát égetniük -, Fantine-t az ágy szélén ülve találta, sápadtan, dermedten. Le se feküdt este óta. Főkötőjét a térdére ejtette. A gyertya egész éjjel égett, alig maradt belőle valami.

A szörnyű rendetlenség láttára Marguerite megállt a küszöbön, és fölkiáltott:

- Szent Isten! A gyertya csonkig égett! Mi lelte magát?

Aztán ránézett Fantine-ra, aki feléje fordította megnyírt fejét.

Fantine este óta tíz évet öregedett.

- Jézusom, mi baja van, Fantine?

- Semmi bajom - válaszolt Fantine. - Ellenkezőleg. Boldog vagyok, mert a gyermekem nem fog meghalni segítség híján abban a borzalmas betegségben.

A két aranyra mutatott, ami ott fénylett az asztalon.

- Úrjézus! - szólt Marguerite. - Hiszen az egész vagyon! Honnét ez a két arany?

- Szereztem.

És elmosolyodott. A gyertyafény megvilágított az arcát. Vérző mosoly volt. Vöröses nyál szivárgott a szája szögletéből, és a szájában fekete lyuk sötétlett.

Elülső fogai hiányoztak.

A negyven frankot elküldte Montfermeilbe.

Egyébként csak Thénardier-ék fortélya volt, hogy pénzhez jussanak. Cosette nem volt beteg.

Fantine a tükrét kihajította az ablakon. Második emeleti szobácskáját már rég felcserélte egy padlászugollyal, amely csapóajtóval záródott. Afféle szűk odú volt ez, ahol a tető ferdén szögellik a padozatra, s az ember minduntalan beleveri a fejét. A szegény, miként életútjának, ugyanúgy szobájának végéhez is csak egyre jobban meggörnyedve juthat el. Fantine-nak már nem volt ágya; csak egy darab rongya maradt takarónak, egy szalmazsákja a csupasz padlón, meg egy lyukas szalmaszéke. Elszáradt törpe rózsafája elfeledve állt a sarokban. A másik sarokban vajasbödön, amelyben vizet tartott. A víz télen befagyott, s heteken át jégkarikák jelezték a víz változó szintjét. Fantine elvesztette a szégyenérzetét; kivesztett belőle a hiúság is. Ez már a végső jel. Piszkos főkötőben járt. Vagy mert nem ért rá, vagy mert nem törődött vele, már a fehérneműjét sem tartotta rendben. A harisnyáját, ha a sarka kilyukadt, beljebb gyűrte a cipőjébe. Ez meglátszott a függőleges ráncokon. Ócska, elnyűtt ruhaderekát pamutvászon-darabokkal foltozgatta ki, amelyek a legkisebb mozdulatra kifeslettek. Az emberek, akiknek tartozott, „jeleneteket” csaptak neki, egy percnyi nyugta nem volt tőlük. Hol az utcán, hol hazamenet a lépcsőn találkozott velük. Éjszakákon át sírt és töprengett. Szeme betegesen csillogott, vállában, bal lapockája alatt állandóan szúró fájást érzett. Sokat köhögött. Mélységesen gyűlölte Madeleine apót, de nem panaszkodott. Naponta tizenhét órát dolgozott. De egy vállalkozó, aki a börtönökben a fegyencnőkkel potom pénzért dolgoztatott, hirtelen lenyomta a munkabéreket, úgyhogy a szabad munkásnők naponta csak kilenc sout kereshettek. Tizenhét órai munka, és kilenc sou kereset! Hitelezői kérlelhetetlenebbek voltak, mint valaha. A zsibárus, aki majdnem minden bútorát visszavette, szünet nélkül zaklatta:

- Mikor fizetsz már, te cafat?

Mit akarnak tőle, jóságos Isten! Üldözöttnek érezte magát, és valami vadállati védekező ösztön támadt föl benne. Ugyanez idő tájt Thénardier az írta neki, hogy már épp eleget várt, túlságosan jószívű volt, de most már aztán követeli, hogy azonnal küldjön száz frankot, mert ha nem, kidobja a kis Cosette-et, aki épp hogy kilábalt a súlyos betegségéből, kiveri a hidegbe, az országútra, menjen, amerre lát, és forduljon fel, ha akar.

- Száz frank - tépelődött Fantine. De mivel lehessen megkeresni akár csak száz sout is?

- Eh - mondotta -, adjuk el azt, ami még van.

A boldogtalan teremtés utcalány lett.

XI
Christus nos liberavit[282]

Mit mond Fantine története? Azt, hogy a társadalom rabszolganőt vásárol. Kitől? A nyomortól.

Az éhségtől, a fagytól, a számkivetettségtől, az elhagyatottságtól, az ínségtől. Keserves alku. Egy lelket egy falat kenyérért. A nyomor kínálja, a társadalom elfogadja.

Jézus Krisztus szent törvénye kormányozza civilizációnkat, de még nem hatotta át. Mondják, hogy a rabszolgaság megszűnt az európai civilizációban. Tévedés. Megvan ma is, de már csak a nőre nehezedik; és a neve: prostitúció.

A nőre nehezedik, vagyis a kellemre, a gyengédségre, a szépségre, az anyaságra. A férfinak nem ez a legkisebb szégyene.

Attól az időponttól fogva, ameddig a fájdalmas dráma során eljutottunk, Fantine-ban semmi sem maradt abból, ami azelőtt volt. Sárrá lett, de márvánnyá merevült. Aki hozzá nyúl, hidegséget érez. Kézről kézre jár, odaadja magát, nem tudja, kinek. A becstelenség és ridegség élő jelképe. Az élet és a társadalmi rend kimondta rá utolsó szavát. Átélt mindent, amit átélhetett. Minden érzés átviharzott rajta, mindent elviselt, mindent kitapasztalt, mindent elszenvedett, mindent elvesztett, mindent elsiratott. Megadta magát azzal az önmegadással, amely úgy hasonlít a közönyhöz, mint a halál az álomhoz. Nem igyekszik már semmit kikerülni. Nem fél már semmitől. Rászakadhat a mennybolt, rázúdulhat az óceán! Mit bánja ő! Olyan, mint egy teleszívódott spongya.

Legalábbis azt hiszi, de tévedés azt képzelni, hogy az ember fenékig ürítheti sorsának kelyhét, s hogy bárminek is fenekéig hatolhat.

Ó, jaj! Mik is ezek az összevissza hányatott sorsok? Merre tartanak? Miért ilyenek?

Csak az tudja, aki előtt nincs homály.

Ő egyedül. Ő, akinek neve: Isten.

XII
Bamatabois úr szórakozik

Mint minden kisvárosban, Montreuil-sur-Merben is volt egy fiatalemberekből álló kompánia, akik ugyanolyan képpel költik el vidéken ezerötszáz franknyi évjáradékukat, ahogy a hozzájuk hasonló ficsúrok Párizsban évi kétszázezer franknak hágnak a nyakára. A nagy, semleges hordából való lények ezek: meddők, élősdiek, semmirevalók, van egy darab földjük, egy kicsit ostobák, egy kicsit szellemesek, a szalonban faragatlan tuskónak nézik őket, a kocsmában úriembereknek képzelik magukat; így beszélnek: rétjeim, erdőim, parasztjaim. Kifütyülik a színésznőket, hogy jó ízlésükkel tüntessenek, hajba kapnak a helyőrség tisztjeivel, hogy vitézségüket fitogtassák, vadásznak, szivaroznak, ásítoznak, nagyokat isznak, dohányszagot árasztanak, biliárdoznak, nézegetik a gyorskocsiról leszálló utasokat, kávéházban tanyáznak, vendéglőben étkeznek, kutyát tartanak, amely az asztal alatt lerágja a csontokat, és szeretőt, aki az asztalon elébük rakja az ételt, garasoskodnak, túlozzák a divatot, csodálják a tragédiát,[283] megvetik a nőket, mégis kitaposott úton járnak, Párizson át Londont és Pont-ŕ-Moussonon[284] át Párizst majmolják, vénségükre meghülyülnek, nem dolgoznak, semmi hasznot nem hajtanak, de nem is ártanak túl sokat.

Félix Tholomyés úr, ha történetesen szülővárosában marad és sohase kerül el Párizsba, szintén ilyen emberré vált volna.

Ha gazdagabbak lennének, azt mondanák róluk, hogy előkelők, ha szegényebbek, azt, hogy naplopók. Így egyszerűen csak dologtalanok. Vannak a dologtalanok közt untatok és unatkozók, vannak légvárépítők, és akad néhány csirkefogó is.

Akkoriban az elegáns férfi magas gallért, széles nyakkendőt, lógó díszes óraláncot, egymás fölött három különböző színű mellényt viselt (a kéket és pirosat mindig belül), derékba szabott, fecskefarkú olajzöld frakkot, kétsorosan egészen a vállig sűrűn varrott ezüstgombokkal, hozzá világosabb zöld, kétoldalt határozatlan, de mindig páratlan, egy és tizenegy közt váltakozó számú sujtással zsinórozott nadrágot. Ehhez járult a kurta szárú, patkós sarkú csizma, a keskeny karimájú köcsögkalap, a bodros hajzat, a vastag sétabot és a szójátékoktól hemzsegő társalgás. No meg a sarkantyú és a bajusz. Ebben a korszakban a bajusz a polgárt, a sarkantyú a gyalogos sétálót jellemezte.

A vidéki gavallér hosszabb sarkantyút és bozontosabb bajuszt viselt.

Ebben az időben a dél-amerikai köztársaságok a spanyol király ellen hadakoztak, Bolivar[285] harcolt Morillo[286] ellen. A keskeny szélű kalap királypárti volt, és morillo volt a neve; a szabadelvűek széles karimájú kalapot hordtak, ezt bolivarnak nevezték.

Nyolc-tíz hónappal az előző lapokon elmondott események után, 1823 januárjának első napjaiban, egy havas estén, az említett dologtalan ficsúrok egyike, mégpedig a „jóérzelműek” közül való, mert morillo-kalap volt a fején, jó melegen beburkolózva a bő köpenybe, mely télen szükséges tartozéka volt a divatos öltözéknek, azzal szórakozott, hogy belekötött egy nőszemélybe,[287] aki mélyen kivágott báli ruhában, virágos fejdísszel sétált ide-oda a tiszti kávéház előtt. A ficsúr szivarozott, mert hát így kívánta a divat.

Ahányszor a nő elment előtte, arcába fújta a szivarfüstöt, és odamondott neki néhány szót, amit elmés tréfának hitt, mint például:

- De csúf vagy, babám! Mit mutogatod magad? Nincsenek fogaid! - És így tovább.

A ficsúrnak Bamatabois volt a neve. A nő, aki mint valami szomorú kísértet járt-kelt a havon, nem felelt neki, rá sem nézett, szótlanul, komor szabályossággal folytatta sétáját, ötpercenként visszatérve a gúny ostorcsapásai elé, akárcsak a vesszőfutásra ítélt katona. Ingerkedésének hatástalan volta nyilván bosszantotta a léhűtőt. Fölhasználva azt a pillanatot, amikor a nő megfordult, nesztelenül, alig bírva visszafojtani nevetését, utánaeredt, lehajolt, fölmarkolt egy csomó havat, és két csupasz válla között a hátába zúdította. A lány felhördült, megfordult, mint egy nőstény párduc ugrott neki a férfinak, arcába mélyesztette körmeit, a legocsmányabb szóáradattal, amilyen csak egy pocsolyában fetrengő részeg katonától telhet ki. A pálinkától rekedt hangon üvöltött szidalmak undorítóan ömlöttek a szájából, melyből csakugyan hiányzott a két elülső fog. Fantine volt.

A lármára a tisztek kitódultak a kávéházból, a járókelők összecsődültek, és vihogó, hurrogó, tapsoló csoport gyűlt a dulakodva hempergő pár köré, s a nagy kavarodásban alig lehetett fölismerni, melyik a férfi, melyik a nő. A férfi kapálózott, kalapja a földön hevert, a nő pedig fejdísz, fogak és haj nélkül, elkékülve a dühtől, borzalmasan ordítozva, kézzel-lábbal ütötte, rúgta.

Egyszerre egy magas termetű férfi vált ki a tömegből, sárral bevert selyem vállfűzőjénél fogva megragadta a nőt, és rászólt:

- Velem jössz!

A nő felnézett, őrjöngő hangja elhalt. Szeme üvegesen kimeredt, elkékült arca halálsápadtra vált, egész teste remegett a félelemtől. Fölismerte Javert-t.

A ficsúr élt a kedvező alkalommal, hogy elpárologhasson.

XIII
Néhány rendőrségi kérdés tisztázódik

Javert félretolta a bámészkodókat, átfurakodott a körön, és a szerencsétlen nőt magával vonszolva, nagy léptekkel elindult a tér túlsó felén álló rendőrségi hivatal felé. A nő gépiesen hagyta magát vonszolni. Egyikük se szólt egy szót se. A nézők serege, a mulatság önkívületében, csúfondáros kiáltozás közt özönlött utánuk. A legvégletesebb nyomor látványa kiváltja a trágárságokat.

Odaértek a rendőrségi hivatalhoz. Alacsony terem volt, üvegezett vasrácsos ajtaja az utcára nyílt, egy vaskályha fűtötte, előtte őrszem posztolt. Javert belépett Fantine-nal együtt, aztán bezárta maga mögött az ajtót, nagy csalódására a kíváncsiaknak, akik lábujjhegyre ágaskodva nyújtogatták nyakukat a homályos üvegű ajtó előtt, hogy valamit lássanak. A kíváncsiság hasonlít a falánksághoz. A szem habzsolni akar.

Ahogy beléptek, Fantine az egyik sarokba roskadt, mozdulatlanul, némán kuporgott, mint egy ijedt kutya.

Az ügyeletes altiszt égő gyertyát tett az asztalra. Javert leült, bélyeges papírt vett elő a zsebéből, és írni kezdett.

Törvényeink az effajta nőket kényre-kegyre kiszolgáltatják a rendőrségnek. Az azt teszi velük, amit akar, úgy bünteti őket, ahogy jónak látja, és tetszése szerint vonhatja el tőlük azt a két szomorú dolgot, amit iparuknak és szabadságuknak neveznek. Javert teljesen részvétlennek látszott, arca semmiféle indulatot nem árult el. Pedig valójában komolyan és mélyen elfogódott volt. Egyike volt ez azoknak a pillanatoknak, amikor ellenőrzés nélkül, de a szigorú lelkiismeret aggályoskodásával gyakorolta belátására bízott rettenetes hatalmát. Érezte, hogy rendőrtiszti széke ebben a percben bírói emelvény. Itt most ő ítélkezik. Ítélkezik és elítél. Minden gondolatát összeszedte, és az eléje került fontos ügyre irányította. Mennél tovább latolgatta a leány cselekedetét, annál jobban felháborodott. Nyilvánvaló, hogy bűntény az, ami szeme láttára történt. Tanúja volt, hogy a társadalmat, amelyet ezúttal egy választójoggal bíró birtokos képviselt, az imént nyílt utcán megsértette és megtámadta egy személy, aki kívül áll a társadalmon. Egy utcalány merényletet követett el egy polgár ellen. Ezt ő, Javert, saját szemével látta. Szótlanul folytatta az írást.

Mikor végzett vele, aláírta, összehajtogatta a papírt, és átadta az altisztnek.

- Vegyen magához három embert - rendelkezett -, és vigye ezt a lányt a dutyiba.

Aztán Fantine-hoz fordult:

- Hat hónapot kapsz.

A szerencsétlen teremtés megremegett.

- Hat hónap! Hat hónapi börtön! - jajveszékelt. - Hat hónapon át csak napi hét sout keresek! Mi lesz Cosette-tel? Lányom! Kicsi leánykám! De hiszen még több száz frankkal tartozom Thénardier-éknak. Tudja-e ezt, felügyelő úr?

Nem állt fel, kezeit összekulcsolva, két térdén csúszott előre a rendőrcsizmától sáros padlón.

- Javert úr - így esdekelt -, könyörüljön meg rajtam. Higgye el, nem én vagyok a hibás. Ha látta volna, hogy kezdődött, ha látta volna! Esküszöm a jóságos Istenre, hogy nem vagyok hibás. Az az úriember, az a polgár, akit nem is ismerek, havat csúsztatott a hátamba. Hát szabad megdobni bennünket hóval, amikor nyugodtan járkálunk, és senkinek semmi rosszat nem teszünk? Ez hozott ki a sodromból. Kérem, én beteges vagyok. Meg aztán az az úr már jó ideje okvetetlenkedett. „Csúf vagy - mondta -, nincsenek fogaid.” Hiszen tudom, hogy nincsenek. De én nem csináltam semmit. Azt mondtam magamban: jókedve van az úrnak. Illedelmes voltam vele, nem feleseltem. Ekkor havat csúsztatott a hátamba. Javert úr, drága jó felügyelő úr! Hát nincs senki, aki tanúsíthatná, hogy igazat mondok? Talán nem volt igazam, hogy méregbe jöttem. De hát tetszik tudni, az ember az első pillanatban nem ura önmagának. Feldühödik. Meg aztán ha valami hideget nyomnak az ember hátába, egészen váratlanul! Bánom már, hogy levertem annak az úrnak a kalapját! Miért ment el? Bocsánatot kérnék tőle. Édes Istenem, oly mindegy nekem, bocsánatot kérek tőle. Irgalmazzon nekem még most az egyszer, Javert úr. Kérem, ön nem is tudja, a börtönben csak hét sout lehet keresni, a kormány nem tehet róla, de csak hét sou a kereset, és képzelje el, száz frankot kell fizetnem, különben visszaküldik a kislányomat. Istenem! Nem tarthatom őt magamnál. Gyalázat, amit teszek! Drága Cosette-em, édes kis ártatlan angyalom, mi lesz veled, szegény báránykám! Tetszik tudni, azok a Thénardier-ék, azok a fogadósok sült parasztok, azokkal nem lehet okoskodni. Pénz kell nekik. Ne csukasson le! Látja, a kicsikémet kiteszik az országútra, menjen, amerre lát, télvíz idején. Meg kell könyörülnie rajta, drága jó Javert úr. Ha nagyobbacska volna, megkeresné a kenyerét, de most még nem tudja, hisz oly kicsi szegény. Nem születtem én rossz nőnek. Nem restségből és nem élvezetvágyból lettem azzá, ami vagyok. Csak a nyomorúság miatt iszom pálinkát. Nem is szeretem, de elkábít. Amikor még jobb sorom volt, csak a szekrényembe kellett volna nézni, láthatta volna akárki, hogy nem vagyok léha, rendetlen nő. Volt fehérneműm, sok szép fehérneműm. Könyörüljön rajtam, Javert úr!

Így beszélt, összetörve; fuldokolva a zokogástól, nem látott a könnyektől; fedetlen vállal, kezét tördelve, száraz köhécseléssel, halkan rebegte a szavakat, mint aki haldokol. A nagy szívfájdalom, mint valami rettenetes égi sugár, átszellemíti az ilyen szerencsétleneket. Ebben a pillanatban Fantine megint szép lett. Időnként elhallgatott, és gyengéden megcsókolta a rendőrkopó kabátja szegélyét. Egy gránitkemény szívet megindított volna; de egy szívet, amely fából van, nem lehet megindítani.

- Jó! - mondta Javert. - Meghallgattalak. Elmondtál mindent? Akkor hát takarodj! Hat hónapot kaptál. Ezt már a mennybeli Úristen se veszi le rólad.

Erre az ünnepélyes kijelentésre: „A mennybeli Úristen se veszi le rólad”, Fantine megértette, hogy sorsa meg van pecsételve. Magába roskadva susogta: - Kegyelem!

Javert hátat fordított neki.

Az őrök karon ragadták Fantine-t.

Néhány perccel előbb egy férfi lépett a szobába, senki sem vette észre. Betette az ajtót, nekitámaszkodott, és hallotta Fantine kétségbeesett könyörgését.

Amikor a rendőrök megragadták a szerencsétlent, aki nem akart felállni, előlépett az árnyékból, és megszólalt:

- Várjanak egy percig!

Javert fölnézett, és megismerte Madeleine urat. Levette a sapkáját, és bosszúsan, félszeg mozdulattal köszönt:

- Bocsánat, polgármester úr...

Ez a szó: polgármester úr, különös hatást tett Fantine-ra.

Hirtelen fölegyenesedett, mint valami kísértet, amely a földből kél ki, két karjával visszalökte a katonákat, mielőtt lefoghatták volna, egyenest Madeleine úr elé lépett, és tekintetét merően rászegezve, dúlt arccal rákiáltott: - Úgy! Hát te vagy a polgármester úr!

Fölkacagott, és az arcába köpött.

Madeleine úr letörölte az arcát, és így szólt:

- Javert felügyelő, bocsássa szabadon ezt a nőt.

Javert az első pillanatban úgy érezte, eszét veszti. Egymás után és szinte egymásba kavarodva élete legnagyobb megrázkódtatásait élte át. Hogy egy utcalány arcul köpjön egy polgármestert, ez oly elképesztő volt, hogy legszörnyűbb rémlátásaiban is szentségtörésnek tartotta volna elképzelni a lehetőségét. Másrészt lelke mélyén valami rettentő és zűrzavaros kapcsolódást sejtett a közt, ami ez a nő volt, és ami ez a polgármester lehetett, és akkor iszonyodva valahogyan egészen egyszerűnek látta ezt a hallatlan merényletet. De mikor látta, hogy a polgármester, a köztisztviselő nyugodtan letörli arcát, s azt mondja: „Bocsássa szabadon ezt a nőt”, szinte elkáprázott az ámulattól, se szólni, se gondolkodni nem tudott; az esemény döbbenetesebb volt, semhogy föl tudta volna fogni ésszel. Megnémult.

A polgármester szava nem kevésbé megrendítő hatást tett Fantine-ra. Kinyújtotta meztelen karját, és a kályha csőelzárójába kapaszkodott, mint aki el akar vágódni. Tekintetét körüljártatta a szobán, és csendesen eleredt a szava, mintha magában beszélne:

- Szabadon! Hogy engem szabadon bocsássanak! Hogy ne kelljen hat hónapot leülnöm! Ki mondta ezt? Lehetetlenség, hogy ezt mondta valaki. Rosszul hallottam. Ezt ez a szörnyeteg polgármester nem mondhatta! Talán ön, drága jó Javert úr, talán ön mondta, hogy bocsássanak szabadon? Hallgassa csak, elmondok mindent, akkor bizonyosan elenged. Ez a gaz polgármester, ez a vén bitang polgármester, ez az oka mindennek. Képzelje, Javert úr, elkergetett! Egy csomó hitvány asszony miatt, akik pletykáznak a műhelyben. Hát nem borzasztó? Elbocsátani egy szegény lányt, aki becsületesen végzi a dolgát! Akkor aztán már nem kerestem eleget, innen eredt az egész szerencsétlenség. Bizony a rendőrségi urak nagy jót tennének, ha megakadályoznák, hogy a vállalkozók a szegény emberek kárára dolgoztassanak a börtönökben. Mindjárt megmagyarázom, hallgassa meg. Tizenkét sout keres az ember ingvarrással, ez egyszerre kilenc soura csökken, ennyiből már nem tud megélni. Mit csináljon? Amit éppen lehet. Nekem ott volt a kislányom, Cosette-em, kénytelenségből lettem rossz nő. Most már érti, hogy ez a gaz polgármester az oka minden bajnak. Igen, bevallom, levertem annak az úrnak a kalapját a tiszti kávéház előtt. De ő az egész ruhámat tönkretette a hóval. Minekünk csak az az egy selyemruhánk van, ami estére kell. Látja, Javert úr, én sohase tettem szántszándékkal rosszat, és mindenfelé látok nőket, akik rosszabbak nálam, és mégis jobb a soruk. Ó, Javert úr, ugye ön mondta azt, hogy bocsássanak szabadon? Tudakozódjék felőlem, kérdezze meg a háziuramat, most pontosan fizetem a bért, mindenki megmondja, hogy becsületes lány vagyok. Jaj, Istenem, bocsásson meg, nem vettem észre, lenyomtam a csőelzárót, és most füstöl a kályha.

Madeleine úr feszült figyelemmel hallgatta. Miközben Fantine beszélt, végigtapogatta a mellényét, előhúzta az erszényét, és kinyitotta. Üres volt. Visszatette a zsebébe. Aztán Fantine-hoz fordult:

- Mit mondott, mennyivel tartozik?

Fantine, aki eddig csak Javert-re nézett, most szintén megfordult:

- Nem hozzád beszéltem!

Aztán a rendőrökhöz fordult:

- Láttátok, ugye, hogy az arcába köptem! Azért jöttél ide, vén gonosztevő, hogy rám ijessz, de nem félek tőled. Én csak Javert úrtól félek. A drága jó Javert úrtól!

Azzal újra a felügyelő felé fordulva folytatta:

- Látja, felügyelő úr, igazságosnak kell lenni. Tudom én, hogy a felügyelő úr igazságos. Hiszen oly egyszerű az egész. Egy férfi tréfából egy kis havat szór egy nő hátára, megnevetteti vele a tiszteket, elvégre kell valami szórakozás, mert hiszen mi azért vagyunk a világon, hogy mulattassuk az urakat! Azután megjelenik ön, kénytelen rendet teremteni, magával viszi a vétkes nőt. De meggondolja a dolgot, és mert jó ember, megparancsolja, hogy bocsássanak szabadon a kislánykám miatt, mert ha hat hónapot kell ülnöm a börtönben, nem tudok enni adni a gyermekemnek. Csak aztán többet elő ne forduljon! Ó, nem fog többet előfordulni, Javert úr. Tehetnek velem, amit akarnak, meg se mukkanok. Ma is csak azért kiáltottam, mert fájt, váratlanul ért, hogy az az úr behavazott, de meg, mondtam már, nem vagyok teljesen egészséges, köhögök, a mellemben mintha tüzes folyó volna, az orvos azt mondta, ápoljam magam. Tessék, tapintsa meg, adja a kezét, ne féljen, itt ni.

Már nem sírt, hangja hízelgővé lágyult, Javert durva, nagy kezét gyenge, fehér kebléhez illesztette, és mosolyogva nézett rá.

Hirtelen rendbe hozta ruháját, szoknyáját, amely a földön csúszkálás közben félig feltűrődött, gyorsan lesimította, és az ajtó felé indult: halkított hangon, barátságos fejbólintással odaszólt az őröknek:

- Hallották, fiúk, a felügyelő úr azt mondta, bocsássanak szabadon. Megyek.

Kezét rátette a kilincsre. Még egy lépés, és kinn van az utcán.

Javert mindeddig szemét lesütve, mozdulatlanul állt, mint valami rossz helyre került szobor, amely várja, hogy eltegyék valahova.

A kilincs zörrenése felriasztotta. Fölvetette fejét, arcán a hivatali tekintély gőgös fölénye látszott, az a kifejezés, mely annál dermesztőbb, mennél alacsonyabb fokú a hatalom, vadállatnál a vérszomj, alantas embernél a kegyetlenség kifejezése.

- Őrmester - kiáltott -, nem látja, hogy ez a némber kimegy?! Ki mondta magának, hogy engedje el?

- Én - szólalt meg Madeleine.

Javert hangjára Fantine megremegett, és eleresztette a kilincset, mint egy tetten ért tolvaj. Madeleine szavára megfordult, és ettől a pillanattól fogva, anélkül, hogy egy szót is szólt volna, anélkül hogy lélegzetet mert volna venni, tekintete Madeleine-ről Javert-re és Javert-ről Madeleine-re fordult, aszerint, hogy melyikük beszélt.

Javert nyilvánvalóan, ahogy mondani szokták „kijött a sodrából”, hogy ilyen hangon mert rákiáltani az altisztre a polgármester felszólítása után: bocsássák szabadon Fantine-t. Netalán megfeledkezett róla, hogy a polgármester úr jelen van? Avagy abban a meggyőződésben volt, hogy egy „hatósági személy” nem parancsolhat ilyesmit, s hogy a polgármester úr mást mondott, mint amit mondani akart? Vagy pedig a sok képtelenség után, aminek az elmúlt két óra alatt tanúja volt, azt gondolta, hogy rendkívüli elhatározásokhoz kell folyamodnia, hogy önmaga fölé kell kerekednie, alsórendű közegből főtisztviselővé, rendőrtisztből bíróvá magasodnia, s hogy ebben a válságos pillanatban a rendet, a törvényt, az erkölcsöt, a kormányhatalmat, az egész társadalmat ő, Javert testesíti meg?

Bármiként volt is, amikor Madeleine úr kimondta a szót: én, Javert rendőrfelügyelő a polgármester úr felé fordult, és sápadtan, hidegen, elkékült ajakkal, kétségbeesett tekintettel, egész testében alig észrevehetően remegve, lesütött szemmel, de szilárd hangon ezt a hallatlan kijelentést tette:

- Polgármester úr, azt nem lehet.

- Miért? - kérdezte Madeleine úr.

- Ez a hitvány nőszemély bántalmazott egy polgárt.

- Javert felügyelő - vette most át a szót Madeleine úr nyugodtan, békülékenyen -, hallgasson ide. Ön becsületes ember, és én kész vagyok magyarázattal szolgálni önnek. Lássuk, mi az igazság. Éppen átmentem a téren, mikor ön ezt a nőt elvitte. Az emberek még itt-ott csoportokban álltak, kérdezősködtem, és mindent megtudtam. Az a polgár volt a hibás, és a rendőrségnek, ha jól végzi a dolgát, őt kellett volna őrizetbe vennie.

Javert ellentmondott:

- Ez a nyomorult a polgármester urat is szidalmazta.

- Az az én dolgom - mondta Madeleine úr. - Az engem ért sérelem, úgy hiszem, rám tartozik. Azt teszem, amit akarok.

- Bocsánat. A polgármester úron esett sérelem nem a személyére, hanem a bíróságra tartozik.

- Javert felügyelő - válaszolta Madeleine úr -, a legfőbb bíróság a lelkiismeret. Hallottam, amit ez a nő mondott. Tudom, mit cselekszem.

- Én pedig, polgármester úr, nem értem, amit itt látok.

- Akkor érje be azzal, hogy engedelmeskedik.

- Én a kötelességemnek engedelmeskedem. Kötelességem pedig azt parancsolja, hogy ez a nő hat hónapra börtönbe jusson.

Madeleine úr szelíden válaszolt:

- Jegyezze meg, amit mondok. Egy napra sem kerül oda.

Erre a határozott kijelentésre Javert merészen a polgármester arcába nézett, és változatlanul tiszteletteljes hangon így szólt:

- Végtelenül sajnálom, hogy ellenkeznem kell a polgármester úrral. Életemben először történik. De kegyeskedjék figyelembe venni, hogy engem kötnek a hatáskörömre vonatkozó jogszabályok. Polgármester úr, engedelmével kitartok amellett, hogy a polgárnak igaza volt. Én ott voltam. Ez a lány nekirontott Bamatabois úrnak, aki választójoggal bíró tulajdonosa annak a terméskőből épült szép, háromemeletes, erkélyes háznak, amely a sétatér sarkán áll. Végül is vannak dolgok, amiket tekintetbe kell venni! Akárhogy is vesszük, polgármester úr, ez utcai csendháborítás volt, amely az én hatáskörömbe tartozik, és én ezt a Fantine nőszemélyt igenis letartóztatom.

Madeleine úr keresztbe fonta karjait, és szigorú hangon, ahogy még soha senki sem hallotta beszélni a városban, így felelt:

- A tény, amelyről beszél, a városi rendészet hatáskörébe tartozik. A büntető perrendtartás kilencedik, tizenegyedik, tizenötödik és hatvanhatodik paragrafusa értelmében az ügy elbírálója én vagyok. Elrendelem ennek a nőnek azonnali szabadlábra helyezését.

Javert még egy utolsó erőfeszítéssel próbálkozott:

- De polgármester úr...

- Önt pedig emlékeztetem az 1799. december 13-i törvénycikk nyolcvanegyedik paragrafusára, mely az önkényes letartóztatásról szól.

- Polgármester úr, engedje meg...

- Egy szót se többet.

- De...

- Elmehet - mondta Madeleine úr.

Javert feszes tartásban, szemtől szembe, tárt mellel fogadta a csapást, mint egy orosz katona. Aztán mély meghajlással köszöntötte a polgármestert, és távozott.

Fantine elhúzódott az ajtótól, és döbbenettel nézett a felügyelőre, amikor az elhaladt előtte.

De közben ő is különös megrendülésen esett át. Úgy érezte, mintha őérte összecsapott volna két ellentétes hatalom. Szeme láttára küzdött két férfi, akinek kezében volt a szabadsága, az élete, a lelke, a gyermeke; az egyik a sötétségbe akarta rántani, a másik a világosság felé vonta. Ebben a harcban, melyet a rémület nagyítólencséjén át nézett, a két férfi, mint két óriás tűnt fel előtte; az egyik úgy beszélt, mint egy üldöző démon, a másik, mint egy őrangyal. Az angyal legyőzte a démont, és ami tetőtől talpig megremegtette, ez a szabadító angyal, éppen ez az ember volt az, akit gyűlölt, ez a polgármester, ez a Madeleine, akiben oly sokáig minden bajának okozóját látta! És ez az ember megmentette őt ugyanakkor, amikor tőle oly gyalázatos sérelmet szenvedett el! „Tévedtem volna? - kérdezte magától Fantine. - Meg kell változtatnom egész lelkivilágomat?” Nem tudott felelni, csak remegett. Kábultan hallgatott, zavarodottan bámult, és minden szóra, amit Madeleine úr mondott, érezte, hogy omlik-bomlik szét benne a gyűlölet szörnyű árnya, és árad el a szívében valami kimondhatatlan melegség, az öröm, a bizalom, a szeretet melege.

Mikor Javert kiment, Madeleine úr Fantine-hoz fordult, és lassan szólt hozzá, a komoly ember hangján, aki alig bírja visszatartani könnyeit:

- Hallottam, amit mondott. Minderről nem tudtam semmit. Hiszem, érzem, hogy minden szava igaz. Arról se tudtam, hogy kilépett a műhelyből. Miért nem fordult hozzám? De most tudja meg: kifizetem az adósságait, elhozatom a gyermekét, vagy menjen el maga érte. Élhet itt vagy Párizsban, vagy ahol akar. Gondoskodni fogok önről és a gyermekéről. Ha nem akar, nem dolgozik többet. Kap annyi pénzt, amennyi kell. És újra tisztességes lesz, ha gondtalan helyzetbe kerül. Sőt ezennel kijelentem, ha minden úgy van, ahogy mondja, és én nem kételkedem, hogy úgy van, Isten előtt mindenkor erényes és tiszta marad, maga szegény asszony!

Ez több volt, mint amennyi örömet Fantine el tudott viselni. Visszakapja Cosette-et! Szakíthat ezzel a gyalázatos élettel! Élhet szabadon, jómódban, boldogan, tisztességesen és együtt gyermekével! Nyomorúságának poklából paradicsomi valóságba juthat! Szinte eszelősen bámulta ezt az embert, mialatt beszélt hozzá, és csak egy-egy zokogó hang tört ki olykor kebléből. Ó! Ó! Térdei megrogytak, leborult Madeleine úr előtt, s még mielőtt megakadályozhatta volna, megragadta és megcsókolta a kezét.

Aztán elájult.

HATODIK KÖNYV
Javert

I
Kezdődik a pihenés

Madeleine úr a gyártelepéhez tartozó kórházba vitette el Fantine-t. Rábízta az ápolónőkre, akik ágyba fektették. Heves láz tört ki rajta. Az éjszaka egy részét önkívületben töltötte, félrebeszélt. Végül mégis elaludt.

Másnap délfelé fölébredt, hallotta, hogy az ágya mellett lélegzik valaki. Félrevonta a függönyt, és látta Madeleine urat, aki ott állt, és feje fölött nézett valamit. Tekintetéből aggódó részvét és könyörgés sugárzott. Fantine szemmel követte ezt a tekintetet, és látta, hogy a falra szögezett feszületre irányul.

Madeleine úr most már teljesen átváltozva tűnt fel Fantine szemében. Mintha dicsfény lebegné körül. Valamilyen imádságba volt merülve. Fantine sokáig figyelte, nem merte megzavarni. Végül félénken megszólította:

- Mit csinál itt?

Madeleine úr már egy órája állt ott egy helyben. Várta, hogy Fantine fölébredjen. Most megfogta a kezét, megtapintotta az érverését, és így szólt:

- Hogy érzi magát?

- Jól - mondta a lány -, aludtam, azt hiszem, most már jobban leszek. Nem lesz semmi baj.

A férfi azonban mintha csak most hallotta volna meg az iménti kérdést, arra felelt:

- A mártírhoz fohászkodtam, akit ott fent lát.

Gondolatban hozzátette: „A mártírért, aki itt lent fekszik.”

Madeleine úr az egész éjszakát és a reggelt tudakozással töltötte. Most már mindent tudott. Ismerte Fantine történetének minden szívfájdító részletét. Tovább beszélt:

- Nagyon sokat szenvedett, szegény asszony. De ne panaszkodjék, ajándékul kapta az üdvösség zálogát. Így teremtenek az emberek angyalokat. Csak ez a módjuk van rá, nem tehetnek róla. Látja, az a pokol, amelyből most kikerült, előcsarnoka a mennyországnak. Ott kellett kezdenie.

Mélyet sóhajtott. Fantine azonban mosolygott, és mosolya a két fog híján is magasztos volt.

Javert még az éjjel levelet írt. Reggel maga adta fel a montreuil-sur-meri postahivatalban. A levél Párizsba szólt, és így volt címezve: Chabouillet úrnak, a rendőrfőnök úr titkárának. Minthogy az őrszobán lezajlott esetnek híre futott, a postamesternő és rajta kívül még néhányan, akik továbbítás előtt látták a levelet, és megismerték a címzésen Javert keze írását, azt hitték, a lemondását küldi benne.

Madeleine haladék nélkül írt Thénardier-éknak, akiknek Fantine százhúsz frankkal tartozott. Háromszáz frankot küldött nekik azzal, hogy vonják le követelésüket, és küldjék a gyermeket azonnal Montreuil-sur-Merbe, ahol beteg anyja látni kívánja.

Thénardier nem hitt a szemének.

- A fenébe! - mondta feleségének. - Ki ne adjuk a kezünkből azt a gyereket. Jó lesz még fejőstehénnek a kis gonosz. Sejtem, mi történt. Valami tökfilkó beleszeretett az anyjába.

Válaszképpen ötszáz-egynéhány frankról szóló furfangosan kiállított számlát küldött. Ebben a számlában több mint háromszáz frankkal szerepelt két vitathatatlan tétel, az egyiket az orvos, a másikat a patikus igazolta, akik két hosszas betegségben kezelték és gyógyszerrel látták el Éponine-t és Azelmát. Cosette, mint már mondtuk, semmiféle betegségen nem esett át. Thénardier-nak csak a neveket kellett fölcserélnie. A számla aljára odaírta: „Háromszáz frank törlesztést fölvettem.”

Madeleine úr nyomban újabb háromszáz frankot küldött, és azt írta, rögtön küldjék haza Cosette-et.

- Az áldóját! - mondta Thénardier. - Azért se adjuk ki a gyereket!

Fantine ezalatt csak nem akart talpra állni. Még mindig a kórházban volt.

A nővérek eleinte ellenszenvvel fogadták és ápolták „ezt a személyt”. Aki látta a reimsi székesegyház domborműveit, emlékszik az okos szüzek ajkbiggyesztésére, ahogy a balga szüzeket[288] nézik. Ugyanilyen megvetéssel illették az ókori Vesta-szüzek[289] a fuvoláslányokat; ez a női méltóságérzet egyik legmélyebb, ösztönszerű megnyilvánulása; ugyanezt érezték az ápolónők, megtoldva vallási elfogultsággal. Fantine azonban hamarosan lefegyverezte őket. Alázatos, szelíd szavakkal beszélt hozzájuk, és anyai lényével meghatottságot keltett bennük. A nővérek egy ízben hallották, amikor lázas önkívületben így beszélt:

- Bűnös nő voltam, de ha a gyermekem mellettem lesz, ez azt jelenti majd, hogy Isten megbocsátott nekem. Amíg rossz úton jártam, nem kívántam, hogy Cosette velem legyen, nem tudtam volna elviselni csodálkozó és szomorú tekintetét. Pedig őérette vetkeztem, ezért remélem Isten bocsánatát. Ha Cosette itt lesz, akkor érezni fogom, hogy a Jóisten megáld. Őt fogom nézni, jólesik majd látnom az édes kis ártatlant. Ő nem tud semmiről. Majd meglátják, kedves nővérek, micsoda angyal. Ilyen kicsi korban még nem hulltak le az angyalszárnyak.

Madeleine úr napjában kétszer meglátogatta, és Fantine mindannyiszor megkérdezte:

- Soká lesz még, mikor Cosette-et láthatom?

- Talán már holnap - felelte Madeleine úr. - Minden percben itt lehet. Várom.

Az anya sápadt arca fölragyogott.

- Ó - mondta -, milyen boldog leszek!

Mint már mondottuk, az állapota nem javult, sőt úgy látszott, hétről hétre rosszabbodik. Az a maroknyi hó, amelyet két lapockája közt meztelen hátához nyomtak, hirtelen megakasztotta a test párolgását, minek következtében rohamosan kitört a betegség, amely már évek óta lappangott benne. Ekkoriban kezdték alkalmazni a tüdőbajok tanulmányozásában és kezelésében Laënnec[290] hasznos útmutatását. Az orvos kikopogtatta Fantine tüdejét, és a fejét csóválta.

Madeleine úr halkan megkérdezte:

- Nos?

- Nincs gyermeke, akit nagyon szeretne látni? - kérdezte az orvos.

- De van.

- Akkor hát hozassák el gyorsan.

Madeleine úr összerezzent.

- Mit mondott az orvos? - kérdezte Fantine.

Madeleine úr mosolyt erőltetett az arcára.

- Azt mondta, hozassuk el gyorsan a gyermekét. Attól meg fog gyógyulni.

- Ó - ujjongott Fantine -, igaza van! De minek is tartják maguknál Cosette-et azok a Thénerdier-ék! De most már eljön hamarosan. Végre megérem azt a boldogságot, hogy itt lesz mellettem!

Thénardier azonban „nem adta ki kezéből a gyereket”, és százféle ürüggyel hozakodott elő. Hogy Cosette még gyengélkedik, nem lehet télvíz idején útnak indítani. Meg hogy még akad holmi kis kínos adósság, össze kell szedni a számlákat és így tovább.

- Elküldök valakit Cosette-ért - mondta Madeleine apó. - Ha kell, magam megyek érte.

Fantine-nal lediktáltatta magának és aláíratta ezt a levelet:

Tisztelt Thénardier úr!

Legyen szíves átadni Cosette-et a levél vivőjének, az majd kifizeti minden apró tartozásomat.

Tisztelettel üdvözli
Fantine

Ekkor azonban közbejött egy fontos esemény. Hiába fúrjuk-faragjuk életünk rejtelmes sziklatömbjét, minduntalan előbukkan rajta a sors sötét erezete.

II
Hogyan lett Jeanból Champ?

Egy reggel Madeleine úr a dolgozószobájában ült. Jó előre el akarta intézni sürgős polgármesteri teendőit arra az esetre, ha rászánná magát, hogy elutazzon Montfermeilbe. Ezekkel az ügyekkel foglalatoskodott, amikor jelentették neki, hogy Javert rendőrfelügyelő óhajt vele beszélni. A név hallatára Madeleine úr nem tudott leküzdeni magában valamilyen kellemetlen érzést. A rendőrőrszobában lefolyt jelenet óta Javert még inkább kerülte a polgármestert. Madeleine úr azóta nem is találkozott vele.

- Bejöhet - mondta.

Javert belépett.

Madeleine úr tollal a kezében ült a kandallónál. Előtte iratcsomó, amely a járási rendőrségen fölvett kihágási jegyzőkönyveket tartalmazta. Ezeket lapozgatta, és jegyezgetett beléjük. Nem hagyta abba Javert kedvéért. Kénytelen volt a szegény Fantine-ra gondolni, és helyénvalónak látta a hűvös tartózkodást.

Javert tisztelettel köszöntötte a neki háttal ülő polgármestert. A polgármester nem nézett föl, tovább jegyezgetett az iratokba.

Javert kettőt-hármat lépett előre, majd szótlanul megállt.

Egy fiziognómus, aki ismerte volna Javert jellemét, mert már hosszabb ideje tanulmányozta ezt a civilizáció szolgálatába szegődött vadembert, a római, a spártai, a szerzetesi és káplári léleknek ezt a különös vegyülékét, ezt a hazugságra képtelen rendőrkémet, ezt a feddhetetlen besúgót, egy fiziognómus, aki tudott volna Javert régi, titkos ellenszenvéről Madeleine iránt, a polgármesterrel Fantine miatt támadt összetűzéséről, ha az emberi arcok e tudós búvára ebben a pillanatban látja Javert-t, azt kérdezte volna magában: mi történt? Mindenkinek, aki ismerte ezt az egyenes, tiszta, őszinte, becsületes, szigorú és kegyetlen lelkületű embert, szemébe ötlött volna, hogy Javert valami nagy belső válságon ment át. Javert semmit sem tartogathatott magában, amit arcáról ne lehetett volna leolvasni. Mint a heves vérmérsékletűek általában, ő is hirtelen hangulatváltozások embere volt. Arckifejezése még sohasem volt oly különös és váratlan, mint most. Mikor belépett és meghajolt Madeleine úr előtt, arcán sem bosszúvágy, sem harag, sem gyanakvás nem látszott; néhány lépéssel a polgármester karosszéke mögött majdnem feszes vigyázzban állt meg, a sohasem szelíd, de mindig türelmes ember naiv, hideg merevségével. Szótlanul, mozdulatlanul, őszinte alázattal és csendes megadással várta, mikor lesz kegyes megfordulni a polgármester úr. Kalapját kezében tartva, nyugodtan, komolyan, lesütött szemmel állt, arckifejezése valahol középütt volt a tisztje előtt álló katona és a bírája előtt álló bűnös ábrázata közt. Minden feltételezhető érzelem, minden emlék lemosódott róla. Már csak komor bánat rítt le erről a gránitszerűen egyszerű és kemény arcról. Egész lényéből alázat, eltökéltség és valamilyen mindenre elszánt kétségbeesés áradt.

A polgármester végre letette a tollat, és félig feléje fordult:

- No, mi az? Mi történt, Javert?

Javert, mintha össze akarná szedni magát, egy pillanatig várt a válasszal, majd valami szomorú ünnepélyességgel, mégis közvetlen hangon megszólalt:

- Bűncselekmény történt, polgármester úr.

- Miféle bűncselekmény?

- Egy alárendelt hatósági közeg súlyos tiszteletlenséget tanúsított egy köztisztviselővel szemben.

- Ki az a közeg? - kérdezte Madeleine.

- Én vagyok - felelte Javert.

- Ön?

- Igen, én.

- És ki az a köztisztviselő, akinek panasza lehet ön ellen?

- Ön, polgármester úr!

Madeleine úr felegyenesedett a karosszékében. Javert komor arccal és továbbra is lesütött szemmel folytatta:

- Polgármester úr, kérem önt, szíveskedjék illetékes helyen elmozdításomat javasolni.

Madeleine úr elképedve szólni akart, Javert azonban közbevágott:

- Azt akarja mondani, hogy magam is beadhatnám a lemondásomat. Ez azonban kevés. Az önkéntes lemondás olyan tisztesség, amely nem illet meg. Vétkeztem, bűnhődnöm kell. Csapjanak el.

Rövid szünet után hozzátette:

- Polgármester úr, múltkoriban ön igazságtalanul szigorúan bánt velem. Legyen most hozzám igazságosan szigorú.

- Jó, de hát miért? - kiáltott fel Madeleine úr. - Miféle zagyvaságot beszél? Mit jelentsen ez? Milyen bűncselekményt követett el ellenem, egyáltalán mivel ártott nekem, mennyiben hibázott velem szemben? Vádolja önmagát, azt kívánja, hogy mással töltsék be az állását...

- Hogy elcsapjanak - vágott közbe Javert.

- Hogy elcsapják. Jó. De én egy szót sem értek az egészből.

- Mindjárt megérti, polgármester úr.

Javert nagyot sóhajtott, azután szenvtelenül és szomorúan folytatta:

- Polgármester úr, hat héttel ezelőtt, mikor az a jelenetünk volt a miatt a lány miatt, annyira felbőszültem, hogy följelentettem önt.

- Följelentett?

- Igen, a párizsi rendőrfőnökségen.

Madeleine úr, aki éppoly ritkán nevetett, mint Javert, ezúttal elmosolyodott.

- Mint a rendőrhatóság jogkörét bitorló polgármestert?

- Mint volt fegyencet.

A polgármester elsápadt.

Javert lesütött szemmel folytatta:

- Azt hittem. Sokáig gyanakodtam. Derengett előttem valami hasonlatosság, továbbá föltűnt, hogy adatokat szerzett be Faverolles-ban, aztán az ön nagy testi ereje, kalandja az öreg Fauchelevent-nal, meg hogy olyan kitűnő céllövő, hogy kissé húzza a lábát - szóval, tudom is én, miféle ostobaság alapján azonosítottam önt egy bizonyos Jean Valjeannal.

- Egy bizonyos... milyen nevet is mondott?

- Jean Valjean. Egy fegyencet hívtak így. Húsz évvel ezelőtt láttam Toulonban, ahol fegyőr voltam. Úgy hírlik, ez a Jean Valjean, amikor kiszabadult a fegyházból, meglopott egy püspököt, majd az országúton kirabolt egy szavojai fiúcskát. Nyolc évvel ezelőtt, nem tudni, hogyan, eltűnt, azóta keresik. Én azt képzeltem... Szóval ezt tettem. A harag vitt rá, hogy följelentsem önt a rendőrkapitányságon.

Madeleine úr, aki néhány perce megint az irataival foglalatoskodott, tökéletes közönnyel kérdezte:

- És mit válaszoltak önnek?

- Hogy bolond vagyok.

- És?

- Igazuk van.

- Szép, hogy beismeri.

- Nem tehetek mást, mivelhogy megtalálták az igazi Jean Valjeant.

Madeleine úr kezéből kiesett a papírlap. Felszegte a fejét, tekintete Javert-re meredt. Leírhatatlan hangsúllyal csak ennyit mondott:

- Ó!

Javert tovább beszélt:

- Így áll a dolog, polgármester úr; Ailly-le-Haut-Clocher vidékén lakott egy ágrólszakadt öregember, Champmathieu apó. Nyomorúságban tengődött. Nemigen törődtek vele. Mit tudni, miből él az ilyen népség? Az ősszel azután Champmathieu apót letartóztatták, mert almát lopott... hogy kitől, nem fontos. A lopást felfedezték, a megrongált kerítés, a letört ágak tanúskodtak. Champmathieu-t lefogták. Még akkor is a kezében volt az almafaág. A vén bolond hűvösre került. Eddig az egész csak közönséges rendőri ügy. De mit tesz a gondviselés? Mivel a fogház rossz állapotban volt, a vizsgálóbíró úr intézkedett, hogy Champmathieu-t szállítsák el az arrasi megyei börtönbe. Ott volt egy Brevet nevű volt fegyenc, akit valami okból letartóztattak; mert jó magaviseletű volt, megtették szobafőnöknek. Nos, polgármester úr, ahogy Champmathieu megérkezik, ez a Brevet fölkiált: „Hiszen én ismerem ezt az embert. Gályarab volt. Nézz csak rám, öregem! Jean Valjean vagy, Jean Valjean!” - „Miféle Jean Valjean?” - adja Champmathieu a meglepettet. „Ne tettesd magad hülyének - mondja Brevet. - Jean Valjean vagy. Most húsz éve együtt voltunk a touloni fegyházban.” Champmathieu tagad. De hát ön tudja, hogy megy az ilyesmi. Fölfigyelnek a dologra. Alaposan utánanéznek. Kiderült a következő: Champmathieu mintegy harminc évvel ezelőtt mint fanyeső munkás járta az országot, így vetődött el Faverolles-ba is, ahol nyoma veszett. Jóval később Auvergne-ben[291] bukkant fel, majd Párizsban, ahol, mint mondja, bognárkodott, és egy mosónővel élt együtt, amire azonban nincs bizonyíték; úgy került azután ide. Mármost mi volt Jean Valjean, mielőtt betöréses lopásért fegyházba került? Fanyeső. Hol? Faverolles-ban. Más bizonyíték: Jean Valjean keresztneve Jean volt, anyja vezetékneve Mathieu. Mi sem természetesebb, mint hogy a fegyházból kiszabadulva megtévesztésül anyja nevét veszi fel, és Jean Mathieu-nek nevezi magát. Auvergne-be kerül. Ezen a vidéken Chan-nak ejtik a Jean-t, és őt Chan Mathieu-nek hívják. Emberünk hagyja, és íme máris mint Champmathieu áll előttünk. Világos, ugye? Tudakozódnak Faverolles-ban. Jean Valjean családja már nincs ott. Nem tudják, hová lett. Polgármester úr tudja, hogy ebben a néposztályban gyakori egy-egy család nyomtalan eltűnése. Nyomoznak utána, de hiába. Az effajta emberek, ha nem olyanok, mint a sár, olyanok, mint a por. Meg azután történetünk kezdete harminc évre nyúlik vissza, s ma már senki sincs Faverolles-ban, aki emlékezne Jean Valjeanra. Toulonban érdeklődtünk utána. Brevet-n kívül mindössze két fegyenc akadt, aki ismerte Jean Valjeant. Az életfogytiglan elítélt Cochepaille és Chenildieu. Kihozatják őket a fegyházból, és szembesítik az állítólagos Champmathieu-vel. A fegyencek egy pillanatig sem haboznak. Akárcsak Brevet, ők is felismerik benne Jean Valjeant. Egyezik az életkor, ötvennégy év, egyezik a termet, az arc - ez az ember kétségtelenül ő. Én épp akkortájt küldtem el feljelentésemet a párizsi rendőrfőnökségre. Azt válaszolták, hogy megőrültem, Jean Valjean Arrasban van, az igazságügyi hatóság kezében. Képzelheti, mennyire meglepődtem, hiszen azt hittem, hogy Jean Valjeant itt tartom a markomban. Írtam a vizsgálóbírónak. Magához rendelt, elém vezetik Champmathieu-t...

- És? - vágott közbe Madeleine úr.

Javert szomorúan, de eltökélten válaszolt:

- Polgármester úr, ami igazság, az igazság. Bármennyire is sajnálom, valóban az az ember Jean Valjean. Magam is ráismertem.

- Biztos benne? - kérdezte Madeleine úr alig hallhatóan. Javert mély meggyőződésből fakadó, fájdalmas nevetéssel kacagott fel:

- De még mennyire!

Elgondolkozva hallgatott egy ideig, s közben szórakozottan egy csipetnyi porzót hintett az asztalon csillogó tintacseppre, majd megszólalt:

- És most, miután láttam az igazi Jean Valjeant, nem is értem, miképpen tévedhettem ekkorát. Bocsánatot kérek öntől, polgármester úr.

A gőgös Javert öntudatlan méltósággal és egyszerűséggel mondta ezeket a súlyos, szinte esdeklő szavakat annak a Madeleine-nek, aki őt hat héttel ezelőtt az egész rendőrlegénység előtt megszégyenítette, amikor rákiáltott: „Takarodjon!”

- És mit mond az az ember? - kérdezte ridegen a polgármester, anélkül hogy Javert bocsánatkérésére válaszolt volna.

- Hát bizony rosszul áll a szénája, polgármester úr! Ha valóban Jean Valjean, akkor visszaeső bűnös. Mert ha egy gyerek mászik át a kerítésen, tör le egy ágat és csen el néhány almát, az csak csínytevés; ha felnőtt teszi, kihágás; ha volt fegyenc, bűncselekmény. Betöréses lopás. Nem a rendőrbíró, hanem az esküdtszék elé tartozik. És büntetése nem néhány napi fogház, hanem életfogytiglani rabság. Aztán ott van a kis szavojai ügye, remélem, azt is előveszik. Az ördögbe is, van miért kapálóznia, nemde? Másnak legalábbis lenne. De Jean Valjean agyafúrt fickó. Erről is ráismerek. Más ember érezné, hogy ég a lába alatt a talaj, tagadna, kiabálna, hiszen a víz is zubog a lábosban, amikor forrni kezd. Másvalaki nem tűrné, hogy Jean Valjeannak szólítsák. Ez pedig úgy tesz, mintha semmit se értene az egészből. „Champmathieu vagyok” - hajtogatja, és ebből nem enged. Meglepett képet vág, játssza az ostobát, gondolja, így a legjobb. Ó, ez ravasz fickó. De hát minden hiába, bizonyítékok vannak. Négy ember felismerte, a vén gazembert el fogják ítélni. Az arrasi törvényszék előtt van az ügy. Én is tanú leszek. Megidéztek.

Madeleine közben visszaült íróasztalához, megint elővette az iratcsomót, és nyugodtan lapozgatta. Olvasott, jegyezgetett, mint aki nagyon el van foglalva. Végül Javert felé fordult:

- Elég, Javert. Ezek a részletek voltaképpen alig érdekelnek. Csak az időt vesztegetjük, pedig sürgős elintéznivalóink vannak. Javert, most rögtön elmegy Buseaupied nénihez, aki zöldséget árul a Saint-Saulve utca sarkán. Megmondja neki, hogy jelentse fel Pierre Chesnelong fuvarost. Ez a barom kis híja, hogy el nem gázolta az asszonyt és a gyerekét. Meg kell büntetni. Aztán keresse fel Charcellay urat a Montre-de-Champigny utcában. Panaszkodik, hogy a szomszéd ház egyik csurgójából a telkére folyik az esővíz, és alámossa a ház alapzatát. Azután menjen el a Guibourg utcába özvegy Dorisnéhoz és a Garraud-Blanc utcában Renée le Bossé asszonyhoz, ahol, mint nekem jelentik, kihágásnak minősülő dolgok történnek. Állapítsa meg a tényállást, vegyen fel jegyzőkönyvet. Hanem én rengeteg munkát adok önnek, pedig el akar utazni, nemde? Ha jól emlékszem, azt mondta, hogy abban a Champmathieu-ügyben Arrasba kell utaznia nyolc-tíz napon belül?

- Hamarabb, polgármester úr.

- Tehát mikor?

- Úgy hiszem, említettem polgármester úrnak, hogy holnap lesz a tárgyalás. Az éjszakai postakocsival indulok.

Madeleine úr arca alig észrevehetően megrándult.

- És meddig tart a tárgyalás?

- Legfeljebb egy napig. Legkésőbb holnap éjjel sor kerül az ítéletre. Én azonban be sem várom, hiszen úgyis biztosan elítélik. Mihelyt megtettem a vallomásomat, jövök vissza.

- Helyes - mondta Madeleine úr, és intett Javert-nek, hogy távozhat. De Javert nem mozdult.

- Bocsánat, polgármester úr - szólalt meg.

- Kíván még valamit?

- Polgármester úr, engedje meg, hogy emlékeztessem...

- Mire?

- Arra, hogy engem el kell csapatnia.

Madeleine úr fölállt.

- Javert, ön becsületes ember, én becsülöm önt. Túlozza a hibáját. Különben is a sérelem engem ért. Javert, ön előléptetést érdemel, nem elcsapatást. Azt kívánom, maradjon meg állásában.

Javert ránézett Madeleine úrra. Tekintetéből kissé korlátolt, de szigorú és tiszta öntudat sugárzott. Nyugodtan mondta:

- Nem értek egyet önnel, polgármester úr.

- Ismétlem - válaszolta Madeleine úr -, az ügy csak engem érint.

Javert azonban kitartott a rögeszméje mellett.

- Hogy túlzok? Egyáltalán nem túlzok. Az okoskodásom a következő. Én önt alaptalanul meggyanúsítottam. Ez önmagában véve még semmit sem jelent. Nekünk jogunk van másokat meggyanúsítani, jóllehet visszaélünk ezzel a joggal, ha gyanúnk föllebbvalóinkra irányul. De hogy én bizonyítékok nélkül, haragos indulatban, csak azért, hogy bosszút álljak, önről, a köztiszteletben álló polgárról, a polgármesterről, a köztisztviselőről, feljelentésemben azt állítottam, hogy közönséges fegyenc, ez súlyos dolog. Nagyon súlyos. Magát a hatóságot sértettem meg az ön személyében, én, a hatósági közeg! Ha valamelyik alárendeltem követ el ilyesmit, méltatlannak minősítem a szolgálatra, és elcsapatom. Nem? És még valamit, polgármester úr. Életemben már sokszor voltam szigorú másokkal szemben. Igazam volt, helyesen jártam el. De ha most magammal szemben nem lennék szigorú, mindaz, amit tettem, igazságtalanná válna. Vagy talán én több kíméletet érdemlek, mint mások? Nem. Hát csak arra való volnék, hogy másokat büntessek, magam pedig lapuljak? Ez gazság lenne, s igaza lenne annak, aki azt mondaná: hitvány alak ez a Javert! Polgármester úr, én nem kívánom, hogy jóságos legyen velem, eleget bosszankodtam, amikor másokkal gyakorolta a jóságot - én nem kérek belőle. Az olyan jóság, amely igazat ad az utcalánynak a polgárral szemben, a rendőrnek a polgármesterrel szemben, az alacsony rangúaknak a magas rangúakkal szemben, szerintem rosszul alkalmazott jóság. Az effajta jóság bomlasztja a társadalmat. Istenem, mennyivel könnyebb jóságosnak lenni, mint igazságosnak. Higgye el, ha az volna, akinek tartottam, biz én nem lennék jóságos önnel szemben. Polgármester úr, nekem úgy kell bánnom önmagammal, ahogyan másokkal bánnék. Amikor üldöztem a gonosztevőket, amikor kíméletlenül elbántam a gazemberekkel, gyakran mondogattam magamban: vigyázz magadra, mert ha megbotlasz, ha rájövök, hogy hibázol, jaj neked! Megbotlottam, hibáztam, úgy kell nekem! Felfüggesztés, elmozdítás, elcsapás, mindegy, megérdemlem. Van két karom, mit bánom én, megyek kapálni. Polgármester úr, a szolgálat érdeke példamutatást kíván. Kérem tehát, csapassa el Javert felügyelőt.

Mindezt alázatos, büszke, kétségbeesett és meggyőződött hangon mondta, ami valami furcsa nagyszerűséget kölcsönzött ennek a különös, de becsületes embernek.

- Majd meglátjuk - felelt Madeleine úr, és kezet nyújtott.

Javert távozóban komor hangon mondta:

- Bocsánat, polgármester úr, ez lehetetlen. Egy polgármester nem foghat kezet egy besúgóval.

És fogai közt mormolva hozzátette:

- Igen, besúgóval. Attól a pillanattól kezdve, hogy visszaéltem rendőri állásommal, már csak közönséges besúgó vagyok.

Mély meghajlással köszönt, és az ajtó felé indult.

Mikor odaért, visszafordult.

- Polgármester úr - szólalt meg lesütött szemmel -, utódom kinevezéséig ellátom a szolgálatot.

Kiment. Madeleine úr elgondolkozva hallgatta a folyosó kövezetén egyre távolodó kemény és határozott lépéseket.

HETEDIK KÖNYV
A Champmathieu-tárgyalás

I
Simplicia nővér

A most következő események nem váltak mind ismeretesekké Montreuil-sur-Merben, de az a kevés, ami eljutott oda belőlük, olyan emléket hagyott a városban, hogy nagy hiánya volna könyvünknek, ha nem mesélnők el a legapróbb részletekig.

E részletek során az olvasó találkozni fog két vagy három valószínűtlen körülménnyel, amelyekhez azonban az igazság iránti tiszteletből ragaszkodunk.

A Javert látogatására következő délután Madeleine úr szokása szerint meglátogatta Fantine-t.

Mielőtt bement Fantine-hoz, hívta Simplicia nővért.

Két apáca teljesített szolgálatot a betegszobában, lazarista nővérek volta, mint a betegápoló nővérek mind, az egyiket Perpetua nővérnek, a másikat Simplicia nővérnek hívták.

Perpetua nővér műveletlen parasztlány volt, csak úgy találomra lett betegápoló nővér, és úgy lépett az Isten szolgálatába, mint ahogy más cselédnek áll. Úgy volt apáca, mint ahogy más szakácsnő. Az ilyenfajta nem ritkaság. A szerzetesrendek szívesen fogadják be az ilyen sült parasztokat, akikből könnyen válik kapucinus barát[292] vagy Orsolya-szűz.[293] Ezek a paraszti népek jól beválnak az alázatosság durva munkáiban. Annak, hogy egy béresből karmelita[294] váljék, nincs semmi akadálya; megerőltetés nélkül lesz az egyikből a másik; a falu és a kolostor egyforma tudatlansága kellő előkészület, és azonnal egy színvonalra állítja a parasztembert a baráttal. Valamivel bővebb lebernyeg, kész a csuha. Perpetua nővér Mariens-ban, Pontoise mellett született, afféle tenyeres-talpas apáca volt, tájszólásban beszélt, zsoltározott, zsörtölődött, a teát aszerint cukrozta, hogy vakbuzgó vagy képmutató volt-e betege, ráförmedt a betegekre, mogorván bánt a haldoklókkal, úgyszólván az arcukba csapta az Istent, halálküzdelmüket dühös imákkal korbácsolta. Vakmerő, tisztességes és pirospozsgás nő volt.

Simplicia nővér fehér volt, sápadt, mint a viasz. Perpetua nővér mellett olyan volt, mint a viaszgyertya a faggyúgyertya mellett. Pauli Vince felségesen rajzolta meg a betegápoló nővér alakját ezekben a csodálatra méltó szavakban, amelyekben annyi a szabadság és annyi a szolgaiság: „Zárdájuk a kórház, cellájuk hónapos szoba, kápolnájuk a plébániatemplom, kolostoruk a város utcái és a kórházak termei, klauzúrájuk az engedelmesség, vasrácsuk az istenfélelem, fátyoluk a szerénység.” Ez az eszmény elevenedett meg Simplicia nővérben. Simplicia nővér korát senki sem tudta volna megmondani; sohasem volt fiatal, és úgy látszott, hogy sohasem öregszik meg. Nyugodt, komoly, kellemes modorú, hideg ember volt - nem merjük mondani, hogy nő -, és sohasem hazudott. Olyan szelíd volt, hogy törékenynek látszott; azonban keményebb volt, mint a gránit. Bájos ujjaival finoman és tisztán érintette a szerencsétleneket. Beszédében, hogy úgy mondjuk, volt valami hallgatagság; csak annyit beszélt, amennyit okvetlenül kellett, és olyan zengése volt a hangjának, amely megszentelt volna egy gyóntatószéket, és elbájolt volna egy szalont. Ez a finomság darócba öltözött, mert ennek a durva horzsolása folytonosan az égre és Istenre emlékeztette. Emeljünk ki egy részletet. Simplicia nővér jellemző tulajdonsága az volt, hogy sohasem hazudott, semmiféle érdekből, még közömbösen sem mondott ki soha olyasmit, ami nem volt igaz, szent igaz; ez volt erényességének a fémjelzése. Szinte híres volt a rendjében erről a rendíthetetlen igazmondásáról. Sicard abbé[295] a süketnéma Massieu-höz intézett levelében beszél Simplicia nővérről. Bármily őszinték, bármily egyenesek és bármily tiszták vagyunk is, valamennyiünk tisztaságán ott van legalábbis valami apró, ártatlan hazugságnak a szeplője. Őbenne nyoma sem volt ennek. Kis hazugság, ártatlan hazugság, hát van ilyen? A hazugság feltétlenül bűn. Kis hazugság nincs; aki hazudik, egészen hazudik; a hazugság magának a démonnak az arca; a Sátánnak két neve van, az egyik Sátán, a másik Hazugság. Ő így gondolkodott. És ahogy gondolkodott, úgy cselekedett. Ennek az eredménye volt az a fehérség, amelyet említettünk, az a fehérség, amelynek sugárzása még az ajkán és szemén is elömlött. Fehér volt a mosolya, fehér volt a tekintete. Ennek a léleknek az üvegén egyetlen pókháló, egyetlen porszem sem volt. Mikor belépett Pauli Szent Vince rendjébe, öntudatos választással vette fel a Simplicia nevet. Szicíliai Simplicia, tudjuk, az a szent asszony, aki inkább letépetté mind a két mellét, mintsem azt mondja, hogy Segestában született, holott valójában Syracusában született,[296] pedig ez a hazugság megmentette volna az életét. Ez a védőszent illett ehhez a lélekhez.

Simplicia nővérnek, mikor a rendbe lépett, két hibája volt, amelyeket lassan-lassan levetkezett; szerette a nyalánkságokat, és szeretett levelet kapni. Most már sohasem olvasott mást, csak egy nagybetűs latin imakönyvet. Nem értett latinul, de a könyvet megértette.

Ez a jámbor nővér megszerette Fantine-t, mert valószínűleg megérezte benne a lappangó erényt, és úgyszólván csak az ő ápolásának szentelte magát.

Madeleine úr félrehívta Simplicia nővért, és Fantine-t olyan különös nyomatékkal ajánlotta gondjaiba, amelyre a nővér később is visszaemlékezett.

Aztán otthagyta a nővért, és odalépett Fantine-hoz.

Fantine mindennap úgy várta Madeleine úr megjelenését, mint ahogy az ember a meleg és az öröm sugarát várja. A nővéreknek ezt mondta:

- Csak akkor élek, ha itt van a polgármester úr.

Ezen a napon nagy láza volt. Mikor meglátta Madeleine urat, megkérdezte:

- És Cosette?

A férfi mosolyogva felelte:

- Nemsokára itt lesz.

Madeleine úr úgy beszélgetett Fantine-nal, mint máskor. Csupán félóra helyett egy óra hosszáig maradt nála, Fantine nagy örömére. Mindenkinek sokszorosan a lelkére kötötte, hogy a betegnek mindene meglegyen. Megfigyelték, hogy az arca egyszer csak egészen elkomorul. De ezt megértették, mikor megtudták, hogy az orvos ezt súgta a fülébe:

- Rohamosan gyengül.

Azután visszament a polgármesteri hivatalba, és a hivatalszolga látta, hogy nagy figyelemmel tanulmányozza Franciaország útitérképét, amely a dolgozószobája falán függött. Néhány számot írt ceruzával valami papírdarabkára.

II
Az éles eszű Scaufflaire mester

A polgármesteri hivatalból elment a város végére egy flamandhoz, Scaufflaer mesterhez, akinek a nevét Scaufflaire-re franciásították, aki lovakat és kocsikat szokott bérbe adni tetszés szerint.

Ehhez a Scaufflaire-hez úgy juthatott el a legrövidebb úton, ha egy meglehetősen néptelen utcán vág át, ahol a plébániája volt annak az egyházközségnek, amelyhez Madeleine úr tartozott. A plébános, úgy mondták, tisztes és tiszteletre méltó és okos ember volt. Abban a pillanatban, amikor Madeleine úr a plébánia elé ért, csak egyetlen járókelő volt az utcán, és ez a járókelő a következőket figyelte meg: a polgármester úr, miután elhaladt a plébánia előtt, megállt, mozdulatlanul vesztegelt, aztán megfordult, és visszament, amerre jött, egészen a plébánia kapujáig, amely vaskalapácsos kiskapu volt. Keményen megragadta a kalapácsot, és fölemelte. A keze fönnakadt, aztán mintha gondolt volna egyet, megint megállt, egy másodperc múlva, ahelyett hogy hangosan koppantott volna a kalapáccsal, vigyázatosan leeresztette, és nagy sebbel-lobbal, ami pedig nem volt szokása, továbbment az útján.

Madeleine úr otthon találta Scaufflaire mestert, aki éppen valami lószerszámot javítgatott.

- Scaufflaire mester - kérdezte -, van-e jó lova?

- Polgármester uram - válaszolt a flamand -, minden lovam jó. Mit ért ön jó lovon?

- Olyan lovat értek, amely egy nap alatt meg tud tenni húsz mérföldet.

- Ördög és pokol! - csattant fel a flamand. - Húsz mérföldet!

- Annyit.

- Kocsiba fogva?

- Igen.

- És mennyi pihenője lesz az út után?

- Szükség esetén másnap vissza kell jönnie.

- Még egyszer megtenni ugyanazt az utat?

- Igen.

- Ördög és pokol! Ördög és pokol! És húsz mérföld!

Madeleine úr kihúzta a zsebéből a papírdarabot, amelyre a számokat feljegyezte, odamutatta a flamandnak; ezek a számok voltak rajta: 5, 6, 8˝

- Nézze - mondta. - Összesen tizenkilenc és fél, kereken húsz mérföld.

- Polgármester uram - vette át a szót a flamand -, tudom, mi kell önnek. Az én kis fehér lovam. Bizonyosan látta már néhányszor. Dél-boulogne-i kis állat. De csupa tűz! Eleinte hátaslovat akartak nevelni belőle. Hehe! Rúgkapált, mindenkit levetett a földre. Azt hitték, makrancos, nem tudták, mihez fogjanak vele. Én megvettem. Kocsiba fogtam. Uram, csak azt akarta; olyan szelíd, mint egy kislány, úgy repül, mint a szélvész. Jaj, de nem szabad ám felülni a hátára. Semmi áron sem akar hátasló lenni. Mindegyiknek megvan a mániája. Húzni igen, cipelni nem; azt hinné az ember, hogy feltette magában.

- Megteszi ezt az utat?

- Azt a húsz mérföldet? Mégpedig egyfolytában, vágtában és legfeljebb nyolc óra alatt. De hallgassa meg a feltételeimet.

- No mondja.

- Először is, ön a feleúton egyórai pihenőt ad neki; megeteti, és valakinek ott kell állni, míg eszik, hogy a fogadó szolgája el ne lopja a zabját; mert én megfigyeltem, hogy a fogadókban a zabot többnyire a lovászok isszák meg, nem pedig a lovak eszik meg.

- Ott leszünk.

- Másodszor... Polgármester úrnak kell a kocsi?

- Nekem.

- Polgármester út tud hajtani?

- Tudok.

- Nos tehát, polgármester úr, egyedül megy és poggyász nélkül, hogy meg ne terheljük a lovat.

- Rendben van.

- De polgármester uram, mivel senkit sem visz magával, kénytelen lesz személyesen felügyelni a zabra.

- Magától értetődik.

- Napi harminc frank a bére. A pihenőnapok is fizetendők. Egy fityinggel sem kevesebb, és az állat etetése polgármester úr költségére megy.

Madeleine úr kivett három Napóleont az erszényéből, és letette az asztalra.

- Itt van két napra előre.

- Negyedszer: ilyen útra a hintó nagyon nehéz volna, és kifárasztaná a lovat. Jó volna, ha polgármester úr beleegyeznék, hogy kis homokfutón menjen, az is van nekem.

- Beleegyezem.

- Ez könnyű, csak nincs ernyője.

- Nekem mindegy.

- Polgármester uram, gondolt-e rá, hogy tél van?

Madeleine úr nem felelt. A flamand tovább folytatta:

- Hogy nagyon hideg van?

Madeleine úr csak hallgatott. Scaufflaire mester nem tágított:

- Hogy megeredhet az eső?

Madeleine úr felkapta a fejét, és megszólalt:

- A homokfutó és a ló holnap reggel fél ötkor legyen a kapum előtt.

- Rendben van, polgármester uram - felelte Scaufflaire, aztán a hüvelykujja körmével valami foltot vakargatott az asztallapon, és azzal a közömbös arccal, amellyel a flamandok olyan ügyesen takargatják a ravaszkodásukat, megszólalt:

- Hanem, ejnye csak, most jut eszembe! Polgármester uram nem is mondta meg, hova megy! Hova megy, polgármester úr?

Mióta beszélgettek, egyébre se gondolt, csak erre, de nem tudta, miért, nem merte föltenni ezt a kérdést.

- Jó-e a lovának a két első lába? - kérdezte Madeleine úr.

- Igen, polgármester uram. A lejtőkön kissé vissza kell tartania. Sok az ereszkedő arrafelé, amerre megy?

- Ne felejtse el, hogy reggel fél ötkor pontosan ott legyen a kapum előtt - felelte Madeleine úr, és távozott.

A flamand, mint kevéssel utóbb ő maga mondogatta „egészen hülyén” állt ott.

Két vagy három perce volt már, hogy a polgármester úr távozott, mikor megint nyílt a kapu; a polgármester úr volt.

Még mindig közömbös és elfogódott volt az arca.

- Scaufflaire uram - szólalt meg -, mennyire becsüli ön a lovat és a homokfutót, amelyet bérbe ad nekem, szőröstül-bőröstül?

- Szőröstül-kocsistul, polgármester uram - javította ki a flamand, és hangosan felkacagott.

- Jó, jó. Hát mennyire?

- Polgármester uram meg akarja venni?

- Nem, de minden eshetőségre biztosítékot akarok adni önnek. Ha visszajöttem, visszaadja majd azt az összeget. Mennyire becsüli a kocsit-lovat?

- Ötszáz frankra, polgármester uram.

- Tessék. - Madeleine úr bankjegyet tett az asztalra, aztán kiment, és többé nem jött vissza.

Scaufflaire mester szörnyen sajnálta, hogy nem mondott ezer frankot. Különben a ló és a homokfutó mindenestül száz tallért ért.

A flamand előhítta a feleségét, és elmondta neki az esetet. - Hova az ördögbe mehet a polgármester úr? - Összedugták a fejüket. - Párizsba megy - mondta az asszony. - Nem hiszem - mondta a férje. Madeleine úr a kandallón felejtette azt a papírdarabot, amelyre a számokat felírta. A flamand felvette és tanulmányozta. - Öt, hat, nyolc és fél? Ez bizonyosan a postaállomásokat jelzi. - Odafordult a feleségéhez. - Megvan. - No? - Öt mérföldnyire van innen Hesdin. Hesdintől hat mérföldnyire Saint-Pol, Saint-Poltól nyolc mérföldnyire Arras. Arrasba megy.

Eközben Madeleine úr hazatért.

Scaufflaire mestertől visszajövet kerülő utat választott, mintha a plébánia kapuja kísértés lett volna számára, és ki akarta volna kerülni. Fölment a szobájába és bezárkózott, amiben nem volt semmi különös, mert szeretett korán lefeküdni. Mégis a gyárnak a kapusnője, aki Madeleine úrnak egyetlen cselédje volt, megfigyelte, hogy fél kilenckor eloltotta a lámpáját, és ezt el is mondta a pénztárosnak, aki épp hazajött, és hozzátette:

- Talán beteg a polgármester úr? Egy kissé furcsának láttam az arcát.

Ez a pénztáros abban a szobában lakott, amely pontosan Madeleine úr szobája alatt volt. A kapusné szavaira rá se hederített, lefeküdt és elaludt. Éjféltájban hirtelen felriadt; félálmában valami zajt hallott a feje fölött. Hallgatózott. Jövő-menő lépések zaja volt, mintha valaki járkált volna a fölötte levő szobában. Figyelmesebben hallgatózott, és megismerte Madeleine úr lépéseit. Furcsának érezte, Madeleine úr szobájában, míg csak fel nem kelt, rendszerint néma csend volt. Egy pillanattal később a pénztáros olyasvalamit hallott, mintha egy szekrényt nyitottak és zártak volna. Aztán eltoltak egy bútordarabot, egy darabig csend volt, majd újra kezdődött a járkálás. A pénztáros felült, egészen felébredt, nézelődött, és ablakának az üvegén át a szemben levő ház falán észrevette egy kivilágított ablak vöröses visszfényét. A sugarak irányából ítélve ez nem lehetett más, mint Madeleine úr szobájának az ablaka. A visszfény táncolt, mintha nem is annyira lámpától, hanem inkább valami lobogó tűztől eredt volna. Az ablakkeretek árnyéka nem rajzolódott bele, és ez arra mutatott, hogy az ablak tárva-nyitva van. Ilyen hidegben ez a nyitott ablak meglepő volt. A pénztáros újra elaludt. Egy-két órával később megint fölébredt. A feje fölött, lassan és szabályosan még mindig hangzottak a lépések.

A visszfény még mindig ott volt a falon, de most már sápadt volt és nyugodt, mint valami lámpa vagy gyertya fénye. Az ablak még mindig nyitva volt.

Elmondjuk, mi történt Madeleine úr szobájában.

III
Vihar egy koponyában

Az olvasó bizonyára kitalálta már, hogy Madeleine úr senki más, mint Jean Valjean.

Már belenéztünk ennek a léleknek a mélységeibe; most itt a pillanat, hogy még egyszer beletekintsünk. Megindultan és remegve tesszük ezt. Nincs borzasztóbb valami, mint az ilyenfajta szemlélődés. A lélek szeme sehol sem találhat több ragyogást és több sötétséget, mint az emberben: nem pihenhet meg ennél félelmetesebb és ennél bonyolultabb, ennél titokzatosabb és ennél végtelenebb valamin. Van nagyszerűbb látvány, mint a tenger: az ég; van nagyszerűbb látvány, mint az ég: a lélek belseje.

Megírni az emberi lelkiismeret hőskölteményét, akár csak egyetlen emberről van szó, akár csak a legalacsonyabb emberről, annyi volna, mint minden hőskölteményt egy magasztos és végleges hőskölteménybe összeolvasztani. A lelkiismeret az agyrémek, a sóvárgások, a kísértések káosza, az ábrándok olvasztókemencéje, szégyenletes gondolatok barlangja: szofizmák kavargó zűrzavara, szenvedélyek csatatere. Bizonyos órákban nézzetek keresztül egy-egy töprengő emberi lény fakó arcán, és nézzetek mögé, nézzetek bele ebbe a lélekbe, nézzetek be ebbe a sötétségbe. Ott benne, a külső némaság leple alatt, gigászok harca folyik, mint Homérosznál, sárkányok és szörnyetegek és nyüzsgő kísértetek tusája, mint Miltonnál,[297] látomások kígyóvonalai, mint Danténál. Valami sötét dolog ez a végtelen, amelyet az ember magában hordoz, és amelyhez kétségbeesetten méri hozzá agyának elhatározásait és életének cselekedeteit!

Alighieri[298] egyszer egy komor kapu elé került, amely előtt megtorpant. Ilyen kapu mered mielőttünk is, és a küszöbén megtorpanunk. Mégis lépjünk be.

Keveset kell hozzátennünk ahhoz, amit az olvasó már eddig is tud abból, ami Jean Valjeannal Kicsi Gervais-vel való kalandja óta történt. Attól a pillanattól fogva, láttuk, más emberré vált. Megvalósította azt, amit a püspök akart faragni belőle. Ez több volt, mint átalakulás: átlényegülés volt.

Sikerült eltűnnie, eladta a püspök ezüstneműjét, és csak a gyertyatartókat őrizte meg emlékül, városról városra lopakodott, bebarangolta Franciaországot, elérkezett Montreuil-sur-Merbe, az az ötlete támadt, amelyet már említettünk, végrehajtotta mindazt, amit elbeszéltünk, sikerült elérnie, hogy megközelíthetetlen legyen, és mióta Montreuil-sur-Merben megtelepedett, boldogan érezte, hogy lelke kesereg a múlton, és hogy életének első felét meghazudtolja a második; békésen, nyugodtan, gondtalanul és reménykedőn élt, és csupán két gondolat töltötte el: eltitkolni nevét, és megszentelni életét; kerülni az embereket, és visszatérni Istenhez.

Ez a két gondolat oly szorosan összevegyült lelkében, hogy eggyé vált; mind a kettő egyformán eláradt és elhatalmasodott rajta, és kormányozta legkisebb cselekedetét is. Rendszerint egyetértőn szabályozták életmódját; a titkolózás felé fordították; jóindulatúvá és egyszerűvé tették; mindig ugyanazt a tanácsot adták neki. Mégis néhanapján összeütközésbe kerültek egymással. Ilyen esetben, emlékszünk rá, az a férfiú, akit egész Montreuil-sur-Mer városa Madeleine úrnak nevezett, nem habozott feláldozni az elsőt a másodiknak, biztonságát az erénynek. Így minden óvatosság és minden okosság ellenére megtartotta a püspök gyertyatartóit, meggyászolta őt, megszólított és kikérdezett minden arra járó kis szavojait, tudakozódott a faverolles-i családok felől, s megmentette az öreg Fauchelevent életét, hiába volt Javert minden nyugtalanító gyanúsítása. Mintha arra gondolt volna - mindazok példájára, akik bölcsek, szentek és igazak voltak -, ezt már említettük, hogy első kötelessége nem önmaga kímélése.

Azonban be kell vallanunk, hogy ilyesmi még nem történt vele. Soha még ez a két eszme, amely kormányozta ezt a szerencsétlen embert, akinek szenvedéseit elbeszéljük, nem keveredett ilyen komoly küzdelembe. Zűrzavarosan, de mélységesen érezte ezt az első szavak óta, amelyeket Javert kiejtett, mikor belépett a dolgozószobájába. Abban a pillanatban, amikor olyan különösen tagolta azt a nevet, amelyet ő oly mélyen eltemetett, valami döbbenet rázta meg, és mintegy megrészegítette sorsának komor furcsasága, és ezen a döbbeneten át olyan remegés fogta el, amely megelőzi a nagy megrázkódtatásokat; meghajolt, mint a tölgy a vihar közeledtére, mint a katona a roham előtt. Érezte, hogy villámokkal és mennykövekkel terhes árnyak tódulnak a feje fölé. Miközben Javert szavait hallgatta, az volt az első gondolata, hogy elmegy, odarohan, feljelenti magát, kimenti azt a Champmathieu-t a börtönből, és magát záratja be; ez fájdalmas és gyötrelmes volt, mintha az eleven húsába vágtak volna, aztán elmúlt és így szólt magában: „Ugyan! Ugyan!” Elfojtotta ezt a nagylelkű hirtelen fellobbanását, és visszariadt a hősiességtől.

Bizonyos, hogy gyönyörű lett volna, ha a püspök szent szavai után, annyi évi bánkódás és önmegtagadás után, a csodálatosan kezdett vezeklés közepette ez az ember még az ilyen szörnyű esetben sem tántorodott volna meg egy pillanatra sem, és továbbra is egyenletes léptekkel haladt volna ama tátongó mélység felé, amelynek fenekén ott várt a menny; gyönyörű lett volna, de nem így történt. Bizony számot kell adnunk azokról a dolgokról, amelyek ebben a lélekben lezajlottak, és mi csak azt mondhatjuk el, ami valóban lepergett benne. Mindenekelőtt az önfenntartás ösztöne győzött; kapkodva összeszedte gondolatait, lefojtotta izgalmát, számba vette Javert jelenlétét, ezt a nagy veszedelmet, a rémület szilárdságával elhalasztott minden elhatározást, minden erővel elterelte a figyelmét arról, amit cselekednie kellett, és megint nyugalmat erőltetett magára, mint ahogy a harcos maga elé kapja a pajzsát.

A nap hátralevő részében ilyen állapotban volt: belsejében vihar dúlt, arcán mélységes nyugodtság ömlött el; csupáncsak úgynevezett „önfenntartási rendszabályokat” foganatosított. Még minden egymás hegyén-hátán kavargott az agyában; a zűrzavar akkora volt benne, hogy semmiféle gondolatot sem tudott világosan megfogalmazni; és ő maga sem tudott volna semmit sem mondani magáról, legfeljebb annyit, hogy valami súlyos csapás sújtott rá. Szokás szerint elment Fantine betegágyához, és meghosszabbította ott-tartózkodását valami jóságos ösztönből, és azt mondogatta magában, hogy így kell cselekednie, és bizony a leányt nagyon is gondjaiba kell ajánlani a nővéreknek arra az esetre, ha úgy történnék, hogy el kell utaznia. Homályosan úgy érezte, hogy talán Arrasba kell majd mennie, és bár egyáltalán nem szánta el még magát erre az útra, azt mondogatta magában, hogy mivel őhozzá a gyanú árnyéka sem férkőzhetik, egyáltalán nem lesz baj, ha tanúja lesz annak, ami történik, és kibérelte Scaufflaire homokfutóját, hogy készen legyen minden eshetőségre.

Meglehetősen jó étvággyal vacsorázott.

Amint visszatért a szobájába, rendbe szedte gondolatait.

Megvizsgálta a helyzetet, és megdöbbentőnek látta; olyan megdöbbentőnek, hogy elmélkedése közepette valami megmagyarázhatatlan szorongás kimondhatatlan ösztönzésére fölkelt székéből, és az ajtaját bereteszelte. Félt, hogy még valami bejön. Eltorlaszolta magát a lehetőség elől.

Egy pillanattal később elfújta a gyertyát. Zavarta.

Úgy érezte, hogy valaki megláthatja.

Kicsoda valaki?

Ó, jaj! Akit ki akart zárni, az már bejött; akinek be akarta fogni a szemét, az már nézte őt. A lelkiismeret.

A lelkiismerete, vagyis az Isten.

Mégis, ebben az első pillanatban illúziókba ringatta magát; a biztonság és a magányosság érzése ömlött el rajta; mert a reteszt betolta, úgy hitte, nem keríthetik kézre; mert a gyertyát eloltotta, úgy érezte, láthatatlanná vált. Ekkor legyűrte önmagát; az asztalra könyökölt, fejét a kezébe hajtotta, és gondolkozni kezdett a sötétben.

„Hogy is állunk? - Nem álmodom? - Mit mondtak nekem? - Csakugyan igaz, hogy együtt voltam ezzel a Javert-rel, és hogy így beszélt velem? - Ki lehet ez a Champmathieu? - Hát hasonlít rám? - Lehetséges? - Ha arra gondolok, hogy tegnap milyen nyugodt voltam, és még csak távolról sem sejtettem semmit! - Mit csináltam tegnap ilyenkor? - Mi is a magja ennek az esetnek? - Hogyan oldódik majd meg? - Mit tegyek?”

Így gyötrődött. Nem tudta már agyában összefogni a gondolatokat, úgy hömpölyögtek benne, mint a hullámok, és két tenyerébe szorította homlokát, hogy megállítsa őket...

Ebből a kavarodásból, amely felforgatta akaratát és értelmét, és amelyből igyekezett valami bizonyosságot és elhatározást leszűrni, nem fakadt semmi egyéb, csupán a szorongás.

A feje égett. Odament az ablakhoz, és sarkig kitárta. Az ég csillagtalan volt. Visszament, és leült az asztalhoz.

Így telt el az első óra.

Mégis elmélkedésében lassan-lassan kezdtek alakot ölteni és megszilárdulni a bizonytalan vonalak, és a valóság biztonságával sikerült átlátnia nem ugyan az egész helyzetet, de legalább néhány részletét.

Mindenekelőtt felismerte, hogy bármily különös és válságos ez a helyzet, teljes mértékben uralkodik rajta.

A döbbenete nőttön-nőtt.

Függetlenül a cselekedetei elé tűzött szigorú és vallásos céltól, mindaz, amit a mai napig tett, nem volt egyéb, mint egy gödör, amelyet azért ásott, hogy eltemesse benne nevét. Magába szállásának óráiban, álmatlan éjszakáin leginkább mindig attól rettegett, hogy valaha meghallja ezt a nevet; azt mondta magában, hogy ez ránézve mindennek a vége lenne; hogy azon a napon, amikor ez a név napvilágra kerül, összeomlik körülötte új élete, sőt talán, ki tudja, benne is összeomlik az új lélek. A puszta gondolatra is megremegett, hogy ez lehetséges. Bizonyos, hogy ha valaki ilyen pillanatokban azt mondta volna neki, hogy eljön az óra, mikor ez a név a fülébe csendül, mikor ez az undorító két szó: Jean Valjean, egyszerre csak felbukkan az éjszakából és felrémlik előtte, mikor ez a félelmetes fény, amely azért támad, hogy eloszlassa a titokzatosságot, amelybe burkolózott, hirtelen felvillan a szeme előtt; és hogy ez a név nem fenyegeti, hogy ez a világosság csak még sűrűbb sötétséget támaszt, hogy ennek a fátyolnak a leszakítása még jobban sűríti a titkot, hogy ez a földindulás csak megszilárdítja az épületét, hogy ennek a csodálatos esetnek nem volna más eredménye ránézve, ha úgy akarja, mint hogy az életét tisztábbá és egyúttal kifürkészhetetlenebbé teszi, és hogyha szembeállítja Jean Valjean kísértetével önmagát, akkor a jóságos és derék polgár, Madeleine úr, nagyobb becsülettel és nagyobb nyugalommal és nagyobb tisztelettel kerül ki belőle - ha valaki ezt mondta volna neki, felkapta volna a fejét, és őrültségnek bélyegezte volna ezeket a szavakat. Nos, mindez pontosan bekövetkezett, a lehetetlenségnek ez az egész tömege valósággá lett, és Isten megengedte, hogy ezek az agyrémek valósággá váljanak!

Révedezése egyre jobban tisztult. Egyre jobban számot adott magának helyzetéről.

Úgy tűnt fel neki, hogy valami megnevezhetetlen álomból ébredt, hogy sötét éjszakában lejtőn csúszik lefelé, állva, borzongva, és hiába próbál hátrálni a mélység peremén. A sötétségben világosan kibontakozott előtte valami ismeretlen, egy idegen, akit a végzet összetévesztett vele, és helyette beletaszította az örvénybe. Hogy az örvény bezáruljon, bele kellett buknia valakinek, vagy neki, vagy a másiknak.

Csak szabad folyást kellett engednie a dolgoknak.

A világosság teljessé tisztult, és bevallotta magának: a helye üres a gályákon, hiába tesz akármit, az a hely egyre őt várja, a Kicsi Gervais megrablása megint odajuttatja, ez az üres hely várja és vonzza, míg csak oda nem kerül, és hogy ez kikerülhetetlen és végzetszerű. Aztán így töprengett: ebben a pillanatban van helyettese, úgy látszik, hogy bizonyos Champmathieu-t ért ez a keserves sors, és hogy neki, aki ezentúl ott lesz a fegyházban ennek a Champmathieu-nek személyében, ott lesz a társadalomban Madeleine úr néven, neki már semmitől sem kell tartania, feltéve, hogy nem akadályozza meg az embereket abban, hogy ráhengerítsék ennek a Champmathieu-nek a fejére a gyalázatnak azt a kövét, amely mint a sírbolt fedele, ha egyszer bezárult, nem emelkedik fel többé soha.

Mindez olyan megrázó és különös volt, hogy hirtelen valami leírhatatlan izgalom fogta el, amilyent az ember csak kétszer vagy háromszor él át életében, a lelkiismeretnek valamiféle vonaglása, amely minden kétséget felkavar a szívben, amely iróniából, örömből és kétségbeesésből szövődik, és amelyet valami belső kacagás felharsanásának lehetne nevezni.

Hirtelen újra meggyújtotta a gyertyáját.

„Ejnye, no! - mondta magában. - Mitől félek? Mit jár ilyesmiken az eszem? Én megmenekültem. Mindennek vége. Csupán egyetlen nyitott ajtó volt, amelyen át a múltam visszasurranhatott volna az életembe; ez az ajtó immár örökre be van falazva. Ez a Javert, aki már oly régóta izgat, ez a félelmetes ösztön, amely talán kitalálta, hogy ki vagyok, amely csakugyan ki is találta, teringettét! és aki mindenütt a nyomomban volt, ez a borzalmas kopó, aki folyton utánam szaglász, íme megtévedt, másfelé keresgélt, teljességgel elvesztette nyomomat! Immár megnyugodott, engem békén fog hagyni, megvan a Jean Valjeanja! Sőt ki tudja, valószínű, hogy el akar menni a városból! És mindez nélkülem történt meg! Semmi részem sincs benne! És hát ejnye csak, mi ebben a szerencsétlenség? Ha látna valaki, becsületszavamra, azt hinné, hogy valami katasztrófa ért! Végül is, ha valakit baj ér, semmiképpen sem én vagyok az oka. A gondviselés rendezett így mindent. Nyilvánvaló, hogy ő akarja ezt így! Hát van jogom összekuszálni azt, amit elrendezett? Mit akarok ebben a pillanatban? Mibe avatkozom? Semmi közöm hozzá. Hogyhogy! Nem vagyok megelégedve! De hát mit akarok? Elértem a célt, amely után annyi év óta sóvárgok, éjszakáim álmát, eget ostromló könyörgéseim tárgyát, a biztonságot! Isten akarta így. Nincs jogom Isten akarata ellen cselekedni. És miért akarta így az Isten? Azért, hogy folytassam, amit megkezdtem, hogy gyakoroljam a jót, hogy egyszer majd nagyszerű és buzdító példa legyek, hogy el lehessen mondani: végre egy kis szerencse is szegődött ahhoz a vezekléshez, amelyet magamra vállaltam, és ahhoz az erényes élethez, amelybe visszatértem! Csakugyan nem értem, miért féltem belépni ahhoz a derék paphoz, és elmondani neki mindent, mint a gyóntatónak, és tanácsot kérni tőle, bizonyos, hogy ő is ezt mondta volna nekem. Ez elintézett ügy, hagyjuk a dolgokat szabadjára. Hadd cselekedjék a Jóisten!”

Így beszélt lelkiismerete mélységeiben, odahajolva afölé, amit a lelke örvényének lehetne nevezni. Fölkelt a székből, és járkálni kezdett a szobában.

- Ugyan - mondta -, ne gondoljunk rá többet. Határoztam! - De nem érzett semmi örömet.

Ellenkezőleg.

Elménket éppúgy nem lehet megakadályozni, hogy vissza ne térjen ugyanahhoz a gondolathoz, mint a tengert, hogy vissza ne térjen ugyanahhoz a parthoz. A matróz úgy hívja ezt, hogy dagály; a bűnös úgy nevezi, hogy lelkiismeret-furdalás. Isten megduzzasztja a lelkeket, éppúgy, mint az óceánt.

Néhány pillanat múlva, minden hiába, újrakezdte ezt a sötét párbeszédet, amelyben ő volt a beszélő és a hallgató, és mondogatta azt, amit szeretett volna elhallgatni, és hallgatta azt, amit nem akart volna hallani, és engedett annak a titokzatos hatalomnak, amely így szólt benne: „Gondolkozzál!” És amely kétezer év előtt egy másik elítéltnek[299] ezt mondta: „Menj!”

Mielőtt továbbmennénk, a teljes megértés kedvéért hangsúlyozzunk egy szükséges megfigyelést.

Bizonyos, hogy az ember szokott beszélgetni önmagával, nincs gondolkodó lény, aki ezt ne tapasztalta volna. Sőt azt mondhatjuk, hogy a szó sohasem nagyszerűbb titok, mint mikor egy ember belsejében a gondolattól a lelkiismerethez száll, és a lelkiismeretből visszatér a gondolathoz. Csak így szabad érteni az ebben a fejezetben sűrűn használt ilyen szavakat: mondta, felkiáltott. Az ember szól, beszél, kiált magában, és mégsem töri meg a külső csendet. Odabent nagy a kavarodás; minden beszél bennünk, csak a szánk hallgat. A lélek valóságai, ámbár nem láthatók és nem tapinthatók, mégis valóságok.

Feltette hát magában a kérdést, hogy hol is tart.

Megkérdezte magát ama bizonyos „elhatározás” felől. Bevallotta magának, hogy mindaz, amit oly szépen elrendezett lelkében, szörnyű volt, hogy „a dolgokat a maguk útjára hagyni, hadd cselekedjék a Jóisten”, ez egyszerűen borzalmas. Ha engedi, hogy a sorsnak és az embereknek ez a tévedése beteljen, ha nem akadályozza meg, ha hallgatásával előmozdítja, vagyis ha semmit sem tesz, az annyi, hogy mindent megtesz! Ez az aljas képmutatás legfelsőbb foka! Alacsony, gyáva, alattomos, elvetemedett, undorító bűn!

A szerencsétlen ember nyolc év óta először érezte valami gonosz gondolatnak és valami gonosz cselekedetnek keserű ízét.

Undorral köpte ki.

Tovább faggatta magát. Szigorúan megkérdezte magától, hogy mit ért ezen: „Elértem a célomat!” Megállapította magában, hogy az életének csakugyan volt célja. De mi volt ez a cél? Hogy eltitkolja a nevét? Hogy félrevezesse a rendőrséget? Hát ilyen jelentéktelen dolgokért tette mindazt, amit tett? Hát nem volt más célja, valami nagy, valami igazi? Hogy megmentse nem a személyét, hanem a lelkét. Hogy tisztességes és jó emberré váljék. Hogy igaz ember legyen! Vajon nem ez volt-e főképpen és egyes-egyedül az, amit mindig el akart érni, amit a püspök kiszabott elé? Hogy rázárja az ajtót múltjára? De hiszen nem zárta rá, nagy Isten! Inkább kinyitja azzal, hogy valami gyalázatos cselekedetet követ el! De hiszen megint tolvajjá lesz, mégpedig a leggyűlöletesebb tolvajjá! Ellopja egy másik embertől a létezését, az életét, a békességét, helyét a nap alatt! Gyilkossá válik! Megöl, erkölcsileg megöl egy nyomorult embert! Azzal a borzalommal sújtja, hogy élőhalott lesz, azzal a kétségbevonhatatlan halállal, amelynek fegyház a neve. Ellenkezőleg, ha feladja magát, ha megmenti ezt az embert, aki oly gyászos tévedés áldozata, ha megint fölveszi a nevét, ha, amint rászolgált, visszaváltozik Jean Valjeanná, azzal valóban befejezi feltámadása művét, és örökre bezárja a poklot, amelyből kikerült! Mikor látszólag belehull, a valóságban kikerül belőle! Ezt kell tennie! Semmit sem tett, ha nem teszi meg ezt! Egész élete haszontalan, egész vezeklése kárba veszett, és majd csak ennyit mondhat: mire való volt az egész? Úgy érezte, hogy a püspök itt van, hogy a püspök annyival inkább jelen van, mert halott, hogy a püspök mereven rászegzi tekintetét, hogy Madeleine polgármester immár minden erényével együtt kárhozatos a szemében, és hogy Jean Valjean, a gályarab, csodálatra méltóan és tisztán ragyog fel előtte. Az emberek csak az álarcát látják, de a püspök látja az arcát. Az emberek csak az életét látják, de a püspök belelát a lelkiismeretébe. Tehát el kell mennie Arrasba, meg kell szabadítania azt az ál-Jean Valjeant, fel kell adnia az igazit! Ó, jaj! Ez a legnagyobb áldozat, a leggyötrelmesebb győzelem, az utolsó lépés, amit meg kell tennie; de meg kell tennie. Fájdalmas végzet! Csak akkor érheti el a szentséget Isten szemében, ha visszatér a gyalázatba az emberek szemében.

- Nos hát - mondta -, válasszuk ezt! Tegyük meg kötelességünket! Mentsük meg ezt az embert!

Ezeket a szavakat hangosan mondta ki, és észre sem vette, hogy fennhangon beszél.

Elővette a könyveit, átvizsgálta, és mind rendbe hozta. A tűzbe dobott egy csomó kötelezvényt, amelyet megszorult kiskereskedők állítottak ki neki. Megírt egy levelet, lepecsételte, és a borítékján, ha valaki ott lett volna ebben a pillanatban a szobában, ezt a címzést olvashatta volna: Laffitte úrnak, bankár, d’Artois utca, Párizs.

Íróasztalából tárcát vett ki, amelyben néhány bankjegy volt és az az útlevél, amelyet ebben az évben használt, mikor a választásokra utazott.

Ha látta volna valaki, amikor ezeket a különféle dolgokat intézte, amelyeket oly mélységes emelkedés kísért, nem is sejtette volna, hogy mi viharzik benne. Csupán az ajka rezzent meg egy-egy pillanatra; néha fölemelte fejét, és odaszegezte tekintetét a falnak valamelyik pontjára, mintha éppen ott lett volna valami, amit tisztán akart látni vagy meg akart vizsgálni.

Mikor a Laffitte úrnak írt levél készen volt, a tárcával együtt a zsebébe tette, és megint járkálni kezdett.

Elmélkedése a régi kerékvágásban maradt. Szüntelenül tisztán látta kötelességét, ragyogó betűkkel felírva, amelyek ott lángoltak a szeme előtt, és ott villóztak a tekintete előtt: „Menj! Nevezd meg magad! Jelentsd fel magad!”

Ugyancsak látta, mintha látható alakban kijegecesedett volna előtte, azt a két eszmét, amely mindeddig kettős szabálya volt az életének: eltitkolni a nevét, megszentelni a lelkét. Most első ízben tűntek fele előtte teljesen különváltan, és látta a különbséget, ami elválasztja őket. Felismerte, hogy az egyik eszme szükségképpen jó, míg ellenben a másik rosszá is válhat, hogy emez az önfeláldozás; és amaz az önszeretet; hogy az egyik ezt mondja: a felebarátod, és a másik ezt mondja: én; hogy az egyik fényből fakad, és a másik a sötétségből fakad.

Összecsaptak, és látta tusakodásukat. Minél tovább gondolkodott, annál nagyobbra nőttek lelki szeme előtt; most már kolosszális arányokat öltöttek; úgy tűnt fel neki, hogy látja, amint benne, abban a végtelenségben, amelyről az imént beszéltünk, sötétségek és fényességek közepette egy istennő és egy óriás viaskodik.

Rémület áradt el rajta, de úgy érezte, hogy a jó gondolat győz.

Úgy érezte, hogy lelkiismeretének és sorsának újabb fordulópontjára ért; hogy a püspök jelzi új életének első szakaszát, és hogy ez a Champmathieu jelzi a másodikat. A nagy válság után a nagy megpróbáltatás.

Azonban a láz, amely egy pillanatra elnyugodott, lassan-lassan újra elöntötte. Ezer meg ezer gondolat cikázott át rajta, de valamennyi egyre jobban megerősítette elhatározását.

Egy pillanatban így szólt magában: „Talán túlságosan szívére veszi a dolgot, hiszen ez a Champmathieu nem érdemel részvétet, elvégre lopott.”

Így felelt rá: „Ha ez az ember csakugyan ellopott néhány almát, akkor egy hónapi fogházat kap. Innen még nagy az út a gályákig. Sőt ki tudja? Csakugyan lopott? Be van bizonyítva? A Jean Valjean név rásúlyosodik, és mintha fölöslegessé tenné a bizonyítékokat. Vajon nem így cselekszenek-e rendszerint a király ügyészei? Felteszik róla, hogy tolvaj, mivel úgy tudják, hogy fegyenc volt.”

A következő pillanatban az az ötlete támadt, hogy feljelenti magát, talán tekintetbe veszik cselekedete hősiességét és hét éve folytatott becsületes életét, és mindazt, amit a városért tett, és megkegyelmeznek neki.

Azonban ez a feltevés hamarosan szertefoszlott, és keserűen elmosolyodott arra a gondolatra, hogy a Kicsi Gervais negyven soujának elrablása visszaeső bűnössé bélyegzi, és hogy ez az ügy bizonyára szóba kerül, és a törvény világos rendelkezései értelmében életfogytiglani kényszermunkára ítélik.

Elvetett minden ábrándot, egyre jobban elszakadt a földtől, és máshol kereste a vigasztalást és az erőt. Arra gondolt, hogy teljesítenie kell kötelességét; sőt, hogy talán nem lesz szerencsétlenebb, ha teljesítette kötelességét, mint ha kibújik alóla; hogyha szabadjára engedi a dolgokat, ha itt marad Montreuil-sur-Merben, a közbecsülés, jó hírneve, jó cselekedetei, a hódolat, a tisztelet, jótékonysága, gazdagsága, népszerűsége, erényes élete, mind bűnnel volna fertőzve; és micsoda ízük volna mindezeknek a szent dolgoknak, ha ilyen undorító dologhoz kapcsolódnának! Míg ellenben ha meghozza ezt az áldozatot, a fegyház, a pellengér, a nyakvas, a zöld sapka, a szakadatlan munka, a könyörtelen gyalázat valami mennyei gondolattal fog párosulni!

Végre arra gondolt, hogy ez kényszerűség, hogy sorsa már így alakult, hogy neki nincs ereje széttépni azt, amit odafönt elrendeztek, hogy mindenesetre választania kell: vagy a látszaterény és a belső kárhozat, vagy a belső szentség és a külső gyalázat.

Miközben ennyi gyászos gondolat hányta-vetette, bátorsága nem hanyatlott, de agya kifáradt. Akaratlanul is más dolgokra, közömbös dolgokra kezdett gondolni.

Halántékán viharosan kalapáltak ütőerei. Egyre csak fel és alá járt. Előbb a plébániatemplomban, azután a városházán éjfélt ütött. Megszámlálta mind a két óra tizenkét ütését, és összehasonlította a két harang hangját. Most eszébe jutott, hogy néhány nappal előbb egy ócskavas-kereskedőnél eladó öreg harangot látott, amelyen ezt a nevet olvasta: Antoine Albin de Romainville.

Megdidergett. Tüzet gyújtott. Eszébe se jutott, hogy becsukja az ablakot.

Közben visszahullott kábultságába. Meglehetős nagy erőfeszítésébe került, hogy újból eszébe idézze azt, amiről gondolkozott, mielőtt éjfélt ütött az óra. Végre sikerült.

„Á! Igen - mondta magában -, elhatároztam, hogy feladom magamat.” És aztán egyszerre csak Fantine-ra gondolt.

- Hopp! - mondta. - Hát az a szegény nő!

Most megint új válság jelentkezett.

Fantine hirtelen úgy tűnt fel merengésében, mint valami váratlan fényesség sugara. Úgy érezte, hogy minden más alakot ölt körülötte, és felkiáltott:

- Ejnye! Mindeddig csak magammal foglalkoztam! Csak a magam helyzetére gondoltam! Csak azzal törődtem, hogy hallgatok-e vagy feljelentem magamat, hogy eltitkolom-e igazi magamat, vagy megmentem a lelkemet, hogy inkább megvetésre méltó és tekintélyes hatósági személy vagyok-e, vagy gyalázatos és tiszteletre méltó gályarab: ez én vagyok, mindig csak én, egyre csak én! De hát, Istenem, ez csupa önzés! Különféle megnyilvánulásai az önzésnek, de mégiscsak önzés. Talán másokra is gondolnék egy kicsit? A szentség első foka az, hogy másokra gondoljunk. Nézzük csak, vizsgáljuk meg. Kikapcsolom magamat, kitörlöm magamat, elfelejtem magamat, mi lesz mindebből? Ha feladom magamat, elfognak, szabadon engedik ezt a Champmathieu-t, engem visszaküldenek a gályákra, ez rendben van. És aztán? Mi történik itt? Ó! Itt van egy vidék, város, gyár, ipar, munkások, férfiak, nők, öreg nagyapák, gyermekek, szegény emberek! Ez mind az én alkotásom, ez mind belőlem él. Ahol csak egy kémény füstöl, én adtam a tűzre való fát és a húst a fazékba; én teremtettem meg a jólétet, a forgalmat, a hitelt; előttem nem volt itt semmi, én életre keltettem az egész környéket, lelket leheltem belé, megtermékenyítettem, ösztönöztem, gazdaggá tettem; ha én elmegyek, a lélek költözik el belőle. Ha én eltávozom innen, minden meghal. És ez a nő, aki annyit szenvedett, akinek süllyedésében is annyi az erénye, akinek akaratlanul is én okoztam minden szerencsétlenségét! És ez a gyerek, akit el akartam hozni, amint megígértem az anyjának! Vajon nem tartozom-e valamivel ennek a nőnek is, jóvátételéül annak a rossznak, amit én okoztam neki? Ha én elmegyek, mi lesz belőle? Az anya meghal. A gyermekből, ki tudja, mi lesz. Hát ez történik, ha feladom magamat. És ha nem adom fel magamat? Nézzük csak, ha nem adom fel magamat?

Miután ezt a kérdést föltette, megállt; egy pillanatig mintha ingadozott és megremegett volna; de ez a pillanat röpke volt, és nyugodtan adta meg magának a választ:

- Nos hát, ez az ember gályarab lesz, igaz, csakhogy, az ördögbe is! Lopott! Hiába hajtogatom, hogy nem lopott, lopott! Én itt maradok, folytatom munkámat. Tíz év alatt megkeresek tízmilliót, elosztom a környéken, semmit sem tartok meg magamnak, minek nekem? Nem magamért dolgozom! Az általános jólét növekszik, iparágak kelnek életre és lendülnek fel, a műhelyek és a gyárak megszaporodnak, a családok, száz család, ezer család boldog lesz; a környék benépesedik; falvak keletkeznek ott, ahol eddig csak majorok voltak, majorok keletkeznek, ahol eddig nem volt semmi sem; a nyomorúság megszűnik, és a nyomorúsággal együtt megszűnik az iszákosság, a prostitúció, a tolvajlás, a gyilkosság, minden vétek, minden bűn! És az a szegény anya fölneveli a gyermekét! És íme, az egész környék vagyonosodik, és becsületben él! Nohát, bolond voltam, esztelen voltam, minek is beszéltem arról, hogy feladom magamat! Vigyázni kell, csakugyan, nem szabad semmit elhamarkodni. Még mit nem! Csak azért, hogy a nagy és nemes lelkű férfiú szerepében tetszelegjek, valóságos melodráma, azért, mert csak magamra gondoltam, csupán magamra, ugyan! Csak azért, hogy megmentsek a talán kissé szigorú, de alapjában véve igazságos bűnhődéstől egy sehonnait, egy tolvajt, egy gazembert, hát azért tönkremenjen egy egész vidék! Az lenne a vége, hogy egy szegény nő elpusztulna a kórházban! Hogy egy szegény kislány elpusztulna az utca kövezetén! Mint a kutya! Ó! De hisz ez gyalázatos dolog! És hogy a gyermek alig ismerte az anyját! És mindezt ezért a vén bitang almatolvajért, aki, ha nem is ezért, másért egészen bizonyosan rászolgált a gályára! Szép kis aggodalmaskodás, amelynek révén az ember megment egy bűnöst és feláldoz ártatlanokat, megment egy vén csavargót, akinek már legfeljebb csak néhány esztendeje van hátra, és aki nem lesz sokkal szerencsétlenebb a fegyházban, mint a viskójában, és végül, amelynek révén feláldoz az ember egy egész népességet, anyákat, feleségeket, gyermekeket. Ez a szegény kis Cosette, akinek senkije sincs a világon rajtam kívül, és aki ebben a pillanatban bizonyosan kékre fagyott ezeknek a Thénardier-éknak a bűnbarlangjában! Ezek aztán a nagy gazemberek! Én elmulasztanám kötelességemet, amivel ezeknek a szegény teremtéseknek tartozom! És elmennék feladni magamat! És elkövetném ezt az idétlen ostobaságot! Vegyük a legrosszabb esetet. Tegyük fel, hogy ez valami gonosz cselekedet részemről, és hogy lelkiismeretem egyszer majd felhánytorgatja, akkor is csupa önfeláldozás és csupa erény, hogy mások javáért vállalom ezeket a szemrehányásokat, amelyek csak rám nehezednek, ezt a gonosz cselekedetet, amely csupán az én lelkemet dönti veszedelembe.

Fölkelt, és megint sétálni kezdett. Ezúttal úgy érezte, hogy megnyugodott.

Gyémántot csak a föld sötét méhében lehet találni; igazságokat csak a gondolkodás mélységeiben lehet találni. Úgy érezte, hogy miután leszállt ezekbe a mélységekbe, miután sokáig tapogatózott a legfeketébb sötétségben, végre rábukkant egy ilyen gyémántra, egy ilyen igazságra, és a kezében tartotta; és amint ránézett, belekáprázott a szeme.

„Igen - gondolta -, ez az. Megtaláltam az igazságot. Megvan a megoldás. Végül is valamiben meg kell állapodnom. Én határoztam. Engedjünk szabad folyást a dolgoknak! Ne ingadozzunk többé, ne hátráljunk meg többé. Ezt a közérdek kívánja, nem a magam érdeke. Madeleine vagyok, Madeleine maradok. Jaj annak, aki Jean Valjean! Már nem én vagyok ez. Nem ismerem azt az embert, nem tudom, kicsoda, s ha van valaki még ebben a pillanatban, aki Jean Valjean, boldoguljon, ahogy tud! Semmi közöm hozzá. Valami végzetes név ez, ami a sötétségben lebeg és megáll, és rázuhan valakinek a fejére, az ő baja!”

Megnézte magát a kandallón álló kis tükörben, és így szólt:

- Tessék! Amint elhatároztam magam, mindjárt megkönnyebbültem! Egészen más ember vagyok most.

Még néhány lépést tett, aztán hirtelen megállt:

- Nohát! - mondta. - Nem szabad visszariadni elhatározásomnak semmiféle következményétől. Van még néhány szál, ami Jean Valjeanhoz fűz. Szét kell tépni mind! Még ebben a szobában is vannak tárgyak, amelyek rám vallanának; magától értetődik, mindennek el kell tűnnie.

Kotorászott a zsebeiben, kivette az erszényét, kinyitotta és kivett belőle egy kis kulcsot. Bedugta ezt a kulcsot egy zárba, amelynek alig látszott a kulcslyuka, mert egészen beleveszett a falra ragasztott papírkárpit sötét mintáiba. Titkos rekesz nyílt, valamiféle rejtett szekrény, amely a fal sarka és a kandalló köpenye közt volt elhelyezve. Ebben a rekeszben csupán néhány rongy volt, egy kék vászonzubbony, egy ócska nadrág, egy öreg hátizsák, egy hatalmas görcsös bot, amely a két végén meg volt vasalva. Azok, akik látták Jean Valjeant, mikor 1815 októberében átment Digne városán, könnyen felismerhették volna ezekben nyomorúságos felszerelésének minden egyes darabját.

Megőrizte őket, mint ahogy megőrizte az ezüst gyertyatartókat, hogy mindig eszébe juttassák, honnan indult el. Csupán azt rejtegette, ami a fegyházból származott, és kitette a gyertyatartókat, amelyek a püspöktől származtak.

Lopva odatekintett az ajtóra, mintha félt volna, hogy kinyílik, hiába zárta reteszre; aztán élénk és hirtelen mozdulattal egyszerre felmarkolta az egészet, rá se nézett ezekre a tárgyakra, amelyeket kegyeletesen és kockázatosan annyi éven át megőrzött, fogta a rongyokat, a botot, a hátizsákot, és mindent belevetett a tűzbe.

Bezárta a rejtett szekrényt, és kettőzött óvatossággal, ami ugyan most már fölösleges volt, hiszen a szekrényben nem volt semmi egyéb, az ajtaját egy nagy bútordarabbal takarta el, amelyet elébe tolt.

Néhány másodperc múlva a szemközti falat és a szobát hatalmas vörös és táncoló fényáradat világította meg. Minden égett. A görcsös bot ropogott, és szikrákat hányt egészen a szoba közepéig.

A hátizsákból, miközben a benne levő szörnyű rongyokkal együtt elhamvadt, előbukkant valami, ami megcsillant a hamuban. Ha az ember közelebb hajolt, könnyen felismerhette, hogy valami pénzdarab. Kétségtelenül az a negyvensous pénzdarab volt, amelyet elrabolt a kis szavojaitól.

Ő maga nem nézett a tűzbe, és csak járt-kelt föl-alá szüntelenül egyenletes léptekkel.

Egyszerre csak megakadt a szeme a két ezüst gyertyatartón, amelyek bizonytalanul megcsillantak a kandallón a tűz fényében.

„Nini! - gondolta magában. - Ez még egészen Jean Valjeanra vall. Ezt is el kell pusztítani.”

Levette a két gyertyatartót.

Még elegendő tűz volt ahhoz, hogy hamarosan meg lehetett olvasztani őket, s valami felismerhetetlen tömbbé változtatni.

A tűz fölé hajolt, és egy pillanatig melegedett. Kellemes érzés áradt el rajta.

- Milyen jó a meleg! - mondta.

Megpiszkálta a parazsat az egyik gyertyatartóval.

Egy perccel később mind a kettő bent volt a tűzben.

Ebben a pillanatban úgy rémlett neki, hogy belsejében valami hangot hall, amely ezt kiabálja:

- Jean Valjean! Jean Valjean!

A haja égnek meredt, olyan volt, mintha valami rémületes dolgot hallott volna.

- Igen! Ez az, végezd be! - mondta a hang. - Fejezd be munkádat! Pusztítsd el ezeket a gyertyatartókat! Semmisítsd meg ezt az emléket! Felejtsd el a püspököt! Felejts el mindent! Veszítsd el Champmathieu-t! Úgy, úgy, így lesz jó. Tapsold meg magadat! Így hát elintézted, elhatároztad magad, döntöttél, íme, itt ez az ember, ez az aggastyán, aki nem tudja, mit akarnak tőle, aki talán semmit sem követett el, egy ártatlan ember, akinek minden szerencsétlensége a te neved, akire a neved bűntett gyanánt súlyosodik, akit összetévesztettek veled, akit elítélnek, aki majd kivetettségben és borzalomban végzi napjait! Ez jól van így. Te csak légy tisztességes ember. Maradj meg polgármester úrnak, tiszteljenek és becsüljenek továbbra is, gazdagítsd a várost, tápláld a szűkölködőket, neveld az árvákat, élj boldogan, erényesen és mindenkitől megcsodáltan, és azalatt majd, mialatt te itt sütkérezel a vidámságban és a fényben, valaki más viseli vörös rabruhádat, valaki más hordozza a nevedet a gyalázatban, és vonszolja láncodat a fegyházban! Igen, ez így rendben van! Ó! Nyomorult!

Homlokáról csörgött a verejték. Tétova tekintettel meredt a gyertyatartókra. De az, aki beszélt benne, még nem fejezte be. A hang folytatta:

- Jean Valjean! Sok-sok hang táncol majd körülötted, nagy zsivajt csapnak, hangosan harsognak és áldanak téged, és csak egyetlenegy hang átkoz a sötétben, amelyet senki sem hall meg. Nos! Ide hallgass, gyalázatos! Mindezek az áldások visszahullanak, mielőtt az égbe értek volna, és csupáncsak az átok jut fel egészen Istenig!

Ez a hang, amely eleinte egészen gyenge volt, és amely lelkiismeretének legmélyebb sötétjéből hangzott fel, fokról fokra egyre zengőbbé és félelmetesebbé erősödött, és most már a fülébe zúgott. Úgy érezte, hogy a belsejében támadt, és hogy most már kívülről beszél hozzá. Úgy rémlett neki: az utolsó szavakat oly tisztán hallja, hogy ijedten nézett körül a szobában.

- Van itt valaki? - kérdezte fennhangon és egészen zavarodottan.

Aztán elmosolyodott, mint valami félkegyelmű, és megint megszólalt:

- Milyen ostoba vagyok! Hiszen nem lehet itt senki.

Bizony volt ott valaki; de az, aki ott volt, nem olyasvalaki, akit emberi szem megláthat.

Visszatette a gyertyatartókat a kandallóra.

Ekkor újrakezdte egyhangú és gyászos sétáját, amely az alatta levő szobában alvó embert felriasztotta álmából és felébresztette.

Ez a sétálás könnyített rajta, és egyúttal elkábította. Úgy látszik, néha végletes esetekben azért mozog az ember, hogy tanácsot kérjen mindentől, amivel járás-kelése közben találkozhatik. Néhány pillanat múlva már nem tudta, hányadán is van.

Most egyforma rémülettel borzadt vissza mind a két elhatározástól, amelyek egymás után megfogantak benne. Az a két gondolata, amely megfogant benne, egyformán gyászosnak tűnt előtte. Micsoda végzetesség! Micsoda véletlen, hogy ezt a Champmathieu-t összetévesztették vele! Annak a révén bukik a mélységbe, amit a gondviselés eleinte mintha az erősítésére szánt volna!

Volt egy pillanata, amelyben végiggondolta jövendőjét. Följelentse magát, nagy Isten! Kiszolgáltassa magát! Végtelen kétségbeeséssel képzelte el magában, mi mindentől kell majd megválnia, mi mindent kell újrakezdenie. Búcsút kellene tehát mondania ennek a nagyon jó, nagyon tiszta, nagyon ragyogó életnek, a köztiszteletnek, a becsületnek, a szabadságnak! Nem menne többé sétálni a mezőkre, nem hallaná többé a madarak dalát a májusi virulásban, nem osztogatna többé alamizsnát a kisgyermekeknek! Nem érezné többé a ráfüggesztett hálás és szerető szemek tekintetét! Elhagyná ezt a házat, amelyet ő építtetett, ezt a szobát, ezt a kis szobát! Ebben az órában mindent gyönyörűnek érzett. Nem olvasná többé ezeket a könyveket, nem írna többé ezen a kis puhafa asztalon! Öreg házmesternéje, egyetlen cselédje nem hozná fel többé reggelente a kávéját! Nagy Isten! Ehelyett a gálya, a nyakvas, a vörös rabruha, a lábbilincs, a kimerültség, a börtöncella, a tábori ágy, mindaz a borzalom, amit már oly jól ismert! Az ő korában, miután már emberséges emberré vált! Még ha fiatal volna! Csakhogy így öregen tegezze minden jöttment, megmotozza a börtönőr, tűrje a porkoláb botütéseit! Kapca nélkül viselje a szöges talpú csizmákat! Odatartsa reggel és este a lábát a vasalómester kalapácsának, aki megvizsgálja bilincseit! Elszenvedje az idegenek kíváncsiskodását, akiknek ezt mondják: „Ez itt, ez a hírhedt Jean Valjean, aki polgármester volt Montreuil-sur-Merben!” Esténként, izzadságtól ázottan, holtra csigázottan, zöld sapkáját a szemébe húzva, felmenjen párosával a himbálózó gálya kötélhágcsóján, az őrmester korbácsütései alatt! Ó! Micsoda nyomorúság! Hát lehet a végzet is olyan gonosz, mint valami értelmes lény, és olyan szörnyeteg, mint az emberi szív?

És akármit tett is, szüntelenül visszahullott abba a gyötrő dilemmába, amely töprengése mélyén rejtőzködött: megmaradjon-e a paradicsomban, és ördöggé váljék benne! Vagy visszatérjen a pokolba, és angyallá váljék benne!

Mit tegyen, nagy Isten?! Mit tegyen?

A gyötrődés, amelyből olyan kínos-keservesen kibontakozott, megint felviharzott benne, gondolatai kezdtek újra összezavarodni. Valami megnevezhetetlen döbbenet és gépiesség áradt el rajtuk, ami a kétségbeesést jellemzi. Szüntelenül a Romainville név jutott eszébe, egy régen hallott dal két verssorával együtt. Arra gondolt, hogy Romainville kis erdő Párizs közelében, ahol szerelmes ifjú emberek április havában orgonát szakítanak.

Teste-lelke ingadozott. Úgy ment, mint a kisgyerek, akit egyedül elengedtek.

Egy-egy pillanatban, miközben kimerültsége ellen küszködött, megerőltette magát, hogy összeszedje gondolatait. Megpróbálta utoljára és végérvényesen föltenni a kérdést, amely már eddig is halálosan kimerítette. Feladja-e magát? Hallgasson-e? Sehogy sem tudott tisztán látni! A töprengésben felködlő okoskodások bizonytalan alakzatai reszkettek, és egyik a másik után foszlott szét, mint a füst. Csupán annyit érzett, hogy bármelyikre esik a választása, szükségképpen és anélkül, hogy menekülni tudna tőle, valami meghal benne: hogy akár jobbra, akár balra tér, mindenképpen sírboltba temetkezik; hogy halálos vergődést él át, szerencséjének halálos vergődését vagy erényének halálos vergődését.

Ó, jaj! Újra hatalmába kerítette egész eddigi határozatlansága. Nem jutott előbbre, mint ahol az elején volt.

Így tusakodott ez a szerencsétlen lélek a szorongattatásban. Ezernyolcszáz évvel e szerencsétlen ember előtt az a titokzatos lény, akiben együtt van az emberiség minden szentsége és minden szenvedése, miközben az olajfák reszkettek a végtelenség vad szélviharában, ugyancsak sokáig elhárította magától a szörnyű kelyhet, amelyből, úgy látta, árnyak patakzottak, és túlcsordult benne a sötétség a csillagokkal telehintett végtelenségben.

IV
Milyen alakot ölt a szenvedés az álomban?

Hajnali hármat ütött az óra, és már öt órája sétálgatott így, szinte megszakítás nélkül, amikor belehanyatlott a székébe.

Elaludt és álmodott.

Ez az álom, mint a legtöbb álom, csak valami megnevezhetetlenül gyászos és gyötrő hangulat révén volt összefüggésben a helyzettel, de azért hatást tett rá. Ez a lidércnyomás úgy megrázta, hogy később leírta. Ez is egyike azoknak a kéziratainak, amiket maga után hagyott. Kötelességünknek tartjuk, hogy szó szerinti szövegében ide iktassuk.

Akármilyen volt ez az álom, ennek az éjszakának a története nem volna teljes, ha elhagynók. Egy beteg lélek sötét kalandja ez.

Íme itt van. A borítékon ezt a sort olvassuk: „Azon az éjszakán ezt álmodtam.”

Valami mezőn jártam. Nagyon szomorú mezőn, ahol nem volt fű. Úgy láttam, hogy nincs nappal, de nincs éjszaka sem.

A testvéremmel sétáltam, gyermekéveimben látott testvéremmel, azzal a testvéremmel, akire, meg kell mondanom, sohasem szoktam gondolni, és akire talán már nem is emlékezem.

Beszélgettünk, és járókelőkkel találkoztunk. Egy régi szomszédasszonyunkról beszélgettünk, aki mindig nyitott ablaknál dolgozott, mivel lakása az utcára nézett. Beszélgetés közben csak úgy dideregtünk e miatt a nyitott ablak miatt.

A mezőn nem voltak fák.

Láttunk egy embert, aki mellettünk haladt el. Talpig meztelen, hamuszínű ember volt ez, és földszínű lovon ült. Ennek az embernek nem volt haja; látszott a koponyája és az erek a koponyáján. A kezében pálcika volt, hajlékony, mint valami szőlővessző, és súlyos, mint a vas. A lovas szótlanul haladt el mellettünk.

A testvérem így szólt hozzám: - Térjünk a mélyútra!

Volt ott egy mélyút, ahol egyetlen bokor, egyetlen szál moha sem látszott. Minden földszínű volt, még az ég is. Néhány lépés után senki sem felelt a szavamra. Észrevettem, hogy testvérem már nincs velem.

Megláttam egy falut, bementem. Azt gondoltam, hogy ez biztosan Romainville (miért Romainville?).

Az első utca, amelybe befordultam, elhagyatott volt. Betértem egy másik utcába. A két utca összeszögellésén túl egy ember állt a fal mellett. Azt mondtam ennek az embernek: Miféle falu ez? Hol vagyok? Az ember nem felelt. Megláttam egy ház nyitott ajtaját, beléptem.

Az első szoba üres volt. Beléptem a másodikba. Ennnek a szobának az ajtaja mögött egy ember állt a fal mellett. Megkérdeztem ettől az embertől: Kié ez a ház? Hol vagyok? Az ember nem felelt.

A ház mellett kert volt. Kimentem a házból, és beléptem a kertbe. A kert elhagyatott volt. A legelső fa mögött láttam egy embert, aki ott állt. Azt mondtam ennek az embernek: Miféle kert ez? Hol vagyok? Az ember nem felelt.

Jártam-keltem a faluban, és észrevettem, hogy nem is falu, hanem város. Minden utca elhagyatott volt, minden kapu nyitva volt. Egyetlen élőlény sem járt az utcákon, nem járt-kelt a szobákban, nem sétált a kertekben. De minden fal sarkában, minden ajtó mögött minden fa mögött állt egy ember, aki hallgatott. Egyszerre mindig csak egyet lehetett látni. Ezek az emberek néztek engem, amint ott járkáltam.

Kimentem a városból, és megindultam a mezők felé.

Kis idő múlva megfordultam, és láttam, hogy nagy tömeg jön mögöttem. Megismertem mindazokat az embereket, akiket a városban láttam. Furcsa fejük volt. Nem mondhatnám, hogy siettek, mégis gyorsabban mentek, mint én. Nesztelenül jártak. Egyszerre csak ez a tömeg utolért és körülfogott. Ezeknek az embereknek az arca mind földszínű volt.

Ekkor az, akit legelőször láttam és megkérdeztem, mikor a városba beléptem, így szólt hozzám: Hova megy? Hát nem tudja, hogy már régen meghalt?

Szóra nyitottam ajkamat, de észrevettem, hogy már senki sincs körülöttem.

Felébredt. Egészen megdermedt. Fagyos hajnali szél forgatta a nyitva maradt ablakkeretet a sarkvasaiban. A tűz kialudt. A gyertya tövig égett. Még sötét éjszaka volt.

Felkelt, odament az ablakhoz. Még mindig nem volt csillag az égen.

Ablakából látszott a ház udvara és az utca. Kattogó és kemény zaj csattant hirtelen a kövezeten. Lenézett.

Két vörös csillagot látott odalent, amelynek a sugarai furcsán megnyúltak és megrövidültek a homályban.

Öntudata félig még mindig elmerült az álmok ködében. „Nini! - gondolta magában. - Az égen meg nincsen csillag. Most lent vannak a földön.”

Közben a kábulata kitisztult. Újabb dübörgés riasztotta fel álmodozásából, éppolyan, mint az első; nézelődött, és felismerte, hogy az a két csillag egy kocsinak a két lámpája. A lámpák világosságában fölismerte ennek a kocsinak az alakját. Homokfutó volt, amely elé kis fehér ló volt fogva. A zaj, amit hallott, a lópatkó csattogása volt a kövezeten.

„Micsoda kocsi ez? - kérdezte magában. - Ki jön ilyenkor hajnalban?”

Ebben a pillanatban halk kopogás hangzott a szobája ajtaján.

Tetőtől talpig végigborzongott, és rettentő hangon felordított:

- Ki az?

Valaki így felelt:

- Én vagyok, polgármester úr.

Megismerte az öreg kapusasszony hangját.

- No, hát - szólalt meg újra -, mi az?

- Polgármester úr, mindjárt öt óra.

- Mi közöm hozzá?

- Polgármester úr, itt a kocsi.

- Miféle kocsi?

- A homokfutó.

- Miféle homokfutó?

- Hát nem rendelt a polgármester úr egy homokfutót?

- Nem - felelte.

- A kocsis azt mondja, hogy a polgármester urat keresi.

- Miféle kocsis?

- Scaufflaire úr kocsisa.

- Scaufflaire úr?

Ennek a névnek hallatára megreszketett, mintha villám csapott volna le előtte.

- Á, igen! - szólalt meg újra. - Scaufflaire úr.

Ha az öregasszony ebben a pillanatban látta volna, megrémül tőle.

Meglehetősen hosszú csend következett. Bambán vizsgálgatta a gyertya lángját, és a gyertyabél körül kiszedte a forró viaszt, és az ujjai közt gyúrta. Az öregasszony várakozott. Aztán még egyszer megkockáztatta, és megszólalt:

- Polgármester úr, mit mondjak neki?

- Mondja, hogy rendben van, mindjárt megyek.

V
Vágtatás zökkenőkkel

Ebben az időben Arras és Montreuil-sur-Mer között a postaszolgálatot még a Császárság idejéből való kis postakocsik végezték. Ezek a postakocsik kétkerekű, belül sárga bőrrel bevont, csuklós rugókon nyugvó homokfutók voltak, és csak két ülőhely volt rajtuk, egyik a kocsisnak, másik az utasnak. A kerekekből hosszú, kiugró kerékagy meredt ki, amely távol tartotta tőlük a többi kocsikat; ilyeneket még ma is lehet látni a németországi utakon. A levélszekrény, óriási hosszúkás doboz, a kocsi végében volt, egybeépítve vele. Ez a levélszekrény feketére volt festve, a kocsi pedig sárgára.

Ezek a kocsik, amelyeknek ma már nincs mása, valamiképpen alaktalanok és púposak voltak, és ha messziről látta az ember, amint ott kacsáztak valamelyik úton a látóhatáron, hasonlítottak azokhoz a rovarokhoz, amelyeket, azt hiszem, termeszeknek hívnak, és kis törzsükön hatalmas potrohot vonszolnak. Különben nagyon gyorsan mentek. Az a postakocsi, amely Arrasból minden éjjel egy órakor a párizsi posta érkezése után elindult, valamivel hajnali öt óra előtt megérkezett Montreuil-sur-Merbe.

Ezen az éjszakán az a postakocsi, amely Hesdin felől az úton leereszkedett Montreuil-sur-Merbe, amint az egyik utcasarkon befordult, éppen mikor a városba behajtott, összeütközött egy kis homokfutóval, amely elé fehér ló volt fogva; szembejött vele, és csak egy személy ült benne, egy köpenybe burkolózott férfi. A homokfutó kerekét meglehetősen goromba lökés érte. A postakocsis rákiáltott erre a férfira, hogy álljon meg, de az utas nem hallotta, és vágtában folytatta az útját.

- Ejnye, fene sürgős a dolga ennek az embernek! - dünnyögte a kocsis.

Az az ember, aki annyira sietett, ugyanaz, akit épp az imént láttunk tusakodni olyan vívódásokban, amelyek egészen bizonyosan szánalmat érdemelnek.

Hova ment? Nem tudta volna megmondani. Miért sietett? Nem tudta. Csak úgy találomra ment. Hova? Bizonyosan Arrasba, de lehet, hogy máshova. Egy-egy pillanatra ezt érezte, és megreszketett. Úgy beleveszett ebbe az éjszakába, mint az örvénybe. Valami hajszolta, valami húzta. Senki sem tudná megmondani, de mindenki megérti, mi viharzott benne. Ki ne került volna bele már életében legalább egyszer az ismeretlennek ebbe a sötét barlangjába?

Különben semmit sem határozott el, nem döntött semmiben, nem állapodott meg semmiben, nem tett semmit. Lelkiismeretének egyetlen cselekedete sem volt végleges. Most még határozatlanabb volt, mint az első pillanatban.

Miért ment Arrasba?

Ismételgette azt, amit már mondogatott magában akkor is, amikor kibérelte Scaufflaire kocsiját - hogy, akármi lesz is az eredménye, nem lehet semmi baja abból, ha a tulajdon szemével látja és a maga fejével ítéli meg a dolgokat; sőt, hogy ez okos dolog, hogy tudnia kell, mi történik; hogy nem lehet semmit sem határozni addig, míg nem figyel és nem vizsgálódik; hogy a távlat mindent megnagyít; hogy mindent összevéve, ha látta majd ezt a Champmathieu-t, aki afféle nyomorúságos ember, a lelkiismerete valószínűleg nagyon megkönnyebbül, és belenyugszik, hogy helyette a gályára hurcolják; igaz ugyan, hogy ott van Javert és ez a Brevet, ez a Chenildieu, ez a Cochepaille, ezek a régi fegyencek, akik ismerték; de egészen bizonyos, hogy nem ismernek rá! Ugyan, micsoda gondolat! Javert annyira van a felismeréstől, mint ég a földtől; hogy minden gyanú és feltevés Champmathieu ellen fordul, és nincs csökönyösebb valami, mint egy-egy ilyen feltevés és gyanú - hogy tehát őt semmiféle veszély sem fenyegeti.

Kétségtelen ugyan, hogy ez sötét pillanat, de meg fogja úszni; hogy elvégre is kezében tartja a sorsát, bármilyen rosszra fordul; hogy irányítja. Görcsösen belekapaszkodott ebbe a gondolatba.

Alapjában véve és őszintén megvallva, jobban szeretett volna nem menni Arrasba.

Mégis odament.

Töprenkedése közben ostorozta a lovat, amely szabályos és biztos ütemben ügetett, óránként két és fél mérföldnyi sebességgel.

Minél jobban haladt a kocsi, annál jobban érezte, hogy benne valami egyre hátrál.

Szürkület felé nyílt mezőn volt; Montreuil-sur-Mer városa elég messzi volt már a háta mögött. Látta, amint a látóhatár felfehérlik; elnézte, de nem látta, amint szeme előtt elfutnak a téli szürkület mindenféle fagyos alakzatai. A reggelnek éppen úgy megvannak a kísértetei, mint az estének. Nem látta őket, de tudtán kívül és szinte fizikai beáramlás révén a fáknak és domboknak ezek a fekete körvonalai lelke felzaklatott állapotát megnevezhetetlenül mogorva és gyászos hangulattal tetézték.

Valahányszor elhaladt egy-egy magányos ház előtt, amilyenek imitt-amott felbukkantak az út szélén, így szólt magában: „Odabent emberek vannak, akik alszanak!”

A ló ügetése, a szerszám csengői, a kerekek dübörgése lágy és egyhangú zsongásba olvadt. Az ilyesmi mulatságos, ha jókedvű az ember, és gyászos, ha az ember szomorú.

Fényes nappal volt már, mikor Hesdinbe érkezett. Megállt egy fogadó előtt, hogy pihentesse a lovat, és megabrakoltassa.

A ló, mint Scaufflaire mondotta, az az apró boulonnais[300] fajta volt, amelynek nagy a feje, nagy a hasa, rövid a nyaka, de a szügye bő, a fara széles, a combja inas és vékony, és a lába izmos; csúf, de erős és egészséges fajta. A kitűnő állat öt mérföldet tett meg két óra alatt, és egyetlen csepp izzadság sem volt a hátán.

Nem szállt le a homokfutóról. A lovász, aki zabot hozott, egyszerre csak lehajolt, és szemügyre vette a bal oldali kereket.

- Ugyan, messzire megy? - kérdezte.

Szinte fel sem riadt álmodozásából, úgy felelt a legénynek:

- Miért?

- Messziről jön? - kérdezte újra a lovász.

- Öt mérföldnyiről.

- Á!

- Miért mondja, hogy á?

A lovász megint lehajolt, egy darabig csendben maradt, szemét a kerékre szegezte, aztán fölegyenesedett, és megszólalt:

- Lám, ez a kerék megtett öt mérföldet, ez lehetséges, de egészen bizonyos, hogy most már negyed mérföldet sem tesz meg.

Madeleine leugrott a homokfutóról.

- Mit mond, barátom?

- Azt mondom, csoda, hogy megtett öt mérföldet, és sem ön, sem a lova nem fordult bele az országútnak valamelyik árkába. Ide nézzen inkább.

A kerék csakugyan súlyosan megrongálódott. Az összeütközés a postakocsival megrepesztett két küllőt, és meghasította a kerékagyat, amelynek az anyacsavarja nem tartott.

- Barátom - mondta a lovásznak -, van itt bognár?

- Hogyne volna, uram.

- Legyen szíves, hívja ide.

- Itt van a szomszédban. Hé! Bourgaillard mester!

Bourgaillard mester, a bognár, ott állt a háza küszöbén.

Átjött, megvizsgálta a kereket, és olyan arcot vágott, mint a seborvos, aki törött lábat vizsgál.

- Ki tudná javítani azonnal ezt a kereket?

- Igen, uram.

- Mikor mehetnék tovább?

- Holnap.

- Holnap!

- Jó egész napi munka van rajta. Uraságodnak sürgős a dolga?

- Nagyon sürgős. Legkésőbb egy óra múlva tovább kell mennem.

- Lehetetlen, uram.

- Annyit fizetek, amennyit akar.

- Lehetetlen.

- Hát jó! Két óra múlva.

- Ma már lehetetlen. Újra kell csinálni két küllőt és a kerékagyat. Uraságod csak holnap mehet tovább.

- Az én dolgom nem vár holnapig. Hátha nem javítanánk ki ezt a kereket, hanem másikat tennénk helyette?

- Hogyhogy?

- Ön bognár?

- Természetesen, uram.

- Nincs eladni való kereke? Akkor mindjárt továbbmehetnék.

- Tartalék kerék?

- Igen.

- Nincsen olyan kerekem, ami egészen jó volna az ön kocsijához. Két kerék egy pár. Akármilyen két kerék nem illik ám össze.

- Hát akkor adjon el nekem egy pár kereket.

- Uram, nem minden kerék illik minden tengelyre.

- Mégis próbálja meg.

- Fölösleges, uram. Nekem csak taligakerekeim vannak eladók. Kis falu ez.

- Hát nem volna bérbe adó kocsija?

A bognármester egyetlen szempillantással megismerte, hogy a homokfutó bérelt kocsi. Rándított egyet a vállán.

- Ön alaposan agyonnyúzza a bérelt kocsikat! Még ha volna, akkor se adnám önnek bérbe.

- Hát nem adná el?

- Csakhogy nincs.

- Micsoda?! Még egy taligája sincs? Nincsenek nagy igényeim, láthatja.

- Kis falu ez. Van ugyan bent a kocsiszínben - tette hozzá a bognár - valami öreg hintó, egy városi polgáré, aki az őrizetemre bízta, és csak minden szent időben egyszer használja. Szívesen bérbe adnám önnek, mit törődöm vele? Csak hát a polgárnak nem szabad meglátnia; meg aztán ez hintó, két ló kell hozzá.

- Postalovakat bérelek.

- Hova megy uraságod?

- Arrasba.

- És uraságod még ma oda akar érkezni?

- De mennyire!

- Éspedig bérelt postalovakkal?

- Miért ne?

- Mindegy uraságodnak, ha hajnali négy órakor érkezik is meg?

- Éppenséggel nem.

- Hát ez az, tetszik látni, izé, bérelt postalovakkal... Van uraságodnak útlevele?

- Van.

- Nos hát, ha uraságod postalovakat bérel, csak holnap érkezik Arrasba. Ez itt mifelénk mellékút. A postaállomások gyengén vannak fölszerelve, a lovak kint vannak a mezőn. Most kezdődik a nagy szántási időszak, erős igavonókra van szükség, és mindenhonnan elviszik a lovakat, a postáról éppen úgy, mint máshonnan. Uraságod legalább három vagy négy órát fog várakozni minden állomáson. És aztán ezek csak lépésben mennek ám. Sok a kapaszkodó.

- No jó, hát akkor lóháton megyek. Fogja ki a lovat. Csak vehetek valakitől itt a faluban egy nyerget.

- Magától értetődik. De hát tűri ez a ló a nyerget?

- Igaz, jó, hogy eszembe juttatta. Nem tűri bizony.

- Hát akkor...

- De hát talán csak találok a faluban valami bérbe adó lovat?

- Olyan lovat, amely elmegy Arrasba egyhuzamban?

- Olyat.

- Olyan ló kellene ehhez, amilyen nincs a mi vidékünkön. Mindenekelőtt meg is kellene venni, hiszen önt nem ismerik. De sem eladó, sem bérbe adó lovat, sem ötszáz frankért, sem ezerért, nem fog ön találni!

- Hát akkor mitévő legyek?

- Szavamra, a legokosabb, ha kijavítom a kereket, és ha ön holnapra halasztja az útja folytatását.

- Holnap későn lesz.

- Ejnye.

- Nincs postakocsi, amely Arrasba megy? Mikor megy át?

- Ma éjjel. A két postakocsi, az is, amelyik odamegy, az is, amelyik onnan jön, éjjel teljesít szolgálatot.

- Hogyhogy? Önnek egész napra van szüksége ahhoz, hogy ezt a kereket kijavítsa?

- Mégpedig jó kemény napi munkára!

- Hát ha két munkás lát hozzá?

- Akár ha tíz lát is hozzá!

- Hát ha megkötözném a küllőket kötéllel?

- A küllőket még csak, de a kerékagyat nem lehet. És aztán a kerék abroncsa is siralmas állapotban van.

- Vannak bérkocsisok a faluban?

- Nincsenek.

- Van másik bognár?

A lovász és a bognármester egyszerre felelték, és a fejüket rázták:

- Nincs.

Határtalan örömet érzett.

Nyilvánvaló, hogy a gondviselés avatkozott a dologba. A gondviselés törte össze a homokfutó kerekét, az állította meg útjában. Nem is vetett ügyet erre az első figyelmeztetésre; minden lehető erőfeszítést megtett, hogy folytathassa útját; becsületesen és lelkiismeretesen minden követ megmozgatott; nem riadt vissza sem a téltől, sem a fáradságtól, sem a költségtől; semmi szemrehányást sem tehetett magának. Ha nem megy tovább, nem törődik vele. Nem az ő hibája, nem felelős érte, ez a gondviselés intézkedése.

Fellélegzett. Javert látogatása óta először lélegzett szabadon és teli tüdővel. Úgy érezte, hogy az a vasmarok, amely húsz óra óta szorította a szívét, engedett.

Úgy érezte, hogy most pártjára kelt az Isten, és kinyilatkoztatta magát neki.

Azt gondolta magában, hogy ő minden lehetséges dolgot megtett, és most nincs más dolga, mint hogy nyugodtan visszamegy, amerre jött.

Ha a bognárral folytatott beszélgetése a fogadó valamelyik szobájában folyik le, nem lettek volna tanúi, senki sem hallotta volna, akkor a dolog ennyiben marad, és valószínűleg nem lett volna módunk elbeszélni az ezután következő eseményeket; csakhogy ez a beszélgetés az utcán folyt le. Minden utcai beszélgetésnek az eredménye elkerülhetetlenül valamiféle csoportosulás. Mindig vannak emberek, akiknek nincs egyéb vágyuk, mint hogy bámészkodjanak. Miközben a bognárt faggatta, néhány járókelő állt meg körülöttük. Egy fiatal fiú, akire senki sem vetett ügyet, miután néhány percig hallgatózott, kivált a csoportból, és elszaladt.

Abban a pillanatban, mikor az utas az épp most emlegetett belső megfontolás után elhatározta, hogy visszafordul, ez a fiú visszajött, nyomában egy vénasszony.

- Uram - szólította meg az asszony -, a fiam azt mondja, hogy ön kocsit akar bérelni.

Amint az öregasszony, aki a fiúval jött, kiejtette ezeket a jelentéktelen szavakat, Madeleine testét kiverte a verejték. Mintha látta volna feltűnni maga mögött a sötétségben a kezet, amely már elengedte, s most újra meg akarja ragadni.

Így felelt:

- Igen, jóasszony, kocsit akarok bérelni.

És gyorsan hozzátette:

- De nincs kocsi az egész környéken.

- Van bizony - mondta az öregasszony.

- Ugyan már hol? - szólt bele a bognár.

- Nálam - vágta oda az öregasszony.

Madeleine megremegett. A végzetes kéz megragadta.

Az öregasszonynak csakugyan volt a fészerben afféle fonottkosaras taligája. A bognár és a lovász vigasztalan volt, hogy az utas kisiklik a körmük közül, tehát közbeléptek.

- Ez valami rozoga bárka, hisz ez közvetlenül a tengelyen nyugszik, igaz, hogy az ülése bent bőrszíjon függ, beleesik az eső, a kerekeit a nedvességtől kirágta a rozsda, ez ugyan nem megy sokkal messzebbre, mint a homokfutó, valóságos bárka! Nagy bolondságot követ el az úr, ha ebbe beleül stb. stb.

Minden igaz volt, csakhogy ez a taliga, ez a bárka, ez az izé, akármi volt is, két keréken gördült, és el tudott menni Arrasba.

Megfizette, amit az asszony kért, a homokfutót ott hagyta javításra a bognárnál, hogy majd átveszi, mikor visszafelé jön, befogatta a fehér lovat a kocsiba, beleült és továbbment azon az úton, amelyen hajnal óta vágtatott.

Abban a pillanatban, amint a kocsi nekiindult, bevallotta magában, hogy az előbb kis ideig bizonyos örömet érzett arra a gondolatra, hogy mégsem megy oda, ahová készült. Megvizsgálta ezt az örömet, bizonyos dühvel, és képtelenségnek érezte. Mi örülnivaló van azon, hogy visszamegy? Elvégre is szabad akaratából teszi meg ezt az utat. Senki sem kényszerítette rá. És csakugyan csak az történhetik, amit ő akar.

Amint elhagyta Hesdint, hangot hallott, amely utánakiabált: „Álljon meg! Álljon meg!” Megállította a taligát, olyan élénk mozdulattal, amelyben még valami láz és vonaglás volt, ami hasonlított a reménykedéshez.

Az öregasszonynak a kisfia volt.

- Uram - szólította meg -, én szereztem önnek a kocsit.

- Hát aztán?

- Nem kaptam érte semmit.

Ő, aki mindenkinek és olyan szívesen adott, ezt a követelőzést felháborítónak és szinte gyűlöletesnek érezte.

- Á! Hát te vagy, kötnivaló? - szólt le. - Egy fityinget se kapsz!

Megcsapkodta a lovat, és elvágtatott.

Sok időt veszített Hesdinben, ki akarta pótolni. A lovacska nekiiramodott, és kettő helyett húzott; csakhogy február volt, esett, az utak gyalázatosak voltak. És aztán ez nem a homokfutó volt ám. A taliga esetlen volt és nagyon nehéz. És még hozzá a kapaszkodók.

Majdnem négy órájába telt, míg Hesdinből Saint-Polba érkezett. Öt mérföldet tett meg négy óra alatt.

Saint-Polban az első fogadóban kifogatott, és beköttette a lovat az istállóba. Scaufflaire-nek tett ígérete szerint ott állt a jászol mellett, míg a ló abrakolt. Szomorú és zűrzavaros dolgokon jártak a gondolatai.

A fogadósné belépett az istállóba.

- Parancsol uraságod reggelit?

- Azám, igaz is - felelt -, méghozzá jó étvágyam van.

Kiment az asszony után, akinek friss és derűs volt az arca. Az asszony alacsony terembe vezette, ahol asztalok voltak, rajtuk abrosz helyett viaszosvászon.

- Siessen - szólt rá -, tovább kell mennem. Sürgős a dolgom.

Tenyeres-talpas flamand szolgáló sietve hozta a terítéket. Elnézte ezt a leányt, és valami kellemes érzés áradt el rajta.

„Ez az, ez volt a bajom - gondolta magában. - Nem reggeliztem.”

Felszolgálták a reggelit. Lecsapott a kenyérre, beleharapott, aztán lassan letette az asztalra, és hozzá sem nyúlt többet.

Egy fuvaros evett a másik asztalnál. Odaszólt neki:

- Miért ilyen keserű a kenyerük?

A fuvaros német ember volt, és nem értette.

Visszament az istállóba, a lóhoz.

Egy órával később elhagyta Saint-Polt, és Tinques felé robogott, amely már csak öt mérföldnyire van Arrastól.

Mit csinált ezen az úton? Mire gondolt? Mint reggel, most is elnézte, amint elmaradoznak mellette a fák, a zsúpfedelek, a megművelt földek és a tűnő tájak, amelyek tovasuhannak minden útkanyarodónál. Ez olyan szemlélődés, amely néhanapján kielégíti a lelket, és úgyszólván felmenti a gondolkodás alól. Ezer meg ezer tárgyat látni először és utoljára: van-e ennél mélabúsabb és mélységesebb valami! Utazni annyit jelent, mint minden pillanatban születni és meghalni. Lelke leghomályosabb rekeszében talán összehasonlításokat tett a tűnő tájak és az emberi élet között. Az életnek minden dolga örökösen suhan előttünk. Az árnyak és a fények összevegyülnek; a ragyogás után elsötétülés; az ember néz, siet, kinyújtja a kezét, hogy megragadja azt, ami eliramlik; minden esemény egy-egy útkanyarodó; és egyszerre csak megöregszik az ember. Valami megrázkódtatást érzünk, minden fekete, homályos kapu sejlik föl előttünk; az élet sötét lova, amely eddig húzott, megáll, és látunk valakit ködösen és fölismerhetetlenül, aki kifogja lovunkat a sötétségben.

Épp abban a pillanatban szállt le az alkonyat, amikor az iskolából kitóduló gyerekek nézték az utas bevonulását Tinques-be. Igaz, még rövidek voltak a napok. Tinques-ben nem állt meg. Amikor kiért a faluból, egy útkaparó, aki követ teregetett el az úton, feléje fordult és megszólalt:

- Ej, de ki van fáradva ez a ló!

A szegény állat csakugyan már csak lépésben ment.

- Arrasba megy ön? - kérdezte még az útkaparó.

- Oda.

- Ebben az iramban ugyan idejében nem ér oda.

Madeleine megállította a lovat, és megkérdezte az útkaparótól:

- Mennyire van még ide Arras?

- Körülbelül jó hét mérföldnyire.

- Hogyhogy? A postakönyv csak öt és egynegyed mérföldet jelez.

- Ó! - csodálkozott az útkaparó. - Hát ön nem tudja, hogy javítják az utat? Innen negyedórányira, majd meglátja, el van zárva. Nincs rá mód, tovább nem mehet.

- Ugyan?

- Forduljon balra, a Carencyba vezető úton, menjen át a folyón; és ha Camblinba megérkezik, kanyarodjék jobbra; az a mont-saint-éloyi út, amely Arrasba visz.

- De hisz itt az éjszaka, eltévedek.

- Hát ön nem idevaló?

- Nem.

- Az már más, mert ez itt mind mellékút. Nézze csak, uram - folytatta az útkaparó -, elfogad tőlem egy jó tanácsot? A lova fáradt, menjen vissza Tinques-be. Jó fogadó van ott. Aludjék ott. Holnap majd bemegy Arrasba.

- Ma este ott kell lennem.

- Ez más. Akkor ugyancsak menjen ebbe a fogadóba, és béreljen előfogatot. A lovászlegény majd átvezeti a mellékutakon.

Megfogadta az útkaparó tanácsát, visszafordult, és félórával később megint áthaladt ezen a vidéken, de vágtában, pompás előfogattal. A taliga rúdja tövében a lovász ült, aki postakocsisnak hencegte magát. Madeleine azonban megérezte, hogy időt vesztett.

Leszállt az éjszaka.

Rátértek a mellékútra. Az út borzalmas volt. A taliga gödörből gödörbe zökkent. Odaszólt a kocsisnak:

- Csak folyton vágtában, megtetézem a borravalót.

Az egyik zökkenőnél eltört a hámfa.

- Uram - szólalt meg a postakocsis -, most eltört a hámfa, nem tudom, hogy fogom be a lovamat, ez az út istentelen így éjszaka; ha ön szíves volna visszajönni és Tinques-ben tölteni az éjszakát, holnap reggel korán Arrasban lehetünk.

Így felelt rá:

- Van-e valami kötéldarabod és bicskád?

- Van, uram.

Levágott egy faágat, és hámfát faragott belőle.

Ez megint húszpercnyi időveszteség volt; de vágtában mentek tovább.

A síkságra sötétség borult. Alacsony, vékony és fekete ködök kapaszkodtak a dombokra, és megszakadtak, mint a füstfellegek. Sápadt fények villantak a felhők között. Egy hatalmas szélroham, amely a tengerből támadt, a látóhatár minden szögletében olyan zajt csapott, mintha bútorokat tologattak volna. Ami csak fölsejlett a szem előtt, minden csupa rémület volt. Mi minden borzong meg az éjszaka hatalmas szélrohamaiban!

Átjárta a hideg. Tegnap este óta nem evett. Homályosan eszébe jutott másik éjszakai útja, Digne környékének végtelen síkságán. Nyolc éve volt már; úgy érezte, mintha csak tegnap lett volna.

Valami távoli toronyban ütött az óra. Megkérdezte a legénytől:

- Hány óra?

- Hét óra, uram. Nyolcra Arrasban leszünk. Már csak három mérföld van hátra.

Ebben a pillanatban első ízben gondolt arra - és furcsának tartotta, hogy hamarább nem jutott az eszébe -, hogy talán ez az egész fáradság fölösleges; hogy még csak a tárgyalás óráját sem tudja; hogy legalábbis tájékozódnia kellett volna; hogy furcsa dolog így találomra nekivágni, holott azt sem tudja, elér-e vele valamit. Aztán meg nagyjából próbálta kiszámítani magában, hogy az esküdtszéki tárgyalások rendszerint délelőtt kilenc órakor kezdődnek - hogy ez az ügy nem lehet hosszú - hogy az almalopást nagyon hamar elintézik - hogy utána nincs más, mint a személyazonosság megállapítása - négy vagy öt tanúvallomás, az ügyvédeknek nem sok a mondanivalójuk - hogy akkor érkezik majd oda, mikorra mindennek vége lesz.

A kocsis megcsapkodta a lovakat. Áthaladtak a folyón, és elhagyták Mont-Saint-Éloyt. Az éjszaka mind feketébbre vált.

VI
Simplicia nővér megpróbáltatása

Eközben, épp ebben a pillanatban, Fantine örömben úszott. Nagyon rossz éjszakája volt. Borzalmas köhögés rázta, láza emelkedett, lázálmai voltak. Reggel, mikor az orvos meglátogatta, félrebeszélt. Az orvosnak riadt volt az arca, és meghagyta, hogy hívassák el, mihelyt Madeleine úr bejön.

A leány egész nap rosszkedvű volt, keveset beszélt, és gyűrte a takaróját, miközben halkan bizonyos számokat dünnyögött, amelyek mintha távolságokat jeleztek volna. Szeme beesett volt és merev. Mintha kihunyt volna, és aztán egy-egy pillanatra fellángolt és felragyogott, mint a csillagok. Ama bizonyos gyászos óra közeledtére, úgy látszik, a menny világossága árad el azokon, akiket elhagy a föld világossága.

Valahányszor Simplicia nővér megkérdezte tőle, hogy van, mindannyiszor ezt a feleletet kapta:

- Jól. Szeretném látni Madeleine urat.

Fantine, néhány hónappal ezelőtt, amikor a szemérem, a tisztesség és a vidámság utolsó szikrája is kilobbant belőle, csupán önmagának árnyéka volt; most már csak kísértete volt önmagának. A testi betegség betetőzte az erkölcsi betegség munkáját. Ennek a huszonöt éves teremtésnek ráncos volt a homloka, arca petyhüdt, orrlyukai lelappadtak, fogai kivicsorodtak, arcszíne ólmosra vált, nyaka csontos, kulcscsontjai kiálltak, végtagjai elernyedtek, földszínű volt a bőre, és szőke hajába ősz szálak keveredtek. Ó, jaj! Hogyan sietteti a betegség a megöregedést!

Délben az orvos visszajött, rendelt egyet és mást, érdeklődött, vajon volt-e a polgármester úr a betegszobában, s aztán a fejét csóválta.

Madeleine úr rendszerint három órakor látogatta meg a beteget. Mivel a pontosság a jóságból fakad, pontos volt.

Fél három tájban Fantine nyugtalankodni kezdett. Húszpercnyi idő alatt tízszernél is többször megkérdezte az apácát:

- Kedves nővér, hány óra?

Hármat ütött az óra. A harmadik ütésre Fantine felült, pedig rendszerint alig tudott moccanni az ágyban; két aszott és sárga kezét görcsös vonaglásban kulcsolta össze, és az apáca hallotta, hogy melléből mély sóhajtás fakad fel, amely mintha nagy fájdalom hordozója volna. Fantine azután megfordult, és az ajtóra szegezte szemét.

Senki sem lépett be; az ajtó nem nyílt.

Így maradt egy negyedóra hosszat, szemét az ajtóra meresztette, nem is moccant, és mintha visszafojtotta volna lélegzetét. A nővér nem mert szólni hozzá. A székesegyház órája negyed négyet ütött. Fantine visszahanyatlott a párnájára.

Nem szólt semmit, és megint gyűrni kezdte a takaróját.

Elmúlt egy félóra, elmúlt egy óra. Senki sem jött. Fantine minden óraütésre fölemelkedett, az ajtó felé nézett, aztán visszahanyatlott.

Tisztán lehetett látni, mire gondol, de ő nem mondott semmiféle nevet, nem panaszkodott, nem vádolt. Csupán siralmasan köhögött. Azt mondta volna az ember, hogy valami sötét dolog súlyosodik rá. Sápadt volt, és az ajkai elkékültek. Egyszer-egyszer elmosolyodott.

Az óra ötöt ütött. Ekkor a nővér hallotta, amint nagyon halkan és lágyan így szólt:

- De hiszen én holnap elmegyek, rosszul tette, hogy ma nem jött el!

Simplicia nővért magát is meglepte Madeleine úr késlekedése.

Eközben Fantine az ágy mennyezetét szemlélte. Az arcán olyasmi tükröződött, mintha valamire vissza akarna emlékezni. Egyszerre csak gyönge, leheletszerű hangon énekelni kezdett. Az apáca hallgatta. Íme, mit énekelt Fantine:

Szép holmit vásárolunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.
Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Szűz Mária eljött, megállt kályhám mellett,
Hímzett köpönyegje gyönyörű nagyon,
S monda: a kicsike, akit tőlem kértél,
Fátylamba takarva íme itt vagyon.
Mostan a városba tüstént be kell menni,
Vásznat vásárolni, cérnát, gyűszűt venni.
Szép holmit vásárlunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.

Drága Szűz Mária, meleg kályhám mellett
Szalagos bölcsőben nyugszik gyermekem,
Kínálna bár Isten legszebb csillagával,
Inkább kell az, akit te adtál nekem.
- Asszonyság, mit tegyünk ezzel a vászonnal?
- Gyermekemnek pólyát szabjatok azonnal.

Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Mosd ki ezt a vásznat. - Hol? - Hát a patakban,
Vigyázz, hogy ne essék semmi baja sem,
Szoknyácskát, derekat varrok majd belőle,
Ezernyi virággal telehímezem.
- Oda már a gyermek, mi lesz a vászonnal?
- Szemfedőt énnekem szabjatok azonnal.

Szép holmit vásárlunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.
Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Régi bölcsődal volt ez a dal, amellyel valamikor elaltatta kicsi Cosette-jét, és amely öt év alatt, mióta nem volt vele a gyermeke, nem jutott eszébe. Olyan szomorú hangon és olyan szelíd arccal énekelte, hogy megríkathatott vele még egy apácát is. A nővér, aki pedig hozzá volt edzve a komor dolgokhoz, érezte, amint könny szökik szemébe.

Az óra hatot ütött. Fantine mintha nem hallotta volna. Mintha semmire sem figyelt volna már maga körül.

Simplicia nővér elküldött egy cselédlányt, hogy tudakozódjék a gyár kapusasszonyánál, vajon otthon van-e már a polgármester úr, és feljön-e hamarosan a betegszobába. A cselédlány néhány perc múlva visszajött.

Fantine még mindig nem mozdult, és úgy látszott, hogy a maga gondolataival bíbelődik.

A cselédleány nagyon halkan mondta el Simplicia nővérnek, hogy a polgármester úr hajnalban, már hat óra előtt elutazott kis homokfutón, amely elé fehér ló volt fogva, bár nagyon hideg volt, továbbá, hogy egyedül ment, még kocsist sem vitt, és hogy nem tudják, melyik útra tért; hogy egyesek azt mondják, hogy látták, amint az arrasi útra fordult, mások ellenben bizonykodnak, hogy a párizsi úton találkoztak vele; mikor elment, éppolyan nyugodt volt, mint rendesen, és csak annyit mondott a kapusasszonynak, hogy ma éjszakára ne várják.

Miközben a két nő, háttal Fantine ágyának, suttogott, a nővér kérdezősködött, a cselédleány sejtésekkel felelt, Fantine bizonyos szervi betegségeknek azzal a lázas élénkségével, amely az ijesztő csontvázzá soványodott testet lendületes mozdulatokra villanyozza, térdre ugrott az ágyában, összeszorított öklével párnájára támaszkodott, fejét kidugta függönye hasadékán, és hallgatózott. Egyszerre csak felsikoltott:

- Önök Madeleine úrról beszélnek! Miért beszélnek olyan halkan? Mit csinál? Miért nem jön?

Hangja olyan nyers és rekedt volt, hogy a két nő azt hitte, férfihangot hall; riadtan fordultak oda.

- Feleljenek hát! - kiabált Fantine.

A cselédlány ennyit dadogott:

- A kapusasszony azt mondta, hogy ma nem tud eljönni.

- Gyermekem - szólalt meg a nővér -, maradjon nyugodtan, feküdjék le.

Fantine még mindig ugyanabban a helyzetben, fennhangon és parancsoló, egyúttal szívet tépő hangsúlyozással újrakezdte:

- Nem tud eljönni? Miért nem? Önök tudják az okát. Suttognak. Én is tudni akarom.

A cselédleány hamarosan odasúgta az apáca fülébe:

- Tessék azt mondani neki, hogy dolga van a városi tanácsban.

Simplicia nővér enyhén elpirult: a szolgálóleány hazugságot tanácsolt neki. Másrészt élénken érezte, hogy ha megmondaná az igazságot a betegnek, az bizonyosan rettenetesen megrendítené, és ez Fantine állapotában veszedelmes lehetne. A pirulás rövid ideig tartott. A nővér Fantine-ra emelte nyugodt és szomorú tekintetét, és megszólalt:

- A polgármester úr elutazott.

Fantine felemelkedett és leguggolt. Szeme fölragyogott. Elképzelhetetlen öröm sugárzott ezen a fájdalmas arcon.

- Elutazott! - kiáltott fel. - Elment Cosette-ért!

Aztán ég felé emelte két kezét, és arca átszellemült. Az ajkai mozogtak; halkan imádkozott.

Amikor bevégezte az imádságát, megszólalt:

- Kedves nővér, én szívesen lefekszem, én mindent megteszek, amit akarnak; az előbb gonosz voltam, bocsánatot kérek, hogy olyan hangosan beszéltem, hangosan beszélni igazán nem szép, jól tudom, kedves nővér, de nézze, nagyon-nagyon boldog vagyok. A Jóisten jó, Madeleine úr jó, képzelje csak, elment Montfermeilbe kicsi Cosette-emért.

Visszafeküdt, segített az apácának rendbe hozni a párnáját, és megcsókolt egy kis ezüstkeresztet, amely a nyakában függött, és Simplicia nővér ajándéka volt.

- Gyermekem - mondta a nővér -, igyekezzék most megnyugodni, és ne beszéljen többet.

Fantine nedves kezébe fogta a nővér kezét, akinek fájt a szíve, amikor megérezte ezt az izzadást.

- Párizsba ment ma reggel. Tulajdonképpen nem is szükséges Párizson át menni. Montfermeil arra menet kissé balra van. Emlékszik rá, hogy tegnap, mikor Cosette-ről beszéltem neki, ezt mondta: nemsokára, nemsokára! Meg akar lepni engem. Tudja? Aláíratott velem egy levelet, hogy átvehesse a gyermeket Thénardier-éktól. Egy szavuk sem lehet. Igaz-e? Vissza fogják adni Cosette-et. Hiszen megkapták a pénzüket. A hatóság nem tűrné, hogy valaki visszatartson egy gyermeket, ha megkapta a pénzét. Kedves nővér, ne integessen, hogy nem szabad beszélni. Végtelenül boldog vagyok, nagyon jól érzem magamat, egyáltalán nincs már semmi bajom, viszontlátom Cosette-et, sőt nagyon éhes vagyok. Már idestova öt éve, hogy nem láttam. El sem tudja képzelni, mennyire ragaszkodik az ember a gyermekéhez! És aztán milyen csinos lesz, majd meglátja! Ha tudná, oly gyönyörű, pici, rózsás ujjai vannak! Azon kezdem, hogy gyönyörű kezei lesznek. Egyéves korában nevetségesen kis kezei voltak. Ekkorák ni! Most már nagy lehet. Mit gondol, hétéves. Valóságos kisasszony. Én Cosette-nek hívom, azonban Euphrasie a neve. Nézze csak, ma reggel elnéztem a port a kandallón, és bizony az a gondolatom támadt, hogy hamarosan meglátom Cosette-et. Istenem, milyen igazságtalanság, hogy az ember álló évekig nem látja a gyermekét! Bizony gondolni kellene arra, hogy az élet nem tart örökké! Ó! Milyen jó a polgármester úr, elutazott! Igaz, hogy nagyon hideg van? Legalább felvette a télikabátját? Holnap itt lesz, ugye? Holnap ünnepnap lesz. Holnap reggel, kedves nővér, juttassa eszembe, hogy felvegyem a kis csipke főkötőmet. Montfermeil kis falu. Én gyalog tettem meg ezt az utat annak idején. Bizony nekem nagy út volt. Csakhogy a gyorskocsik nagyon gyorsan mennek ám! Holnap itt lesz Cosette-tel. Mennyire van ide Montfermeil?

A nővér, akinek sejtelme sem volt a távolságokról, így felelt:

- Ó! Én bizonyosra veszem, hogy holnap itt lehet.

- Holnap! Holnap! - kiáltott fel Fantine. - Holnap meglátom Cosette-et! Nézze csak, drága jó nővér, már nem is vagyok beteg. Bolond vagyok. Táncolnék is, ha akarnék.

Aki negyedórával előbb látta volna, most nem értett volna semmit az egészből. Most az arca csupa rózsa volt, élénk és természetes hangon beszélt, mosolygás ömlött végig az arcán. Néha-néha nevetett, miközben nagyon szelíden mosolygott magában. Az anyai öröm majdnem gyermekes öröm.

- Nos hát - szólalt meg az apáca -, ön boldog, hallgasson rám, ne beszéljen többet.

Fantine fejét a párnára hajtotta, és halkan ennyit mondott:

- Igen, igen, feküdj le, legyen eszed, hiszen mindjárt itt a gyermeked. Simplicia nővérnek igaza van. Mindenkinek igaza van, aki itt van.

És azután meg sem moccant, a fejét sem mozdította, tágra nyitott és vidáman sugárzó szemét mindenen végigjártatta, és többet semmit sem beszélt.

A nővér összehúzta az ágy függönyét, abban a reményben, hogy elalszik.

Hét és nyolc óra között eljött az orvos. Mivel semmi neszt sem hallott, azt hitte, hogy Fantine alszik, halkan lépett be, és lábujjhegyen közeledett az ágyhoz. Félrehúzta a függönyt, és a mécses világosságánál látta Fantine nagy, nyugodt szemét, amely rávetődött.

A leány megszólalt: - Uram, ugye megengedik, hogy a kislányom itt feküdjék mellettem egy kis ágyban?

Az orvos azt hitte, hogy félrebeszél. Fantine hozzátette:

- Nézze csak, épp elég hely van.

Az orvos félrevonta Simplicia nővért, aki elmagyarázta neki az esetet, hogy Madeleine úr egy vagy két napra elutazott, és tanácstalanságukban azt gondolták, hogy nem szabad kiábrándítani a beteget, aki azt hiszi, hogy a polgármester úr Monfermeilbe utazott; és végül is lehetséges, hogy a leány ráhibázott az igazságra. Az orvos helyeselte.

Odament Fantine ágyához, aki újra rákezdte:

- Nézze csak, reggel, ha majd felébred, jó reggelt mondok az én kiscicámnak, és éjjel, mivel úgysem alszom, hallgatom majd, amint alszik. Édes, halk lélegzése jólesik majd nekem.

- Adja ide a kezét - szólalt meg az orvos.

Odanyújtotta a karját, és kacagva felkiáltott:

- Ó! Nini! Csakugyan, igaz is, ön nem tudja! Meggyógyultam. Cosette holnap érkezik.

Az orvos meglepődött. A beteg jobban volt. Nehéz lélegzése enyhült. Érverése erősödött. Valami hirtelen eláradt élet öntött új lelket a szegény kimerült teremtésbe.

- Doktor úr - szólalt meg -, megmondta önnek a nővér, hogy a polgármester úr elment a kislányomért?

Az orvos megtiltotta a beszédet, és meghagyta, hogy óvják minden ártalmas izgalomtól. Tiszta kínafapárlatot rendelt, és arra az esetre, ha a láz fokozódik éjszaka, csillapító orvosságot. Távozóban így szólt a nővérhez:

- Jobban van. Ha a jó szerencse úgy hozná, hogy a polgármester úr csakugyan megérkeznék holnap a gyermekkel, ki tudja? Vannak ilyen megdöbbentő válságok; megértünk már olyasmit, hogy nagy örömök hirtelen elvágják a betegséget; jól tudom, hogy ez szervi betegség, mégpedig nagyon is előrehaladott, de mindebben sok titokzatosság lappang! Talán meg tudjuk menteni.

VII
Az utas, alighogy megérkezett, készülődik a visszautazásra

Majdnem este nyolc óra volt már, mikor a taliga, amelyet útközben elhagytunk, behajtott az arrasi Posta Szálló kapuján. Az a férfi, akit egészen eddig nyomon követtünk, leszállt, szórakozottan válaszolt a szolgálatkész fogadói személyzetnek, visszaküldte az előfogatot, és maga vezette be a kis fehér lovat az istállóba; aztán benyitott a biliárdterembe, amely a földszinten volt, leült és az asztalra könyökölt. Tizennégy órájába került ez az út, pedig azt hitte, hogy hat óra alatt megteszi. Megnyugtatta magát, hogy ő nem hibás; de alapjában véve nem haragudott érte.

A fogadósné belépett.

- Itt tölti az éjszakát? Vacsorázik uraságod?

Tagadólag rázta a fejét.

- A lovász azt mondja, hogy uraságod lova holtra fáradt!

Ekkor megszólalt:

- Vagyis a ló nem tudna visszaindulni holnap reggel?

- Ó uram! Legalább két napig kell pihennie.

Megkérdezte:

- Itt van a postahivatal?

- Itt van, uram.

A fogadósné elvezette az irodába; felmutatta az útlevelét, és kérdezősködött, vajon van-e mód rá, hogy még ma éjjel visszamehessen Montreuil-sur-Merbe a postakocsival. A postakocsis melletti hely éppen szabad volt; lefoglalta és kifizette.

- Uram - figyelmezette a hivatalnok -, pontosan éjfél után egy órakor tessék itt lenni.

Miután ezt elintézte, távozott a fogadóból, és megindult a városba.

Nem ismerte Arrast, az utcák sötétek voltak, csak úgy találomra ment. Mindazonáltal, mintha megmakacsolta volna magát, hogy nem kér a járókelőktől útbaigazítást. Átment a kis Crinshon folyón, és egyszerre csak szűk utcák útvesztőjében volt, majdnem eltévedt. Egy polgárember ment arra kézilámpással. Némi habozás után rászánta magát, hogy ehhez a polgáremberhez fordul, de előbb előre- és hátrafelé jól körülnézett, mintha attól félt volna, hogy valaki meghallja, mit kérdez tőle.

- Uram - szólította meg -, legyen szíves megmondani, merre van a törvényszéki palota.

- Ön nem idevaló, uram - felelt a polgár, meglehetősen öreg ember -, hát jó, tartson velem. Én éppen a törvényszéki palota felé, azazhogy a megyeháza felé megyek. Tudniillik a törvényszéki palotát éppen javítják, és a bíróságok ideiglenesen a megyeházában tartják a tárgyalásokat.

- Vajon ott tartják az esküdtszéki tárgyalásokat is? - kérdezte.

- Természetesen, uram. Tetszik tudni, a mai megyeháza a forradalom előtt püspöki palota volt. Conzié úr, aki nyolcvankettőben püspök volt, hatalmas termet építtetett benne. Hát ebben a nagyteremben tartják a tárgyalásokat.

Útközben a polgár megszólalt:

- Ha uraságod valamelyik tárgyaláson jelen akar lenni, ahhoz már késő van. A tárgyalások rendszerint hat órakor végződnek.

Mégis, mikor kiértek a nagy térre, a polgárember odamutatott egy hatalmas sötét épület homlokzatának négy kivilágított, hosszúkás ablakára.

- Szavamra, uram, idejében érkezett, szerencséje van. Látja azt a négy ablakot? Az az esküdtszéki terem. Ki van világítva. Tehát még nincs vége. A tárgyalás hosszan elnyúlik, és esti tárgyalást tartanak. Önt érdekli ez az ügy? Valami bűnügy? Talán tanú?

Így felelt:

- Nem egy bizonyos ügy miatt jöttem, csupán az egyik ügyvéddel akarok beszélni.

- Az más - szólt a polgár. - Tessék, uram, itt a kapu; ott, ahol az őrszem áll. Csak éppen a főlépcsőn kell fölmennie.

A polgárember útbaigazításaihoz tartotta magát, és néhány perccel utóbb egy teremben volt, ahol rengeteg ember nyüzsgött, és a csoportok, amelyekbe taláros ügyvédek elegyedtek, itt is, ott is sugdosódtak.

Mindig összeszorul az ember szíve, ha lát csoportosan ilyen feketébe öltözött embereket, akik halk hangon suttognak egymással a törvényszéki tárgyalótermek küszöbén. Ritka dolog, hogy mindezekből a beszédekből valami könyörület és irgalmasság hangzik ki. Legtöbbször előre kimondott marasztaló ítéletek hangzanak ki belőlük. Az odatévedt és szemlélődő megfigyelő szemében mindezek a csoportok olyanok, mint megannyi sötét méhkas, amelyekben bizonyos zümmögő szellemek közös erővel mindenféle-fajta sötét építményeket emelnek.

Ez a tágas és egyetlen lámpával megvilágított terem valamikor a püspöki palota egyik helyisége volt, és most előcsarnokul szolgált. Kétszárnyú ajtó választotta el a nagyteremtől, ahol az esküdtszék tárgyalt; ebben a pillanatban zárva volt.

Olyan nagy volt a homály, hogy bátran megszólította az első ügyvédet, akivel találkozott.

- Uram - kérdezte -, hol tartanak?

- Vége van - felelte az ügyvéd.

- Vége!

Ezt a szót olyan hangsúllyal mondta utána, hogy az ügyvéd megfordult.

- Bocsánatot, uram, ön talán rokon?

- Nem, nem ismerek itt senkit. És elítélték?

- Hát hogyne. Más nem is volt lehetséges.

- Kényszermunkára?

- Életfogytiglan.

Most olyan gyönge hangon, amely alig volt hallható, megkérdezte:

- Hát megállapították a személyazonosságát?

- Miféle személyazonosságot? - kérdezte az ügyvéd. - Nem volt szükség a személyazonosság megállapítására. Az ügy egészen tiszta volt. Ez az asszony megölte a gyermekét, a gyermekgyilkosság bizonyítva volt, az esküdtszék kimondta, hogy nem előre megfontolt szándékkal követte el, életfogytiglani kényszermunkára ítélték.

- Hát nő? - csodálkozott.

- Természetes, hogy nő. A Limosin leány. Hát ön kiről beszél?

- Senkiről. De hát ha vége van, hogy lehet, hogy a terem még ki van világítva?

- Ez a másik ügy miatt van, amelyet alig két órával ezelőtt kezdtek.

- Micsoda másik ügy?

- Ó! Ez is világos. Ez valami züllött ember, visszaeső gályarab, aki lopott. A nevét bizony elfelejtettem. Hát ezt nézze meg, valóságos banditaarca van. Semmi egyébért, pusztán ezért az arcért a gályákra küldeném.

- Uram - kérdezte -, van-e rá mód bejutnom a terembe?

- Igazán alig hinném. Rengetegen vannak bent. Azonban a tárgyalás fel van függesztve. Vannak, akik eltávoztak, és a tárgyalás újramegnyitásakor megpróbálhatja.

- Hol kell bemenni?

- Ezen a nagy ajtón.

Az ügyvéd továbbment. Néhány pillanat alatt, úgyszólván egyidejűleg, Madeleine úr minden elképzelhető izgalmat átélt. Ennek a közömbös embernek a szavai egymás után úgy hatoltak a szívébe, mint jeges tűk és mint tüzes pengék. Mikor látta, hogy még egyáltalán nincs vége, föllélegzett; de nem tudta volna megmondani, hogy mi az, amit érez: elégedettség-e vagy fájdalom.

Odalépett több csoporthoz is, és hallgatta, mit beszélnek. Mivel az esküdtszék nagyon túl volt terhelve, az elnök a mai napra csupán két egyszerű és rövid tárgyalást tűzött ki. A gyermekgyilkos nővel kezdték, és most a fegyencnél tartottak, aki megint bűncselekményt követett el, visszaeső gonosztevő volt. Ez az ember almát lopott, de úgy látszott, hogy ez nincs egészen bebizonyítva; azonban be van bizonyítva az, hogy már volt fegyenc a touloni gályákon. Ez súlyosbította az ügyet. Különben a kihallgatása és a tanúvallomások már befejeződtek; de még hátravolt az államügyész vádbeszéde és az ügyvéd védőbeszéde; aligha fog éjfél előtt befejeződni. Ezt az embert valószínűleg elítélik; az államügyész nagyon kemény legény, nemigen szokta kiereszteni a markából a vádlottjait; tehetséges ember, verseket ír.

Az esküdtszéki terembe vezető ajtóban ajtónálló állt. Megkérdezte ettől az ajtónállótól:

- Kérem, kinyitják hamarosan az ajtót?

- Nem nyitják ki - felelt az ajtónálló.

- Hogyhogy nem nyitják ki, mikor újra megnyitják a tárgyalást? Hát nincs felfüggesztve a tárgyalás?

- A tárgyalást éppen most kezdték - felelt az ajtónálló -, de az ajtót nem nyitják ki.

- Miért?

- Mert a terem zsúfolva van.

- Micsoda, egy hely sincs már?

- Egyetlenegy sincs. Az ajtó zárva van. Már senki sem mehet be.

Némi szünet után hozzátette az ajtónálló:

- Van ugyan még két vagy három hely az elnök úr mögött, de az elnök úr oda csak közhivatalnokokat bocsát be.

Ezzel az ajtónálló hátat fordított neki.

Lehorgasztotta a fejét és továbbment, áthaladt az előcsarnokon, és lassan lefelé indult a lépcsőn, mintha minden lépcsőfokon tétovázott volna. Valószínű, hogy meghányta-vetette magában a dolgot. Az a dühös tusa, amely tegnap este óta viharzott benne, még nem ért véget; és minden pillanatban újabb fordulattal rontott rá. Amikor a lépcső fordulójához érkezett, a korlátnak támaszkodott, és keresztbe fonta karjait. Egyszerre csak kigombolta kabátját, kivette tárcáját, kihúzott belőle egy ceruzát, kitépett egy lapot, és hirtelen felírta erre a lapra a lámpa világosságánál ezt a sort: Madeleine úr, Montreuil-sur-Mer polgármestere. Aztán öles léptekkel felszaladt a lépcsőn, áttört a tömegen, egyenesen az ajtónállóhoz lépett, átadta neki a papírdarabot, és fölényesen így szólt hozzá:

- Vigye be ezt az elnök úrnak.

Az ajtónálló átvette a papirost, rápillantott és engedelmeskedett.

VIII
Kivételes bebocsáttatás

Montreuil-sur-Mer polgármesterének, ő maga nem is sejtette, valahogy híre-neve volt. Hét év óta kiválóságának jó híre betöltötte egész Dél-Boulonnais-t, átcsapott a kisváros határain is, és elterjedt két vagy három szomszédos megyében. Azon a megbecsülhetetlen szolgálaton kívül, amelyet a székhelynek tett azzal, hogy újjászervezte a feketeüveggyöngy-ipart, nem volt a montreuil-sur-meri kerület száznegyvenegy községe közt egy sem, amely ne köszönhetett volna neki valami jótéteményt. Ha úgy adódott, még más kerületek iparát is tudta segíteni és megtermékenyíteni, így adott alkalommal hitelével és pénzével támogatta a boulogne-i fátyolszövetgyárat, a frévent-i lenszövő gyárat és a Bourbers-sur-canche-i vízerővel hajtott vászongyárat. Madeleine úr nevét mindenfelé tisztelettel emlegették. Arras és Douai irigyelték a boldog kis Montreuil-sur-Mer városkától a polgármesterét.

A douai-i királyi törvényszéknek az a bírája, aki Arrasban ezen az esküdtszéki tárgyaláson elnökölt, mint mindenki, ugyancsak ismerte ezt a mélységesen és általánosan tisztelt nevet. Mikor az ajtónálló, aki halkan benyitott a tanácskozóteremből a tárgyalóterembe nyíló ajtón, odahajolt az elnökhöz karosszéke mögül, és átadta neki a papirost, amelyre az imént olvasott sor volt írva, és hozzátette:

- Ez az úr meg akarja hallgatni a tárgyalást - az elnök udvariasan meghajolt, felkapott egy tollat, néhány szót írt a papiros aljára, visszaadta az ajtónállónak, és így szólt hozzá:

- Bocsássa be.

Az a szerencsétlen férfi, akinek történetét elbeszéljük, a terem ajtaja mellett maradt ugyanazon a helyen és ugyanabban a testtartásban, ahogyan az ajtónálló otthagyta. Töprengésén keresztül úgy rémlett neki, hogy valaki így szól hozzá:

- Kegyeskedjék, uram, velem jönni.

Ez ugyanaz az ajtónálló volt, aki néhány pillanattal előbb hátat fordított neki, most pedig alázatosan üdvözölte. Egyúttal az ajtónálló visszaadta neki a papirost. Kibontotta, és mivel éppen ott volt a lámpa mellett, elolvashatta:

„Az esküdtszék elnöke tiszteletét küldi Madeleine úrnak.”

Összegyűrte a papirost a markában, mintha ennek a néhány szónak valami furcsa és keserű mellékíze lett volna.

Követte az ajtónállót.

Néhány perccel később egyedül volt egy faburkolatos, komor szobában, amelyet zöld posztós asztalon álló két szál gyertya világított meg. Még fülében csengtek az ajtónálló szavai, aki épp most hagyta magára: „Uram, ez itt a tanácskozószoba, csak el kell fordítania ennek az ajtónak a rézgombját, és máris bent van a tárgyalóteremben, az elnök úr karosszéke mögött.” Ezek a szavak a fejében a szűk folyosó és a fekete lépcső bizonytalan emlékével keveredtek össze, amelyeken épp az előbb ment végig.

Az ajtónálló magára hagyta. Itt volt az utolsó pillanat. Megpróbálta összeszedni magát, de nem sikerült. Főképpen azokban az órákban, amikor az embernek legnagyobb szüksége volna arra, hogy az élet gyötrő valóságaihoz igazodjék, főképpen ilyenkor történik, hogy a gondolat minden szála elszakad agyunkban. Éppen azon a helyen volt, ahol a bírák tanácskoznak és ítélnek. Bamba nyugalommal nézte ezt a csöndes és félelmetes szobát, amelyben annyi élet tört derékba, amelyben mindjárt felhangzik az ő neve, és amelyen ebben a pillanatban átsuhant a sorsa. Nézte a falat, aztán végignézte önmagát, és megdöbbent, hogy ez az a szoba, és hogy ez ő.

Több mint huszonnégy órája nem evett már, összetörte a taliga rázása, de nem érezte; úgy rémlett neki, hogy semmit sem érez.

Odament egy kis fekete kerethez, amely a falon függött, és üveg alatt Jean-Nicolas Pache[301] párizsi polgármesternek és miniszternek saját kezű levele volt belefoglalva, amely kétségtelenül tévesen a II. év június 9-ről volt keltezve; ebben Pache megküldte a községtanácsnak a letartóztatott miniszterek és képviselők névsorát. Ha valaki látta és megfigyelte volna ebben a pillanatban, egészen bizonyosan azt gondolja, hogy ezt a levelet rendkívül érdekesnek tartja, mert le nem vette róla a szemét, és kétszer vagy háromszor is elolvasta. Öntudatlanul olvasta, nem is figyelt rá. Fantine-ra és Cosette-re gondolt.

Révedezése közben megfordult, és megakadt a szeme az esküdtszéki terembe nyíló ajtó rézgombján. Majdnem meg is feledkezett már erről az ajtóról. Tekintete, amely eleinte nyugodt volt, megpihent rajta, rátapadt erre a rézgombra, aztán riadttá és merevvé vált, és lassan-lassan rémület ült ki rá. Fejéről izzadságcseppek gördültek, és végigfolytak a halántékán. Egyszerre csak fölényesen s egyúttal fölháborodottan legyintett, ez a pontosan meg nem határozható mozdulat azt akarja mondani és csakugyan azt is mondja, hogy: „Teringettét! Ki kényszerít rá?” Aztán élénken megfordult, látta maga előtt azt az ajtót, amelyen bejött, odament, kinyitotta és kiment. Már nem volt abban a szobában, már kint volt egy folyosón, hosszú, keskeny, kiugrókkal és ablakrésekkel tagolt folyosón, amelynek sok volt a könyöke, s csak imitt-amott világította meg afféle lámpa, mint a betegek mécsese, az a folyosó volt ez, amelyen jött. Fellélegzett, hallgatózott, mögötte semmi nesz, előtte semmi nesz, futni kezdett, mintha üldöznék.

Mikor már a folyosó több kanyarulatán elhaladt, megint hallgatózott. Még mindig ugyanaz a csend és ugyanaz a homály terpeszkedett körülötte. Lihegett, tántorgott, a falnak támaszkodott. A kő hideg volt, az izzadság fagyos a homlokán, borzongva egyenesedett ki.

Ekkor ott, egyedül, a sötétségben álldogálva, a hidegtől s talán másvalamitől is remegve, elgondolkodott.

Egész éjjel gondolkodott, egész nap gondolkodott, már csak egyetlen szót hallott magában, amely ezt nyögte: „Ó, jaj!”

Negyedóra telt el így. Végre lehajtotta a fejét, szorongásában felsóhajtott, lelógatta karjait, és visszament. Lassan ment és mintegy lesújtva. Mintha valaki utolérte volna menekülése közben, és visszafelé húzná.

Belépett a tanácskozószobába. Az első dolog, ami szemébe tűnt, az ajtó fogantyúja volt. Ez a kerek és csillogó rézfogantyú úgy ragyogott meg előtte, mint valami borzalmas csillag. Nézte, mint ahogy a bárány nézné a tigris szemét.

Nem tudta levenni róla a tekintetét.

Közben-közben egy-egy lépést tett, és közeledett az ajtóhoz.

Ha hallgatózott volna, hallhatja, mint valami zűrzavaros morajlást, a szomszéd terem zúgását; de nem hallgatózott, és így nem hallott semmit.

Egyszerre csak, maga sem tudta, hogyan, ott volt az ajtónál. Görcsösen megragadta a gombot; az ajtó kinyílt.

Bent volt a tárgyalóteremben.

IX
Az a hely, ahol a meggyőződések kialakulnak

Egy lépést tett, gépiesen becsukta maga mögött az ajtót, és megállt, figyelte azt, amit látott.

Siralmasan megvilágított, eléggé tágas terem volt ez, amelyen egyszer zúgás morajlott végig, másszor némaság terpeszkedett el; ahol a bűnügyi tárgyalás egész szervezete kibontakozott a tömeg előtt a maga hitvány és gyászos komorságában.

A terem végében, ahol ő állt, ott voltak a bírák, szórakozott arccal, kopott talárban, és a körmüket rágdosták, vagy lehunyták szempilláikat; a másik végében rongyos tömeg; ügyvédek mindenféle testtartásban; becsületes és kemény arcú katonák; mocskos, ócska padló, piszkos mennyezet, inkább sárga, mint zöld posztóval takart asztalok, a fogdosástól megfeketedett ajtók; faburkolatba vert szögek, rajtuk kocsmalámpák, amelyek inkább füstöt, mint világosságot árasztottak; az asztalokon réz gyertyatartókban gyertyák; sötétség, piszok, szomorúság; és mindebből zord fenség áradt, mert kiérzett belőle az a nagyszerű emberi dolog, amit törvénynek neveznek, és az a nagyszerű isteni dolog, amit igazságnak neveznek.

Ebben a tömegben senki sem hederített rá. Minden tekintet egyetlen pontra irányult, a fal mentén, az elnöktől balra, egy kis ajtóhoz támasztott fapadra. Ezen a padon, amelyet több gyertya világított meg, két csendőr közt egy férfi ült.

Ez a férfi, ez volt az az ember.

Madeleine nem kereste, meglátta. A szeme természetesen terelődött oda, mintha csak előre tudta volna, hol van ez az ember.

Azt hitte, önmagát látja, megöregedetten, igaz, hogy az arca nem egészen hasonlított rá, de a testtartása és a külseje egészen hasonló volt: az égnek meredő haj, a vörhenyes és nyugtalan szemgolyó, a zubbony, amilyent azon a napon viselt, mikor Digne-be érkezett, teli gyűlölettel a lelkében és a szörnyű gondolatoknak azzal az undorító tömegével, amelyet tizenkilenc év alatt felszedett a fegyház kövezetén.

Borzongva mondta magában: „Istenem, hát ilyen leszek?”

Ez az emberi lény legalább hatvanévesnek látszott. Volt benne valami nyerseség, bárgyúság s vadság.

Az ajtó nyílására továbbhúzódtak, hogy helyet adjanak neki, az elnök hátranézett, és mivel tudta, hogy az a férfi, aki belép, a montreuil-sur-meri polgármester úr, köszöntötte. Az államügyész, aki látta Madeleine urat Montreuil-sur-Merben, ahol hivatalos ügyeiben több ízben megfordult, megismerte, és ugyancsak köszöntötte. Ő alig vette észre. Valami hallucináció ejtette rabul; nézelődött.

Bírák, jegyzők, csendőrök, felháborítóan kíváncsi fejek tömege: ezt mind látta már egyszer, valamikor, huszonhét évvel ezelőtt. Újra itt látta ezt a gyászos környezetet; itt volt, mozgott, élt. Ez már nem emlékezetének az erőlködése, nem gondolatának a délibábja volt, ezek valódi csendőrök és valódi bírák, valódi tömeg és valódi hús-vér emberek. Vége volt, látta újra feltűnni és újraéledni maga körül a valóságnak minden rettenetességével múltjának borzalmas jeleneteit.

Mindez ott tátongott előtte.

Megborzadt tőle, lehunyta a szemét, és lelke legmélyén felkiáltott: „Soha!”

És a végzetnek valami tragikus játékából, amely megreszkettette minden gondolatát és szinte megőrjítette, önmagának alakmása volt ott! Ezt az embert, aki felett ítélkeznek, mindenki Jean Valjeannak nevezi!

Szeme előtt megdöbbentő látomásban élete legborzasztóbb pillanatának az előadása folyt, amelyben önmagának a kísértete játszott.

Minden együtt volt, ugyanaz a díszlet, ugyanaz az éjszakai óra, szinte ugyanazok a bíróarcok, katonák és hallgatók. Csupáncsak az elnök feje fölött feszület volt, ami pedig elítéltetése idején[302] hiányzott a törvényszéken. Mikor felette ítéltek, nem volt ott az Isten.

Szék volt a háta mögött; beleroskadt, mert megrémült arra a gondolatra, hogy megláthatják. Mikor már ült, kapóra jött neki az az irathalom, amely ott tornyosult a bírák asztalán, és mögé rejthette arcát az egész közönség elől. Most láthatott, őt azonban nem látták. Lassan-lassan megnyugodott. Újra tökéletesen beleélte magát a valóságba; a nyugalomnak abba a szakaszába jutott, amikor figyelni tud az ember.

Bamatabois úr az esküdtek között volt.

Kereste Javert-t, de nem látta. A tanúk padját eltakarta előle a jegyző asztala. Különben is, mint már említettük, a terem alig volt megvilágítva.

Abban a pillanatban, amint belépett, a védőügyvéd befejezte védőbeszédét. Mindenkinek a figyelme a végsőkig feszült; a tárgyalás már három órája tartott. Ez a tömeg már három órája nézte, amint valami borzalmas valószínűség súlya alatt lassan-lassan meggörnyed egy ember, egy ismeretlen, nyomorúságos, határtalanul bamba vagy határtalanul agyafúrt teremtmény. Ez az ember, már tudjuk, csavargó volt, a mezőn csípték el, amint éppen érett almával megrakott ágat vitt, amelyet egy almafáról tört le a szomszéd kertben, az úgynevezett Pierron-kertben. Ki volt ez az ember? Lefolytatták a vizsgálatot; kihallgatták a tanúkat, egyértelműen vallottak, minden kihallgatásnál újabb adatok bukkantak fel. A vád ezt mondta: Nem csupán gyümölcstolvaj, fosztogató van a kezünkben; egy bandita van a kezünkben, egy visszaeső bűnös, aki kibújt a rendőri felügyelet alól, fegyházviselt ember, a legveszedelmesebb fajta bűntettes, az a Jean Valjean nevű gonosztevő, akit az igazságszolgáltatás már régóta keres, és aki nyolc évvel ezelőtt, mikor kiszabadult a touloni fegyházból, kirabolt az országúton egy Kicsi Gervais nevű szavojai fiút, ez a bűn pedig a büntető törvénykönyv 383. szakaszába ütközik, erre nézve azonban fenntartjuk magunknak az utólagos vádemelés jogát, amikor a bíróság már megállapította a személyazonosságát. Most megint lopást követett el. Ez visszaesés. Ítéljék el ezért az új bűnéért; a régi bűnéért később mondanak felette ítéletet.

Erre a vádra, a tanúk egyhangú vallomására, a vádlott szemlátomást egészen elképedt. Olyan mozdulatot tett és jeleket adott, amelyekkel azt akarta mondani, hogy: Nem, vagy pedig a mennyezetet nézegette. Nagy kínnal beszélt, akadozva felelgetett, de a testének minden porcikája tagadott. Olyan volt, mint valami félkegyelmű, szemben ezzel a sok értelmes emberrel, akik mind csatarendbe sorakoztak körülötte, és olyan volt, mint valami idegen ennek a társadalomnak a közepében, amely fülön fogta. Mégis a legkeservesebb jövendő várt rá, ennek a valószínűsége percről percre nőtt, és a hallgatóság egész tömege sokkal nagyobb aggodalommal nézte, mint ő maga, azt a borzalmasnak ígérkező ítéletet, amely egyre jobban ránehezedett. A fegyházon túl még egy eshetőséget lehetett gyanítani: esetleg halálra is ítélhették, ha a személyazonosságát megállapítják, és ha később a Kicsi Gervais-ügyben is elítélik. Ki volt ez az ember? Mi volt ez az érzéketlensége? Hülyeség volt vagy ravaszkodás? Nagyon jól megértett mindent, vagy egyáltalán nem értett meg semmit? E kérdésekben két pártra szakadt a tömeg, és úgy látszik, az esküdtek véleménye is. Volt ebben a perben valami rémítő és nyugtalanító; a dráma nemcsak komor volt, hanem homályos is.

A védő elég ügyesen beszélt, azon a vidékies nyelven, amely régóta a törvényszéki szónoklás stílusa volt, és amelyet akkoriban minden ügyvéd használt, Párizsban éppen úgy, mint Romorantinban vagy Montbrisonban, és amelyen ma, miután klasszikussá vált, már csak a hivatalos szónokok beszélnek a bíróság előtt, akiknek kapóra jön, mert komoly a zengése és fenséges az áradása; ebben a stílusban a férjet házastársnak, a feleséget hitvesnek nevezik, Párizst a művészetek és a civilizáció gócpontjának, a királyt uralkodónak, a főtisztelendő püspök urat szent főpásztornak, az államügyészt a megtorlás ékes szavú megszemélyesítőjének, a védőbeszédet imént elhangzott fejtegetésnek, XIV. Lajos századát a nagy századnak, a színházat Melpomene[303] templomának, az uralkodócsaládot királyaink fenséges vérének, a hangversenyt zenei ünnepségnek, a hadosztályparancsnokot a kitűnő hadvezérnek, a szeminaristákat a zsenge levitáknak, az újságokba belecsúszott tévedéseket rágalmazásnak, amely ezeknek a sajtótermékeknek a hasábjain hinti szét a mérgét stb. stb. - Tehát az ügyvéd az almalopás fejtegetésén kezdte, amit nehéz feladat volt szép stílusba öltöztetni; de maga Bénigne Bossuet is kénytelen volt egyik gyászbeszéde kellős közepén kitérni egy tyúkra,[304] és pompásan kivágta magát. Az ügyvéd megállapította, hogy az almalopás anyagilag nincs bizonyítva. Védencét, akit védői minőségében rendületlenül Champmathieu-nek nevezett, senki sem látta, hogy átmászott volna a falon, vagy letörte volna az ágat. Mikor letartóztatták, kezében volt ugyan ez az ág (amelyet az ügyvéd szívesebben nevezett gallynak), de ő azt mondja, hogy a földön találta, és csak úgy fölszedte. Hol az ellenbizonyíték? Kétségtelen, hogy ezt az ágat letörték és ellopták, mégpedig úgy, hogy átmásztak a falon, ezután a megriasztott betörő eldobta; egészen bizonyos, hogy valaki lopott. De mi bizonyítaná, hogy Champmathieu a tolvaj? Egyetlen tény. Az, hogy valamikor fegyenc volt. Az ügyvéd nem tagadta, hogy sajnos ez a tényállás teljesen bebizonyítottnak látszik; a vádlott Faverolles-ban lakott; a vádlott fanyeső volt; a Champmathieu név csakugyan származhatik a Jean Mathieu névből; mindez igaz; végül négy tanú határozottan és biztosan ráismert Champmathieu-ben Jean Valjean gályarabra; ezekkel az adatokkal, ezekkel a tanúvallomásokkal az ügyvéd csupán védencének tagadását tudja szembeszegezni, ami az érdekelt fél tagadása; de feltéve, hogy ő Jean Valjean gályarab, vajon ez bizonyítja, hogy ő volt az almatolvaj? Ez legfeljebb feltevés, de nem bizonyíték. A vádlott - ez igaz, és a védő „legjobb meggyőződése szerint” kénytelen elismerni - „rossz védekező módszert” alkalmazott. Konokul tagad mindent, a tolvajlást is, azt is, hogy fegyenc volt. Helyesebb lett volna ebben az utolsó kérdésben a beismerés, ami egészen bizonyosan megszerezte volna számára bíráinak jóindulatát; az ügyvéd tanácsolta is neki, de a vádlott makacsul visszautasította, bizonyosan abban a hiszemben, hogy mindent megment, ha semmit sem vall be. Ezt helytelenül tette; de vajon nem kell-e számba venni alacsony fokú értelmét? Ez az ember szemlátomást korlátolt. Hosszú szenvedése a fegyházban, hosszú nyomorúsága a fegyházon kívül egészen elállatiasította stb. stb. Rosszul védekezett, de vajon ez az ok arra, hogy elítéljék? A Kicsi Gervais ügyéről az ügyvéd most nem akar beszélni, mert nem emeltek vádat miatta. Az ügyvéd befejezésül kérte az esküdtszéket és a bíróságot, hogy ha kétségtelennek látják a vádlott azonosságát Jean Valjennal, mérjék rá azokat a rendőri büntetéseket, amelyek a rendőri felügyelet alól megszökött elítéltre vonatkoznak, és ne szabják ki rá azt a szörnyű büntetést, amely a visszaeső gályarabot sújtja.

Az államügyész válaszolt a védőnek. Szenvedélyesen és dagályosan beszélt, már ahogy az államügyészek rendesen szoktak.

Üdvözölte a védőt „jóhiszeműségéért”, de ügyesen ki is aknázta ezt a lovagiasságot. Mindazt az engedményt, amit az ügyvéd tett, a vádlott fejére zúdította. Úgy látszik, a védő elismeri, hogy a vádlott Jean Valjean. Ezt ő jegyzőkönyvbe vétette. Ez az ember tehát Jean Valjean. Ez megerősíti a vádat, és többé nem lehet kétségbe vonni. Itt az államügyész ügyes kitéréssel visszanyúlt a bűn forrásaira és okaira, és mennydörgött a romantikus iskola[305] erkölcstelensége ellen, amely akkoriban sátáni iskola néven bontogatta szárnyait, mert erre a névre keresztelték az Oriflamme és a Quotidienne[306] kritikusai; meglehetős valószínűséggel e romlott irodalom befolyásának tulajdonította Champmathieu vagy helyesebben Jean Valjean bűnét. Miután idevágó fejtegetéseit befejezte, áttért magára Jean Valjeanra. Ki ez a Jean Valjean? Következett Jean Valjean jellemzése. Undorító szörnyeteg stb. Az ilyenfajta jellemzések mintája Theramenes[307] beszéde, ami ugyan a tragédiában nem használható, azonban napról napra kitűnő szolgálatokat tesz a törvényszéki ékesszólásnak. A hallgatóság, az esküdtek „megborzongtak”. Az államügyész, miután befejezte a jellemzést, olyan szónoki lendülettel, amely arra való volt, hogy a helyi lap holnap reggeli számából tomboló lelkesedést váltson ki, folytatta:

- És ez az ember stb. stb. csavargó, koldus, foglalkozásnélküli stb. stb. elmúlt élete révén hozzászokott a bűnözéshez, és alig valamicskét javult meg fegyházi tartózkodása alatt, mint Kicsi Gervais kirablása is bizonyítja stb. stb. - Ez az ember, akit az országúton lopáson értek, néhány lépésnyire a faltól, amelyen átmászott, mikor még a lopott tárgyat is a kezében tartotta, tagadja a nyilvánvaló bűnt, a lopást, bemászást, mindent tagad, még a nevét is tagadja, még a személyazonosságát is tagadja! Száz meg száz egyéb bizonyítékon kívül, amelyekre nem térünk vissza, négy tanú ráismert: Javert, a kifogástalan Javert rendőrfelügyelő, és három régi rabtársa, Brevet, Chenildieu és Cochepaille gályarabok. Mit szegez szembe ezekkel a megdöbbentően egyhangú vallomásokkal? Tagad. Micsoda megátalkodottság! Mondják ki a bűnöst, esküdt uraim stb. stb. - Miközben az államügyész beszélt, a vádlott tátott szájjal és valami olyan megdöbbenéssel hallgatta, amibe jó sok csodálat vegyült. Nyilván meglepte, hogy valaki úgy tudhat beszélni, mint ez. Időnként, a vádbeszéd „legerélyesebb” részeinél, azokban a pillanatokban, amikor az ékesszólás gáttalanul kicsap medréből a lesújtó jelzők áradatában, és mint valami orkán, úgy borítja el a vádlottat, lassan mozgatni kezdte a fejét jobbról balra és balról jobbra, afféle szomorú és néma tiltakozás gyanánt, amivel a perbeszédek kezdete óta beérte. A hallgatók, akik legközelebb voltak hozzá, vagy két-három ízben is hallották, amint halkan így szólt: - Tessék, ez azért van, mert nem kérdezték meg Baloup urat! - Az államügyész felhívta az esküdtszék figyelmét erre a hülye és nyilvánvalóan kiszámított viselkedésre, ami nem gyengeelméjűségre, hanem ügyességre, ravaszkodásra vall, arra a megrögzött szokásra, hogy félre akarja vezetni az igazságszolgáltatást, és ami teljes világításban mutatja meg ennek az embernek „mélységes elvetemedettségét”. Befejezésül bejelentette fönntartását a Kicsi Gervais-ügyben, és szigorú ítéletet kért.

Ebben az esetben, tudjuk, a szigorú ítélet életfogytiglani kényszermunkát jelentett.

A védőügyvéd felállt, mindenekelőtt bókolt az „államügyész úrnak csodálatra méltó beszédéért”, aztán felelt rá, ahogy tudott, de már lanyhábban; nyilván kicsúszott a talaj a lába alól.

X
Rendszeres tagadás

Elérkezett a perbeszédek berekesztésének pillanata. Az elnök felhívta a vádlottat, és a szokásos kérdést intézte hozzá:

- Akar még valamit felhozni az utolsó szó jogán?

Az ember csak állt, valami ronda sapkát gyűrögetett a kezében, és mintha nem hallotta volna.

Az elnök megismételte a kérdést.

Emberünk ezúttal meghallotta. Úgy látszott, hogy érti is, olyan mozdulatot tett, mint aki felébred, körüljártatta szemét, végignézte a közönséget, a csendőröket, az ügyvédjét, az esküdteket, a bíróságot, irtózatos öklét a padja előtt húzódó fakorlát párkányára fektette, tovább nézelődött, és egyszerre csak az államügyészre szögezte szemét, és beszélni kezdett. Valóságos kitörés volt ez. Amint a szavak összefüggéstelenül, szenvedélyesen, szaggatottan, egymás hegyén-hátán előtörtek a szájából, olyan volt, mintha tolongva mind egyszerre akartak volna kitódulni belőle. Ezt mondta:

- Ezt akarom mondani. Bognár voltam Párizsban, mégpedig éppenséggel Baloup úrnál. Kemény munka ez. A bognármesterségben az ember mindig a szabadban dolgozik, udvarokban, a jó mestereknél valami fészerben, de soha zárt műhelyben, mert ehhez hely kell, tetszik tudni. Télen úgy fázik az ember, hogy csapkod a karjaival, hogy fölmelegedjék, de a mesterek ezt nem szeretik, azt mondják: időpocsékolás. Kutya dolog ám megfogni a vasat, mikor a föld jéggé van fagyva. Ebben aztán hamar elkopik az ember. Ebben a mesterségben már fiatalon öreg az ember. Negyvenéves korára vége van. Én ötvenhárom éves voltam, éppen eleget szenvedtem. És aztán a munkások nagyon gonoszok ám! Ha az emberfia már nem fiatal, lépten-nyomon vén fülesbagolynak, vén marhának csúfolják! Én bizony csak harminc sout kerestem napjában, a legalacsonyabb bért fizették nekem, a mesterek visszaéltek a korommal. De volt lányom is, mosni járt a folyóra. Ő is keresett valamicskét. Így kettesben csak ment valahogy. Ő is eleget törte magát. Egész nap, esőben, hóban, szélben, ami az arcába csap az embernek, ott áll derékig a medencében; ha fagy, az is mindegy, mosni kell; vannak emberek, akiknek kevés a fehérneműjük, és alig várják; ha nem mos, elveszti a munkaadókat. A deszkák rosszul vannak összeillesztve, és mindenfelől beszivárog a víz. A szoknyája facsaró víz, alul, felül. Ez átjárja ám az embert. Dolgozott ő az Enfants-Rouges mosóintézetben is, ahol a víz csapokon folyik. Ott nem állt fakádban. Ott a csapnál mos, és a háta mögötti medencében öblöget. Mivel ez zárt hely, nem fázik úgy. De rettenetes a forró víz gőze, szinte kimarja a szemét. Este hét órakor jött haza, és nagyon hamar lefeküdt, olyan fáradt volt. Az ura verte. Meghalt szegény. Nem voltunk boldogok. Derék lány volt, nem járt táncba, nagyon csöndes teremtés. Emlékszem, hogy egyszer, húshagyókedden, már nyolc órakor ágyba feküdt. Nohát. Én igazat mondok. Csak kérdezősködjenek! Ó, no igen, kérdezősködjenek! Milyen buta vagyok. Párizs valóságos tenger. Ki ismeri ott Champmathieu apót? Mégis megnevezem Baloup urat. Kérdezősködjenek Baloup úrnál. Elvégre azt sem tudom, mit akarnak tőlem.

Az ember elhallgatott, és csak állt. Mindezt hangosan hadarva, rekedt, nyers és fátyolozott hangon mondta el, afféle izgatott és vad együgyűséggel. Egyszer meg is állt közben, hogy odaköszönjön valakinek a hallgatóságban. A mindenféle állítás, amit csak úgy találomra dobott ki magából, úgy tört ki belőle, mint a csuklás, és mindegyik állítását olyan mozdulattal kísérte, mint a favágó, aki fát hasogat. Mikor bevégezte, a hallgatóságban kitört a nevetés. Nézte a közönséget, és mikor látta, hogy nevetnek, és nem tudta, miért, maga is elnevette magát.

Komor látvány volt.

Az elnök, figyelmes és jóindulatú ember létére, megszólalt.

Tájékoztatta az esküdt urakat, hogy Baloup nevű egyént, az egykori bognármestert, akinél a vádlott állítólag alkalmaztatásban volt, hiába idézték meg. Csődbe került, és nem tudták megtalálni. Aztán a vádlotthoz fordult, felszólította, hogy hallgassa meg, amit mondani akar, és folytatta:

- Maga olyan helyzetben van, amikor az embernek magába kell szállnia. A legsúlyosabb gyanúk nehezednek magára, és főbenjáró következményeket vonhatnak maguk után. Vádlott, utoljára szólítom fel saját érdekében, nyilatkozzék világosan ebben a két kérdésben: Először is, átmászott-e a Pierron-kert falán, letörte-e az ágat, és ellopta-e az almát, vagyis elkövette-e a betöréses lopás bűntettét, igen, vagy nem? Másodszor, maga-e Jean Valjean kiszabadult fegyenc, igen vagy nem?

A vádlott értelmes arccal rázta meg a fejét, mint aki jól megértette, és tudja, mit fog felelni. Szóra nyitotta a száját, az elnök felé fordult, és megszólalt:

- Először is...

Aztán nézegette a sapkáját, nézegette a mennyezetet, és elhallgatott.

- Vádlott - szólalt meg az államügyész szigorú hangon -, ide figyeljen. Maga nem felel semmire sem, amit kérdeznek. A zavara maga ellen vall. Nyilvánvaló, hogy magának nem Champmathieu a neve, hanem maga Jean Valjean fegyenc, aki kezdetben a Jean Mathieu név alá rejtőzködött, mert ez anyjának a családi neve; nyilvánvaló, hogy maga járt Auvergne-ben, s hogy Faverolles-ban született, és ott fanyeső volt. Nyilvánvaló az is, hogy betörés útján lopta az érett almákat a Pierron-kertben. Az esküdt urak majd mérlegelik.

A vádlott végül is leült. Amint az államügyész bevégezte, hirtelen felpattant, és kiabálni kezdett:

- Maga, maga nagyon gonosz ember! Hát ezt akartam mondani. Csak előbb nem jutott eszembe. Én nem loptam semmit. Én olyan ember vagyok, aki nem mindennap eszik. Aillyből jöttem, mendegéltem a határban olyan záporeső után, hogy egészen sárga volt tőle a mező, még a pocsolyákban is színig állt a víz, és a homokból az országút mentén csak apró kis fűszálak látszottak ki, és ekkor találtam a földön egy almával megrakott letört ágat, felvettem az ágat, de nem tudtam, hogy bajt hoz a fejemre. Három hónapja, hogy börtönben vagyok, és ide-oda ráncigálnak. Végre is nem tudom megmondani, mindenki ellenem beszél, azt mondják: felelj! A csendőr jó fiú, meglöki a könyökömet, és halkan odaszól: felelj hát. Én nem tudom megmagyarázni, én nem jártam iskolába, én szegény ember vagyok. Hát itt a hiba, hogy nem látják be. Én nem loptam, én csak fölvettem a földről azt a micsodát, ami ott volt. Maga mindig azt hajtogatja: Jean Valjean, Jean Mathieu! Én nem ismerem ezeket az embereket. Ezek parasztok. Én Baloup úrnál dolgoztam az Ispotály körúton. Engem Champmathieu-nek hívnak. Furfangos egy ember maga, hogy meg tudja mondani, hol születtem. Én bizony nem tudom. Nincs mindenkinek háza, hogy abban jöjjön a világra. Ez nagyon kényelmes volna. Én azt hiszem, hogy az apám meg az anyám olyan emberek voltak, akik ide-oda vándoroltak. Én így tudom. Gyermekkoromban Kicsinek hívtak, most Öregnek hívnak. Hát ezek a keresztneveim. Értse úgy, ahogy akarja. Voltam Auvergne-ben, voltam Faverolles-ban, teringettét! No és aztán? Hát nem lehetett az ember Auvergne-ben és nem lehetett Faverolles-ban, csak ha gályarab volt? Én azt mondom magának, hogy én nem loptam, és hogy én a Champmathieu apó vagyok. Baloup úrnál dolgoztam én, állandó lakásom volt. Végre is már unom a maga butaságait! Hát mégis miért fenekedik úgy rám mindenki?

Az államügyész még mindig állt; odafordult az elnökhöz:

- Elnök úr, a vádlott zavaros, de nagyon ügyes tagadása ellenében, amellyel félkegyelműnek tetteti magát, ami azonban nem fog sikerülni neki, erre lesz gondunk, kérjük, kegyeskedjék ön és kegyeskedjék a bíróság is újból a terembe szólítani Brevet, Cochepaille és Chenildieu fegyenceket és Javert rendőrfelügyelőt, és még egyszer és utoljára kihallgatni őket a vádlott és Jean Valjean fegyenc személyazonosságára vonatkozólag.

- Figyelmeztetem az államügyész urat - felelte az elnök -, hogy Javert rendőrfelügyelő, akit hivatalos kötelességei visszaszólítottak a szomszéd járás székhelyére, mihelyt vallomását megtette, távozott a tárgyalóteremből és még a városból is. Erre mi adtunk neki felhatalmazást, az államügyész úrnak és a vádlott védőjének szíves hozzájárulásával.

- Ez igaz, elnök úr - szólalt fel újra az államügyész. - Javert úr távollétében, azt hiszem, emlékezetükbe kell idéznem az esküdt uraknak azt, amit ő néhány órával előbb itt vallott. Javert köztiszteletben álló ember, aki alsóbb rangú, de fontos állásának becsületet szerez szigorú és kérlelhetetlen egyenességével. Íme vallomásának szövege: „Nincs szükségem erkölcsi feltevésekre és anyagi bizonyítékokra, amelyek a vádlott tagadását meghazudtolják. Határozottan felismerem. Ennek az embernek nem Champmathieu a neve, ez egy Jean Valjean nevű nagyon elvetemedett és nagyon félelmetes volt fegyenc. Mikor büntetését kitöltötte, csak végtelenül nehéz szívvel bocsátották szabadon. Tizenkilenc évi kényszermunkát töltött ki rablásért. Ötször vagy hatszor próbált megszökni. A Kicsi Gervais kirablásán és a Pierron-kerti lopáson kívül alapos a gyanúm, hogy még egy lopás terheli a lelkét, amit boldogult digne-i püspök őméltóságán követett el. Gyakran láttam őt abban az időben, amikor börtönőrmester voltam a touloni fegyházban. Ismétlem: határozottan felismerem.”

Úgy látszik, hogy ez a rendkívül pontos vallomás élénk hatást tett a közönségre és az esküdtszékre. Az államügyész azzal a kéréssel végezte szavait, hogy Javert távollétében hallgassák ki újból és kérdezzék ki ünnepélyesen a másik három tanút, Brevet-t, Chenildieu-t és Cochepaille-t.

Az elnök parancsot adott az egyik ajtónállónak, és egy pillanat múlva nyílt a tanúk szobájának ajtaja. Az ajtónálló és a csendőr, aki karhatalom gyanánt volt vele, bevezette Brevet fegyencet. A hallgatóság feszülten várakozott, és minden ember melle úgy zihált, mintha valamennyinek egyetlenegy közös szíve lett volna.

Brevet, az egykori gályarab, a központi fegyházak fekete és szürke rabruháját viselte. Brevet hatvanéves ember volt, és valahogy félig üzletember- és félig gazember-arcú. Ez a kettő néha párosul egymással. A börtönben, ahová újabb bűncselekmények miatt került, afféle porkoláb lett belőle. Olyan ember volt, akiről a főnökei ezt mondják: Igyekszik hasznossá tenni magát. A lelkészek kedvező vallomást tettek vallásosságáról. Nem szabad felednünk, hogy mindez a Restauráció alatt történt.

- Brevet - kezdte az elnök -, maga büntetőítélet hatálya alatt áll, tehát nem tehet esküt...

Brevet lesütötte a szemét.

- Mégis - folytatta az elnök -, még az olyan emberben is, akit a törvény megbélyegzett, megmaradhatott az isteni irgalmasság jóvoltából a becsület és az igazság érzése. Erre az érzésre hivatkozom ebben a döntő órában. Ha még ez megvan magában, és én remélem, hogy megvan, gondolja meg jól, mielőtt felel a kérdésemre; vegye tekintetbe egyfelől ezt az embert, akit egy szavával tönkretehet, másfelől az igazságot, amelyre egyetlen szavával fényt deríthet. A pillanat ünnepélyes, és ha azt hiszi, hogy tévedett, még mindig van ideje visszavonni a vallomását. Vádlott, álljon fel. Brevet, nézze meg jól a vádlottat, szedje össze az emlékeit, és hitére és lelkiismeretére mondja meg nekünk, megmarad-e amellett, hogy felismeri ebben az emberben egykori fegyenctársát, Jean Valjeant.

Brevet megnézte a vádlottat, aztán a bíróság felé fordult:

- Megismerem, elnök úr. Én voltam az első, aki felismertem, és megmaradok mellette. Ez az ember Jean Valjean. 1796-ban került Toulonba, és 1815-ben szabadult. Én egy évvel utána szabadultam. Most olyan bárgyúnak látszik, bizonyosan a kora is oka ennek a bárgyúságnak; a fegyházban alattomos volt. Határozottan ráismerek.

- Üljön le - mondta az elnök. - Vádlott, maga maradjon állva.

Bevezették Chenildieu-t, vörös ruhájának és zöld sapkájának tanúsága szerint életfogytiglani kényszermunkára volt ítélve. A touloni fegyházban töltötte büntetését, ahonnan kihozták erre a tárgyalásra. Körülbelül ötvenéves, alacsony, élénk, ráncos, sovány, sárga, kihívó, izgatott emberke volt, minden tagján és egész testén valami beteges gyengeség áradt el, s a tekintetéből roppant erő sugárzott. Fegyenctársai a Je-nie-Dieu (Tagadom Istent) csúfnevet adták neki.

Az elnök körülbelül ugyanazokat a szavakat intézte hozzá, mint Brevet-hez. Abban a pillanatban, amikor azt említette, hogy büntető ítélete megfosztotta az eskütétel jogától, Chenildieu felkapta a fejét, és szembenézett a hallgatósággal. Az elnök figyelmeztette, hogy szedje össze magát, és mint Brevet-től, megkérdezte, vajon megmarad-e amellett, hogy felismeri a vádlottat.

Chenildieu harsányan elnevette magát.

- Teringettét! Hogy fölismerem-e? Öt évig egy láncra voltunk verve. Haragszol, öregem?

- Üljön le - szólt rá az elnök.

Az ajtónálló bevezette Cochepaille-t. Ez is életfogytiglani kényszermunkára volt ítélve, a fegyházból jött, és a vörös rabruhában volt, mint Chenildieu, lourdes-i parasztember volt, afféle pireneusi félmedve. Nyájait őrizte a hegyekben, és pásztorból rablóvá züllött. Cochepaille éppen olyan vad volt és még hülyébbnek látszott, mint a vádlott. Afféle szerencsétlen istenteremtése volt, akit a természet vadállatnak kezdett faragni, a társadalom azonban gályarabnak fejezte be.

Az elnök megpróbálta néhány érzelmes és komoly szóval felrázni, és mint a másik kettőtől, tőle is azt kérdezte, vajon megmarad-e ingadozás és habozás nélkül amellett, hogy felismeri az előtte álló embert.

- Ez Jean Valjean - mondta Cochepaille. - Méghozzá úgy csúfolták, hogy Hórukk Jankó, olyan erős volt.

Ennek a nyilvánvalóan jóhiszemű és őszinte három embernek a vallomása a vádlottra nézve baljóslatú morgást támasztott a hallgatóságban, és ez a morgás egyre nőtt és egyre hosszabban elnyúlt, valahányszor újabb nyilatkozat csatlakozott a megelőzőhöz. Maga a vádlott azzal a döbbent arccal hallgatta őket, amely a vád szerint fő-fő eszköze volt a védekezésnek. A mellette ülő csendőrök hallották, amint az első vallomásra ezt dünnyögte a fogai között:

- Ki hallott már ilyet! - A második után hangosabban, szinte elégedett arccal mondta: - Jól van! - A harmadik után fölkiáltott: - Nahát!

Az elnök rászólt:

- Vádlott, hallotta? Van-e valami megjegyzése?

Így felelt:

- Én azt mondom: nahát!

Zúgás morajlott végig a közönségen, és szinte az esküdteket is magával ragadta. Nyilvánvaló, hogy ennek az embernek vége van.

- Ajtónállók! - szólt az elnök. - Teremtsenek csöndet. A kihallgatásokat befejeztem.

Ebben a pillanatban mozgolódás támadt az elnök táján. Egy hang harsant fel, amely ezt kiáltotta:

- Brevet, Chenildieu, Cochepaille!

Ide nézzetek! Mindazok, akik hallották ezt a hangot, úgy érezték, hogy megfagy bennük a vér, olyan siralmas és rettenetes volt. Minden szem arra a pontra szegeződött, ahol ez a hang felharsant. A kiváltságos hallgatók között ülő egyik férfi, akinek a bíróság háta mögött volt a helye, felállt, felrántotta a korlát sorompóját, amely elválasztja a törvényszéket a teremtől, és ott állt a tárgyalóterem közepén. Az elnök, az államügyész, Bamatabois úr, húsz ember is felismerte, és egyszerre kiáltotta:

- Madeleine úr!

XI
Champmathieu egyik ámulatból a másikba esik

Csakugyan ő volt. A jegyző lámpája megvilágította az arcát. Kezében tartotta a kalapját, ruházata egészen rendben volt, kabátja gondosan végig begombolva. Nagyon sápadt volt, és kissé remegett. Haja, amely Arrasba érkezésekor még csak szürkülő volt, most hófehérré vált. Az alatt az egy óra alatt, amit itt töltött, megőszült.

Minden fej feléje fordult. Leírhatatlan volt az izgalom. A hallgatóság egy pillanatra megtorpant. Az a hang olyan szívbe markoló volt, az a férfi, aki ott állt, olyan nyugodtnak látszott, hogy az első pillanatban nem értették a dolgot. Kérdezgették egymástól, hogy kicsoda kiáltott. Nem tudták elhinni, hogy ebből a nyugodt emberből szakadt fel ez a borzalmas kiáltás.

Azonban ez a határozatlanság csupán néhány másodpercig tartott. Mielőtt még az elnök és az államügyész egyetlen szót szólhatott volna, mielőtt még a csendőrök és az ajtónállók egyetlen mozdulatot tehettek volna, az a férfi, akit ebben a pillanatban még mindenki Madeleine úrnak nevezett, odalépett Cochepaille, Brevet és Chenildieu tanúkhoz.

- Nem ismertek rám? - kérdezte.

Mind a hárman hallgattak, és csak fejmozdulattal jelezték, hogy nem ismerik. Cochepaille ijedtében katonásan tisztelgett. Madeleine úr az esküdtek és a bíróság felé fordult, és csendes hangon így szólt:

- Esküdt uraim, mentsék fel a vádlottat. Elnök úr, tartóztasson le. Az az ember, akit önök keresnek, nem ő, hanem én vagyok. Én vagyok Jean Valjean.

Mindenki visszafojtotta a lélegzetét. A döbbenés első izgalmát síri csend követte. A teremben afféle vallásos borzongást éreztek, amely megragadja a tömeget, mikor valami nagy esemény történik.

Az elnök arcán azonban részvét és szomorúság tükröződött; futó pillantást váltott az államügyésszel, és halkan néhány szót szólt az ítélőbíráknak. Odafordult a közönséghez, és olyan hangsúllyal, amelyet mindenki megértett, ezt kérdezte:

- Van-e itt orvos?

Az államügyész szólásra emelkedett:

- Esküdt uraim ez a különös és váratlan esemény, amely megzavarja a tárgyalást, bennünk is ugyanolyan érzelmeket kelt, mint önökben, amelyet nem kell ecsetelni. Önök mindnyájan ismerik legalább hírből a tiszteletre méltó Madeleine urat, Montreuil-sur-Mer polgármesterét. Ha van itt orvos a hallgatóságban, akkor csatlakozunk az elnök úrhoz, és kérjük, szíveskedjék gondozásba venni Madeleine urat, és hazavinni a lakására.

Madeleine úr nem engedte, hogy az államügyész befejezze szavait. Szelíd és fölényes hangon félbeszakította. Itt következnek azok a szavak, amiket mondott: itt következnek szó szerint, úgy, amint közvetlenül a tárgyalás után leírta ennek a jelenetnek egyik tanúja, úgy, ahogy még ma, idestova negyven év múltán is a fülébe csengnek azoknak, akik hallották.

- Köszönöm, államügyész úr, nem vagyok őrült. Majd meglátja. Önök már-már nagy hibát követtek el, bocsássák szabadon ezt az embert, én kötelességet teljesítek, én vagyok az a szerencsétlen elítélt. Én vagyok az egyetlen, aki itt tisztán lát, és én az igazságot mondom önöknek. Azt, amit én cselekszem ebben a pillanatban, látja az Isten, aki odafönt van, s ez nekem elég. Itt vagyok, elfoghatnak. Én megtettem minden tőlem telhetőt. Hamis név alatt rejtőzködtem; meggazdagodtam, polgármester lett belőlem; vissza akartam térni a tisztességes emberek közé. Úgy látszik, hogy ez lehetetlen. Nohát, van sok minden, amit nem mondhatok el, nem beszélem el önöknek az élettörténetemet, egyszer majd úgyis megtudják. Megloptam a főtisztelendő püspök urat, ez igaz, megloptam Kicsi Gervais-t, ez igaz. Igazuk volt, mikor azt mondták önöknek, hogy ez a szerencsétlen Jean Valjean nagyon gonosz ember. De talán nem mindenben ő a hibás. Hallgassanak meg, bíró urak; egy olyan embernek, aki olyan mélyre süllyedt, mint én, nincs joga ágaskodni a gondviselés ellen, és tanácsot osztogatni a társadalomnak, de nézzék csak, a gyalázat, amelyből megpróbáltam kimenekülni, ártalmas egy dolog. A gályák gályarabokat termelnek. Ezt szíveskedjenek tudomásul venni. Mielőtt a fegyházba kerültem, szegény parasztember voltam, nem valami értelmes, kissé félkegyelmű; a fegyház megváltoztatott. Bárgyú voltam, gonosszá váltam; fajankó voltam, pokol fajzatja lett belőlem. Később a kegyelem s a jóság megmentett, mint ahogy a szigorúság elveszejtett. De bocsánat, önök nem érthetik meg azt, amit én itt beszélek. A lakásomon a kandalló hamujában megtalálják majd azt az ezüst pénzdarabot, amelyet hét évvel ezelőtt Kicsi Gervais-től elraboltam. Több mondanivalóm nincs. Tartóztassanak le. Istenem! Az államügyész úr fejét rázza, és azt mondja: „Madeleine úr megőrült.” Ön nem hisz nekem! Ez lesújtó. Legalább ne ítéljék el ezt az embert! Hogyan? Ezek nem ismernek rám! Szeretném, ha Javert itt volna. Ő, ő ugyan rám ismerne!

Nincs szó, amely ki tudná fejezni, milyen szelíd és szomorú mélabú áradt a szavaiból.

Odafordult a három fegyenchez.

- Nos, én felismerlek benneteket, föl ám! Brevet! Emlékszel?

Elhallgatott, habozott egy pillanatig, aztán folytatta:

- Emlékszel azokra a kockás kötött nadrágtartókra, amiket a fegyházban viseltél?

Brevet-t mintha megrázta volna a döbbenet, és tetőtől talpig riadtan nézett végig rajta. Ő csak folytatta:

- Chenildieu, aki magad nevezted el magadat Je-nie-Dieu-nek, neked mély égési forradás van a jobb válladon, mert egyszer odanyomtad a válladat a szénparázzsal teli melegítőhöz, hogy eltüntesd a T. F. P. betűket,[308] amelyeket azonban még mindig látni. Felelj, igaz ez?

- Igaz - hagyta helyben Chenildieu.

Odafordult Cochepaille-hoz:

- Cochepaille, neked a bal karod csuklója felett lőporral, kék betűkkel be van égetve egy dátum. Ez a dátum az a nap, amelyen a császár Cannes-ban partra szállt: 1815. március 1. Tűrd fel a zubbonyod ujját.

Cochepaille feltűrte az ujját, körös-körül minden tekintet a meztelen karjára szegeződött. Egy csendőr odatartotta a lámpát: a dátum ott volt.

A szerencsétlen férfi odafordult a hallgatóság és a bírák felé, olyan mosollyal, amelyre elfacsarodik a szívük azoknak, akik látták, valahányszor rágondolnak. A diadal mosolya volt ez, a kétségbeesés mosolya volt ez.

- Jól láthatják - szólt -, hogy én vagyok Jean Valjean.

Nem voltak már ebben a teremben sem bírák, sem vádlók, sem csendőrök; csak kimeredt szemek és megindult szívek. Már senki sem emlékezett rá, hogy mi is az a szerep, amelyet itt be kell töltenie; az államügyész elfeledte, hogy vádolni van itt, az elnök, hogy elnökölni van itt, a védő, hogy védeni van itt. Megdöbbentő dolog: egyetlen kérdést sem intéztek hozzá, egyetlen hatósági személy sem avatkozott a dologba. A felséges látványokat jellemzi, hogy minden lelket hatalmukba ejtenek, és hogy minden tanút nézővé változtatnak. Talán senki sem adott számot magának arról, mit érzett; bizonyosan senki sem állapította meg magában, hogy itt valami nagyszerű fényesség lobbant föl előtte; belül mindenki érezte a káprázatot.

Nyilvánvaló, hogy Jean Valjean áll előttük. Ez napnál világosabb volt. Ennek az embernek a megjelenése elegendő volt arra, hogy világosságot derítsen erre az ügyre, amely az előző pillanatban még olyan homályos volt. Anélkül, hogy ezentúl bármiféle magyarázatra lett volna szükség, ez az egész tömeg, mintegy hirtelen kinyilatkoztatás révén, azonnal és egyetlen pillanat alatt megértette ennek a férfinak egyszerű és magasztos történetét, aki feladta magát, hogy ne ítéljenek el helyette mást. A részletek, az ingadozások, a lehetséges apró ellenkezések elvesztek ebben a hatalmasan tündöklő tényben.

Ez a benyomás gyorsan elröppent, de pillanatnyilag ellenállhatatlan volt.

- Nem akarom tovább zavarni a tárgyalást - folytatta Jean Valjean. - Távozom, minthogy nem tartóztattak le. Több elintéznivalóm van még. Az államügyész úr tudja, ki vagyok, tudja, hova megyek, akkor tartóztat le, amikor akarja.

Megindult a kijárat felé. Egy hang sem hallatszott, egyetlen kar sem nyúlt ki, hogy útját állja. Utat nyitottak előtte. Ebben a pillanatban valami megnevezhetetlen szentség áradt el rajta, amelynek hatása alatt a tömeg meghátrál, és utat nyit egy ember előtt. Lassú léptekkel haladt át a tömegen. Sohasem tudták meg, ki nyitotta ki az ajtót, de bizonyos, hogy az ajtó nyitva volt, mikor odaért. Amint odaért, megfordult és így szólt:

- Államügyész úr, mindig rendelkezésére állok.

Aztán a hallgatósághoz fordult:

- Önök mind, mind, akik itt vannak, szánalomra méltónak tartanak engem, ugye? Istenem! Ha arra gondolok, hogy majdnem mit cselekedtem, irigylésre méltónak érzem magamat. Mégis jobban szerettem volna, ha mindez nem történik meg.

Kiment, és az ajtó becsukódott, mint ahogy kinyílt, mert azok, akik valami fenséges cselekedetet hajtanak végre, mindig bizonyosak lehetnek felőle, hogy valaki kezükre jár a tömegben.

Nem egészen egy óra múlva az esküdtek igazmondása minden vád alól felmentette a Champmathieu nevezetű vádlottat; és Champmathieu, akit haladéktalanul szabadlábra helyeztek, álmélkodva távozott, azt hitte, hogy ezek az emberek mind megbolondultak, és nem értett semmit ebből az egész látomásból.

NYOLCADIK KÖNYV
Visszavágás

I
Milyen tükörben nézi Madeleine úr a haját?

Derengeni kezdett a nappal. Fantine-nak lázas és álmatlan éjszakája volt, amelyet különben boldog álomképek töltöttek be; reggel felé elaludt. Simplicia nővér, aki virrasztott mellette, az alvását arra használta, hogy kiment friss kínafapárlatot készíteni.

A derék nővér már néhány perce a betegszoba laboratóriumában volt, és odahajolt a gyógyszerei és fiolái fölé, és egészen közelről nézte őket, a köd miatt, amellyel a hajnali szürkület vonja be a tárgyakat. Egyszerre csak hátranézett, és halkan felsikoltott. Madeleine úr állt előtte. Nesztelenül lépett be.

- Ön az, polgármester úr? - kiáltott fel.

Amaz halkan felelt rá:

- Hogy van ez a szegény teremtés?

- Nem épp rosszul ebben a pillanatban. De mi bizony nagyon nyugtalanok voltunk!

Elmondta neki, mi történt; hogy Fantine tegnap nagyon rosszul volt, és most jobban van, mert azt hiszi, hogy a polgármester úr a gyermekéért ment Montfermeilbe. A nővér nem mert kérdést intézni a polgármester úrhoz, de nagyon jól látta az arcán, hogy nem onnan jött.

- Mindez rendben van - szólalt meg -, helyesen tette, hogy nem ábrándította ki.

- Igen - válaszolta a nővér -, de most, polgármester úr, ha meglátja önt és nem látja a gyermekét, mit mondunk neki?

Madeleine úr egy pillanatra elrévedezett.

- Majd sugall valamit az Isten - mondta.

- Csakhogy nem lehet hazudni - suttogta halkan a nővér.

A szobában teljes nappali világosság áradt el. Belevilágított Madeleine úr arcába. A nővér véletlenül feltekintett.

- Istenem, uram! - sikoltott fel. - Mi történt önnel? A haja hófehér!

- Fehér! - mondta utána Madeleine úr.

Simplicia nővérnek nem volt tükre, feltúrt valami fiókot, és kihúzott belőle egy kis tükröt, amelyet a kórházi orvos szokott használni, hogy megállapítsa, vajon meghalt-e egy-egy beteg, vagy lélegzik-e még. Madeleine úr fogta a tükröt, megnézte benne a haját, és megszólalt:

- Ejnye!

Közömbösen mondta ki ezt a szót, és mintha másvalamire gondolt volna.

A nővért valami megnevezhetetlen titok dermesztette meg, amelyet ebben az egész dologban megsejtett.

Madeleine úr megkérdezte:

- Láthatom őt?

- Hát, polgármester úr, nem hozhatja ide a gyermekét? - kérdezte a nővér, aki alig merte ezt a kérdést megkockáztatni.

- Dehogynem, de legalább két-három napba beletelik.

- Ha nem látná addig a polgármester urat - kezdte újra félénken a nővér -, nem tudná, hogy a polgármester úr visszaérkezett, akkor könnyű volna türelemre bírni, és mikor majd a gyermek megérkezik, természetesen azt gondolná, hogy polgármester úr együtt jött a gyermekkel. Így nem kellene hazudni.

Madeleine úr néhány pillanatig mintha töprengett volna, aztán nyugodt komolysággal mondta:

- Nem, kedves nővér, látnom kell őt. Meglehet, hogy nagyon is sietnem kell.

Az apáca mintha nem vetett volna ügyet erre a „meglehet” szóra, amely homályos és furcsa jelentést adott a polgármester úr szavainak. Lesütötte szemét, halkította a hangját, és tisztelettel válaszolt:

- Ha így van, most éppen alszik ugyan, de a polgármester úr bemehet.

Felhívta a nővér figyelmét egy ajtóra, amely rosszul zárt, és csikorgása felébresztheti a beteget, aztán belépett Fantine szobájába, odament az ágyhoz, és félrehúzta a függönyt. Aludt. Lélegzete azzal a tragikus zúgással tört fel a melléből, ami jellemzi ezeket a betegségeket, és elfacsarja a szegény anyák szívét, mikor éjszaka ott virrasztanak halálra vált alvó gyermekük mellett. De ez a kínos lélegzés alig zavarta azt a kimondhatatlan derűt, amely elömlött az arcán, és amelytől álmában egészen átszellemült. Sápadtsága fehérségre halványodott, arca égővörösre gyulladt. Hosszú szőke pillái, egyetlen szépsége, amely szüzességéből és ifjúságából megmaradt, lezártan és lehunytan is remegtek. Egész alakja reszketett, mintha szárnyait bontogatta volna, hogy kitárja őket és felröppenjen; az ember nem látta őket, de érezte a rezzenésüket.

Ha így látja valaki, el sem hitte volna, hogy ez a beteg úgyszólván a halál révén van. Inkább olyasvalakihez hasonlított, aki el akar repülni, nem olyasvalakihez, aki haldoklik.

Az ág, valahányszor kéz közeledik hozzá, hogy virágot szakítson róla, megremeg, és mintha el akarna bújni, és mintha egyúttal kínálkoznék. Az emberi test rezzen meg így, amikor eljő az a pillanat, amelyben a halál titokzatos ujjai letépik a lelkét.

Madeleine úr egy darabig mozdulatlanul állt az ágy mellett, hol a beteget, hol a feszületet nézte, mint két hónappal ezelőtt, azon a napon, amikor először látogatta meg ezen a menedékhelyen. Megint mind a ketten ugyanabban a helyzetben voltak: a lány aludt, ő imádkozott; csak most, két hónap múltán, a lány haja őszbe csavarodott, és az ő haja hófehérre vált.

A nővér nem jött be vele. Madeleine ott állt az ágy mellett, ujját a szájára szorította, mintha lett volna valaki a szobában, akinek intene, hogy ne beszéljen.

A lány kinyitotta a szemét, meglátta, és nyugodt mosollyal ezt kérdezte:

- És Cosette?

II
Fantine boldog

Sem meglepett, sem örvendező mozdulatot nem tett; maga volt a megtestesült öröm. Ezt az egyszerű kérdést: „És Cosette?”, olyan mélységes hittel, olyan bizonyossággal, a nyugtalanság és a kétség halvány árnyéka nélkül tette fel, hogy a polgármester nem tudott mit mondani. Fantine folytatta:

- Tudtam, hogy ön itt van. Aludtam, de láttam. Már régóta látom. Egész éjjel szemmel kísértem. Önt dicsfény övezte, és mindenféle mennyei alakok rajzották körül.

Madeleine a feszületre emelte tekintetét.

- Csakhogy - folytatta a leány.- mondja meg hát, hol van Cosette? Miért nem tették ide az ágyamra, hogy itt legyen, mire felébredek?

Madeleine úr gépiesen olyasvalamit felelt, amire később sohasem tudott visszaemlékezni.

Szerencsére az orvos, akiért üzentek, megérkezett. Segítségére jött Madeleine úrnak.

- Gyermekem - szólalt meg az orvos -, csillapodjék. A gyermeke itt van.

Fantine szeme felragyogott, és fénnyel árasztotta el az egész arcát. Olyan arckifejezéssel kulcsolta össze kezét, amelyben benne volt mindaz a szelídség és egyúttal mindaz a szenvedély, ami csak az imában lehet.

- Ó - kiáltott fel -, hozzák ide!

Megindító anyai csalódás! Cosette még mindig olyan kisgyermek volt az ő képzeletében, akit hordozni kellett.

- Még nem - tiltakozott az orvos -, most még nem. Még van egy kis láza. Gyermekének a látása felizgatja, és megárt. Előbb meg kell gyógyulnia.

Szenvedélyesen a szavába vágott:

- De én meggyógyultam már! Én mondom, hogy meggyógyultam! Nagy szamár ez az orvos! Nohát! Látni akarom a gyermekemet, látni akarom!

- Látja - pirongatta az orvos -, hogy felizgatja magát. Mindaddig, míg ilyen állapotban lesz, nem engedem meg, hogy megkapja a gyermekét. Nem elég csak látni a gyermeket, élni is kell érte. Ha majd okosan viselkedik, magam hozom ide.

A szegény anya lecsüggesztette a fejét.

- Doktor úr, bocsánatot kérek, igazán szívből bocsánatot kérek. Valamikor nem beszéltem volna úgy, ahogy az előbb beszéltem; de annyi szerencsétlenség ért, hogy néha nem is tudom, mit beszélek. Én megértem, ön fél az izgalomtól, várni fogok, ameddig akarja, de esküszöm, hogy nem ártott volna meg, ha megláttam volna a kislányomat. Úgyis látom, tegnap este óta le nem veszem róla a szememet. Tudja? Ha most idehoznák, csendesen beszélgetni kezdenék vele. Ez volna az egész. Hát nem nagyon természetes-e, hogy szeretném látni a gyermekemet, akiért külön elmentek Montfermeilbe, hogy idehozzák nekem? Én nem haragszom. Jól tudom, hogy boldog leszek. Egész éjjel fehér valamiket láttam, és valakiket, akik rám mosolyogtak. Amikor a doktor úr akarja, idehozza majd Cosette-met. Már nincs lázam, hiszen meggyógyultam; világosan érzem, hogy már nincs semmi bajom; de úgy teszek, mintha beteg volnék, és meg se moccanok, hogy örömöt szerezzek a kedves nővéreknek. Ha látni fogják, milyen nyugodtan viselkedem, azt mondják majd: oda kell adni neki a gyermekét.

Madeleine úr leült az ágy mellett egy székre. Fantine odafordult felé: szemlátomást erőlködött, hogy nyugodtnak és „igazán okosnak” lássák, mint ő maga mondta a betegségnek abban az elernyedésében, amely úgy hasonlít a gyermekességhez, csak azért, hogy ha látják, milyen nyugodt, ne akadékoskodjanak, és hozzák oda neki Cosette-et. Mindazonáltal, bármennyire fékezte is magát, nem állhatta meg, hogy ezer meg ezer kérdést ne intézzen Madeleine úrhoz:

- Jól utazott, polgármester úr? Ó! Milyen jó is ön, hogy elment érte! Csak mondja meg, milyen. Jól bírta az utat? Jaj! Nem fog megismerni! Szegény kicsikém, annyi időt alatt elfelejtett! A gyermeknek nincs még emlékezőtehetsége. Olyan, mint a madár. Ma lát valamit és holnap más valamit, és többé egyikre sem gondol. Volt-e legalább tiszta fehérneműje? Ezek a Thénardier-ék tisztán tartották-e? Hogyan táplálták? Ó! Mennyit szenvedtem, ha tudnák, mikor fölvetettem magamban ezeket a kérdéseket nyomorúságom idején! Most elmúlt. Olyan jó kedvem van. Ó! Mennyire szeretném látni. Polgármester úr szépnek tartja? Ugye, hogy szép a kislányom? Ugyancsak fázhattak abban a gyorskocsiban! Hát csakugyan nem lehetne ide hozni egyetlen pillanatra sem? Aztán megint rögtön elvinnék. Mondja! Csak öntől függ, ha ön akarná!

Madeleine úr megfogta a kezét.

- Cosette szép - felelte. - Cosette jól van, hamarosan meglátja, de nyugodjék meg. Nagyon is élénken beszél, és aztán a karját is kidugta az ágyból, és ettől majd köhögni fog.

Csakugyan, Fantine-nak majdnem minden szavát köhögésrohamok szakították meg. Fantine nem zúgolódott, félt, hogy nagyon is szenvedélyes panaszkodásaival eljátszotta azt a bizalmat, amelyet fel akart ébreszteni, és közömbös dolgokról kezdett beszélni:

- Montfermeil nagyon szép, ugye? Nyáron kirándulók járnak oda. Ezeknek a Thénardier-éknak jól megy dolguk? Nem valami sok ember fordul meg náluk. Az a fogadó afféle lebuj.

Madeleine úr még mindig fogta a kezét, és szorongón nézett a lányra; nyilván azért jött, hogy elmondjon neki bizonyos dolgokat, amelyektől azonban most gondolatban visszatorpant. Az orvos a látogatása után eltávozott. Csak Simplicia nővér maradt velük.

Azonban ebben a csöndben Fantine egyszerre csak felkiáltott:

- Hallom a hangját! Istenem! Hallom a hangját!

Kinyújtotta karját, hogy maradjanak csendben körülötte, visszafojtotta lélegzetét, és révülten hallgatózott.

Valami kisgyermek játszott az udvaron; a kapusnénak vagy valamelyik munkásasszonynak a gyermeke. Egyike volt ez azoknak a véletleneknek, amelyek mindig előfordulnak, s amelyek mintha hozzátartoznának a gyászos események titokzatos játékához. A gyermek kislány volt, jött, ment, szaladgált, hogy fölmelegedjék, hangosan kacagott és dalolt. Ó, jaj! Mibe nem vegyülnek bele a gyermekek játékai! Ennek a kislánynak a dalát hallotta Fantine.

- Ó! - kezdte újra. - Ez az én Cosette-em! Megismerem a hangját!

A gyermek elment, úgy, amint jött, hangja elhalt. Fantine még egy darabig hallgatódzott, aztán elborult az arca, és Madeleine úr hallotta, amint halkan így szól:

- Milyen gonosz ember ez az orvos, hogy nem engedi meglátnom a kislányomat! Még a képe is rossz ennek az embernek!

De mégis újra felülkerekedett sok-sok vidám gondolata. Tovább beszélt magában, fejét a párnán nyugtatta:

- Milyen boldogok leszünk! Először is lesz kis kertünk! Madeleine úr megígérte. Kislányom a kertben játszik majd. Most már bizonyosan ismeri a betűket. Én majd silabizálgatok vele. Lepkék után futkos majd a fűben. Én megnézem. És aztán majd első áldozásra megy. Ejnye! Mikor is megy első áldozásra?

Számolgatni kezdett az ujjain.

- Egy, kettő, három, négy... hétéves. Öt év múlva. Fehér fátyla lesz, áttört harisnyája, olyan lesz, mint egy kis hölgy. Ó, kedves jó nővér, nem is hiszi, milyen bolond vagyok, tessék, a lányom első áldozásán jár az eszem!

Felkacagott.

Madeleine úr elengedte Fantine kezét. Úgy hallgatta ezeket a szavakat, mint ahogy a síró szelet hallgatja az ember, földre sütött szemmel, határtalan szemlélődésbe merült lélekkel. Egyszerre csak a lány elhallgatott, amire a férfi gépiesen felkapta a fejét. Fantine iszonyatos volt.

Már nem beszélt, már nem is lélegzett; félig fölemelkedett ültében, sovány válla kibukkant ingéből, arca, amely egy pillanattal előbb még sugárzott, most sápadt volt, és rémülettől kerekre tágult szemét mintha a szoba végében valami borzalmas látványra függesztette volna.

- Istenem! - kiáltott fel Madeleine úr. - Mi baja, Fantine?

A lány nem felelt, nem vette le a szemét arról a valamiről, amit nézett. Egyik kezével megérintette Madeleine úr karját, és a másikkal intett neki, hogy nézzen hátra.

Madeleine úr megfordult, és meglátta Javert-t.

III
Javert elégedett

Elmondjuk, mi történt.

Éjfél után fél egyet ütött az óra, mikor Madeleine úr távozott az arrasi esküdtszéki teremből. Éppen jókor ért vissza a fogadóba, hogy visszautazzék a postakocsival, amelyen helyet bérelt, mint emlékezhetünk rá. Valamivel hajnali hat óra előtt megérkezett Montreul-sur-Merbe, az első gondja az volt, hogy postára adja a Laffitte úrnak szóló levelet, aztán elment a betegszobába, meglátogatni Fantine-t.

Közben, alig távozott az esküdtszéki tárgyalóteremből, az államügyész, amint első megdöbbenéséből magához tért, felszólalt, hogy kifejezze sajnálkozását Montreuil-sur-Mer tiszteletre méltó polgármesterének őrült cselekedetén, és kijelentse, hogy meggyőződését ez a furcsa eset, amelyre majd később világosság fog derülni, semmiben sem módosította, és hogy kérje addig is ennek a Champmathieu-nek az elítélését, aki nyilván az igazi Jean Valjean. Az államügyész makacssága szemlátomást ellentmondásban volt mindenkinek, a közönségnek, a bíróságnak és az esküdtszéknek a meggyőződésével. A védőnek gyerekjáték volt megcáfolni ezt a felszólalást, és megállapítani, hogy Madeleine úr, vagyis az igazi Jean Valjean leleplezései következtében az egész ügy fenekestül felfordult, és hogy az esküdtszék előtt immár ártatlan ember áll. Az ügyvéd ezzel kapcsolatban néhány, sajnos nem egészen új megjegyzést tett bizonyos bírói tévedésekre stb. stb., az elnök összefoglalásában csatlakozott a védőhöz, és az esküdtszék néhány perc alatt fölmentette Champmathieu-t.

Csakhogy az államügyésznek Jean Valjean kellett, és minthogy Champmathieu kisiklott a kezéből, Madeleine-re fanyalodott.

Közvetlenül azután, hogy Champmathieu-t szabadlábra helyezték, az államügyész visszavonult az elnökkel. Tanácskoztak „a montreuil-sur-meri polgármester úr elfogatásának szükségszerűségéről”. Ez a cifra kifejezés az államügyész úrtól származik; elejétől végig saját kezűleg írta a főállamügyészhez küldött jelentésének fogalmazványát. Az elnök az első izgalom múltával alig tett ellenvetést. Az igazságszolgáltatásnak okvetlenül szabad folyást kell engednie, meg aztán, hogy mindent eláruljunk, ámbár az elnök jó és meglehetősen értelmes ember volt, egyúttal meggyőződéses és szinte tüzes royalista is, és ezért nagyon megbotránkozott azon, hogy Monteuil-sur-Mer polgármestere, mikor a cannes-i partraszállásról beszélt, császárt mondott, nem pedig Buonapartét.[309]

Tehát kiadták az elfogatóparancsot. Az államügyész gyorsfutárral küldte Montreuil-sur-Merbe, és végrehajtásával Javert rendőrfelügyelőt bízta meg.

Tudjuk, hogy Javert tanúvallomása után azonnal visszatért Montreuil-sur-Merbe.

Javert éppen akkor kelt fel, amikor a futár átadta neki az elfogatóparancsot és az elővezetési rendeletet.

Maga a futár is nagyon ügyes rendőrségi ember volt, néhány szóban közölte Javert-rel, hogy mi történt Arrasban. Az elfogatóparancs, amelyet az államügyész írt alá, így hangzott:

- Javert felügyelő tartóztassa le Madeleine urat, Montreuil-sur-Mer polgármesterét, akiben a mai tárgyaláson felismerték Jean Valjean kiszabadult fegyencet.

Az, aki nem ismerte volna Javert-t, és látta volna abban a pillanatban, amikor belépett a kórház előszobájába, nem gyanított volna semmit abból, ami történt, és az arcát az elképzelhető legközömbösebbnek látta volna. Hideg volt, nyugodt, komoly, szürke haja rendesen le volt fésülve halántékára, és megszokott lassúságával lépkedett fölfelé a lépcsőn. Az, aki alaposan ismerte és figyelmesen vizsgálta, megremegett volna. Bőrgallérjának a kapcsa nem hátul volt a tarkójánál, hanem a bal füle alatt. Ez szokatlan izgalmat árult el.

Javert tökéletes jellem volt, nem ismerte a megalkuvást sem a kötelességteljesítésében, sem az egyenruhában; módszeresen bánt a bűnösökkel és szigorúan a ruhája gombjaival.

Annak, hogy rosszul igazította el gallérja kapcsát, okvetlenül az volt az oka, hogy valami olyan izgalom dúlt benne, amit lelki fölindulásnak lehetne nevezni.

Egyszerűen jött, maga mellé vett egy káplárt és négy katonát a közeli őrszobából, a katonákat lent hagyta az udvaron, és a kapusasszonnyal megmutattatta magának Fantine szobáját, amit az gyanútlanul meg is mutatott, mert szokva volt, hogy fegyveres emberek keresik a polgármester urat.

Javert, amint Fantine szobájához érkezett, lenyomta a kilincset, s olyan csendesen, mint valami betegápoló vagy titkosrendőr, benyitott és belépett.

Helyesebben szólva, nem lépett be. Megállt a félig nyitott ajtóban, kalappal a fején, bal keze állig begombolt kabátjában. A hóna alatt látszott háta mögé rejtett hatalmas botjának ólomgombja.

Így állt már vagy egy perce, és még mindig nem vették észre jelenlétét. Egyszerre csak Fantine felnézett, meglátta, és intett Madeleine úrnak, hogy nézzen hátra.

Abban a pillanatban, amikor Madeleine úr tekintete találkozott Javert tekintetével, Javert nem mozdult, nem közeledett, félelmetes volt. Semmiféle emberi érzés soha nem válhat olyan félelmetessé, mint az öröm.

Egy démonnak az arca volt ez, amely megtalálta az elkárhozott lelket.

Abban a bizonyosságában, hogy végre elcsípte Jean Valjeant, kiült az arcára egész lelke. Felkavart iszapja a felszínre került. A szégyenkezés, hogy kissé nyomot vesztett, és néhány percig tévedésben volt Champmathieu felől, felszívódott abban a büszkeségben, hogy mindjárt először ilyen pompásan megsejtette, és hogy milyen sokáig helyes volt az ösztöne. Javert elégedettsége kisugárzott fölényes magatartásából. Ezen a keskeny homlokon a diadal csúfsága virágzott ki. A borzalom kibontakozása volt ez, mert ez is elégedettséget varázsolhat az arcra.

Javert ebben a pillanatban a mennyekben volt. Nem tudott pontosan számot adni magának felőle, de nélkülözhetetlenségének és sikerének valami homályos megérzésével ő, Javert személyesítette meg az igazságszolgáltatást, a fényességet és az igazságot abban a mennyei munkájukban, mikor a bűnt kiirtják. Mögötte és körülötte véghetetlen mélységben ott volt a hatóság, az ész, az ítélet, a törvényes lelkiismeret, az államhatalom megtorlása, valamennyi csillag; ő védelmezte a rendet, ő pattantotta ki a törvény villámait, ő állt bosszút a társadalomért, ő adott segítő kezet a tiszta igazságnak; most dicsőségben magasodott fel; győzelmében volt a kihívásnak és a küzdelemnek valami nyoma; állva, büszkén, ragyogón árasztotta a kék azúrban egy vad arkangyal emberfeletti vadállatiságát; hivatalos ténykedésének félelmes komorsága halványan felvillantotta összeszorult öklében a társadalom kardját; boldogan és felháborodottan taposta sarka alá a bűnt, a hibát, a lázadást, a züllöttséget, a poklot; sugárzott, irtott, mosolygott, és volt valami tagadhatatlan fenség ebben a szörnyű Szent Mihályban.

Bármily félelmetes volt Javert, nem volt benne semmi aljasság.

A tisztesség, az őszinteség, a tisztaság, a meggyőződés, a kötelességérzet mind olyan dolog, amelyek ha tévútra kerülnek, iszonyatossá válhatnak, de még iszonyatosságukban is nagyszerűek maradnak; fenségük, amely él az emberi lélekben, tovább él a borzalomban. Ezek azok az erények, amelyeknek csak egy bűnük van: a tévedés. Egy fanatikus ember könyörtelenül becsületes örömében - még akkor is, mikor kegyetlenkedik - megmarad valami gyászosan tiszteletre méltó ragyogás. Javert, anélkül hogy sejtette volna, rettenetes boldogságában sajnálatra méltó volt, mint minden tudatlan ember, aki diadalmaskodik. Nem volt bántóbb és borzalmasabb valami, mint ez az arc, amelyről lerítt az a valami, amit el lehetne nevezni a jó rosszaságának.

IV
A hatóság gyakorolja jogait

Fantine nem látta Javert-t ama nap óta, amikor a polgármester úr kiragadta őt ennek az embernek a kezéből. Beteg agya nem tudott számot adni semmiről, de afelől bizonyos volt, hogy most érte jött. Nem bírta elviselni ezt a borzasztó arcot, úgy érezte, hogy mindjárt meghal, kezébe temette arcát, és kétségbeesetten sikoltott fel:

- Madeleine úr, mentsen meg!

Jean Valjean - ezentúl mi sem nevezzük már őt másképpen - fölkelt. Legszelídebb és legnyugodtabb hangján szólt oda Fantine-nak:

- Csillapodjék. Nem magáért jön.

Aztán Javert-hez fordult, és ezt mondta:

- Tudom, mit akar.

Javert így felelt:

- Hát akkor gyerünk!

Abban a hanglejtésben, amely ezt a néhány szót kísérte, volt valami megnevezhetetlen vadság és őrjöngés. Javert nem így mondta: Hát akkor gyerünk! Hanem így: Hákorgyeünk! Nincs helyesírás, amely utánozni tudná azt a hangsúlyt, amellyel ezt kimondta; nem emberi szó volt ez már, üvöltés volt.

Nem követte rendes szokását; nem magyarázkodott; nem mutatta fel még az elővezetési parancsot sem. Az ő személyében Jean Valjean valami titokzatos és utolérhetetlen ellenfél volt, sötét harcos, akit már öt éve szorongat, és nem bír leteperni. Ez a letartóztatás nem kezdet volt, hanem vég. Csak ennyit mondott: - Hát akkor gyerünk!

Amikor ezt kimondta, egy lépést sem tett; odacsapott Jean Valjeanra a tekintetével, amelyet úgy dobott ki, mint valami csáklyát, és amellyel durván magához szokta rántani a nyomorultakat.

Fantine érezte, hogy ez volt az a tekintet, amely két hónappal előbb egészen a csontja velejéig hatolt.

Javert üvöltésére Fantine megint kinyitotta a szemét. De hiszen itt a polgármester úr. Mi oka van félni?

Javert előrejött a szoba közepéig, és elordította magát:

- Nohát! Jössz végre?

A szerencsétlen leány körülnézett. Senki sem volt ott, csak az apáca és a polgármester úr. Kinek szólhat ez az utálatos tegezés? Csak neki magának. Megborzongott.

Ekkor valami olyan elképzelhetetlen dolgot látott, olyan elképzelhetetlen dolgot, hogy ahhoz fogható még lázának legfeketébb önkívületében sem bukkant fel soha.

Látta, hogy Javert, a rendőrkém, galléron ragadja a polgármester urat; látta, hogy a polgármester úr lehorgasztja a fejét. Úgy érezte, hogy összedől a világ.

Javert csakugyan galléron ragadta Jean Valjeant.

- Polgármester úr! - kiáltott Fantine.

Javert felkacagott, oly borzalmasan kacagott, hogy kivillant valamennyi foga.

- Nincs itt már semmiféle polgármester úr!

Jean Valjean meg sem próbálta elhárítani azt a kezet, amely a kabátja gallérját fogta. Így szólt:

- Javert...

Javert a szavába vágott:

- Úgy mondod nekem, hogy felügyelő úr!

- Uram - folytatta Jean Valjean -, szeretnék négyszemközt beszélni önnel néhány szót.

- Csak hangosan! Beszélj csak hangosan! - felelt rá Javert. - Velem egészen hangosan szokás beszélni!

Jean Valjean halkította a hangját, és folytatta:

- Kérni akarom önt valamire...

- Mondtam már, hogy beszélj hangosan.

- De ezt csak önnek szabad hallania...

- Mit bánom én? Nem hallgatom meg!

Jean Valjean odafordult hozzá, és hirtelen nagyon halkan ennyit mondott:

- Engedjen nekem három napot! Három napot, hogy elhozzam ennek a szerencsétlen nőnek a gyermekét! Minden költséget megfizetek. El is kísérhet, ha akar.

- Te tréfálsz! - harsant rá Javert. - Nohát! Azt hittem, van magadhoz való eszed! Három napot kérsz tőlem, hogy elillanj! Azt mondod, azért, hogy elhozd ennek a lánynak a gyerekét! Haha! Ez pompás! Hát ez pompás!

Fantine végigremegett.

- A gyermekemet! - sikoltott fel. - Hogy elhozza a gyermekemet! Hát nincs itt! Kedves nővér, mondja meg, hol van Cosette? A gyermekemet akarom! Madeleine úr! Polgármester úr!

Javert dobbantott a lábával.

- Itt van ni, most a másik! Fogd be a szádat, te ringyó! Rongy egy város, ahol gályarab a polgármester, és ahol az utcalányokat úgy ápolják, mint a grófnőket! Hohó! Hanem majd másképp lesz; itt az ideje!

Mereven Fantine szemébe nézett, újra megmarkolta Jean Valjean nyakkendőjét, ingét, gallérját, és hozzátette:

- Mondtam már, hogy nincs Madeleine úr, és nincs polgármester úr. Van egy tolvaj, egy rabló, egy fegyenc, akinek Jean Valjean a neve! Ez az, akit itt a markomban tartok! Hát ez van!

Fantine hirtelen felugrott, megmerevített karjára és két kezére támaszkodott, csak nézte Jean Valjeant, nézte az apácát, szóra nyitotta a száját, torka mélyéből valami hörgés tört fel, fogai vacogtak, kétségbeesetten tárta ki karját, görcsösen kinyitotta öklét, és keresgélt maga körül, mint a vízbefúló, aztán hirtelen visszahullott a párnájára. Feje nekivágódott az ágyállvány végének, és lehullott a mellére, szája tátva maradt, szeme tágra nyílt és megüvegesedett.

Meghalt.

Jean Valjean rátette a kezét Javert kezére, mellyel fogta, és úgy kinyitotta, mint valami gyerekkezet, aztán így szólt Javert-hez:

- Maga ölte meg ezt a nőt.

- Végezzünk! - kiáltott rá Javert dühösen. - Nem azért vagyok itt, hogy vitatkozzam. Hagyjuk ezt máskorra. Az őrség odalent van. Menjünk rögtön, vagy megvasaltatlak!

Volt a szoba egyik sarkában meglehetősen rozoga állapotban egy öreg vaságy, amelyet a nővérek tábori ágyul használtak, ha virrasztottak. Jean Valjean odament ehhez az ágyhoz, egy szempillantás alatt letépte a már meglehetősen meglazult keresztvasat, ami gyerekjáték volt a magafajta izmos embernek, öklébe kapta a hatalmas rudat, és ránézett Javert-re. Javert az ajtó felé hátrált.

Jean Valjean a vasrúddal a kezében lassan odament Fantine ágyához. Mikor odaért, megfordult, és alig hallgató hangon mondta Javert-nek:

- Nem ajánlom, hogy most zavarjon.

Annyi bizonyos, hogy Javert reszketett.

Arra gondolt, hogy lemegy és felhívja az őrséget, de Jean Valjean felhasználhatja ezt a percet arra, hogy megszökjék. Tehát maradt, megfogta a botja vékonyabb végét, odatámasztotta az ajtófélfához, és nem vette le a tekintetét Jean Valjeanról.

Jean Valjean rákönyökölt az ágyállvány fejének a gombjára, fejét a tenyerébe hajtotta, és csak nézte-nézte a mozdulatlan és elnyúlt Fantine-t. Így maradt elmerülten, némán, és nyilván nem gondolt már ennek az életnek semmiféle dolgára. Arcán és tartásán már csupán valami kimondhatatlan szánalom tükröződött, semmi más. Néhány percnyi merengés után Fantine fölé hajolt, és halkan beszélt hozzá.

Mit mondott neki? Mit mondhatott ez a kivetett ember ennek a halott nőnek? Mik voltak a szavai? Senki a világon nem hallotta. Vajon hallotta-e a halott leány? Vannak megindító illúziók, amelyek talán fenséges valóságok. Annyi egészen bizonyos, hogy Simplicia nővér, egyetlen tanúja az itt lefolyt jelenetnek, gyakran mesélgette, hogy abban a pillanatban, mikor Jean Valjean Fantine fülébe suttogott, ő világosan látta, hogy valami kimondhatatlan mosoly bukkan fel ezeken a sápadt ajkakon és ezekben az üveges szemekben, amelyekben már a sír döbbenete ült.

Jean Valjean két kezébe fogta Fantine fejét, és elhelyezte a párnán, mint ahogy egy anya tette volna gyermekével, megkötötte inge zsinórját, és haját a főkötője alá simította. Azután lezárta a szemét.

Úgy rémlett, hogy Fantine arca ebben a pillanatban különösen megragyog.

A halál belépés a tündöklő fényességbe.

Fantine keze lecsüngött az ágyról. Jean Valjean letérdelt e kéz előtt, gyöngéden fölemelte és megcsókolta.

Aztán felállt, Javert-hez fordult, és odaszólt neki:

- Most rendelkezésére állok.

V
Méltó sírgödör

Javert a városi fogházban helyezte el Jean Valjeant.

Madeleine úr letartóztatása Montreuil-sur-Merben nagy feltűnést, helyesebben szólván rendkívüli riadalmat keltett. Sajnáljuk, de nem hallgathatjuk el, hogy erre az egyetlen szóra: „gályarab”, úgyszólván mindenki elhagyta. Két óra sem telt belé, s elfeledték mindazt a jót, amit tett, és ő már nem volt egyéb, csak „gályarab”. Igaz, hogy még nem ismerték az arrasi eset részleteit. A város minden részében egész nap ilyen beszélgetéseket lehetett hallani:

- Nem tudja? Kiszabadult fegyenc! - Kicsoda? - A polgármester. - Ugyan! Madeleine úr? - Igen. - Csakugyan? - Nem is Madeleine-nek hívták, valami csúnya neve van, Béjean, Bojean, Boujean. - Ó, Istenem! - Letartóztatták. - Letartóztatták! - A városi fogházban ül, addig is, míg elszállítják. - Hogy elszállítják? - Elszállítják! - Hova szállítják? - Esküdtszék elé kerül valami rablás miatt, amit valamikor régen követett el. - Nohát! Én sejtettem. Ez az ember túlságosan jó volt, túlságosan tökéletes, túlságosan ájtatos. Nem fogadta el az érdemkeresztet, ahány kis sehonnaival csak találkozott, valamennyinek pénzt adott. Mindig gondoltam, hogy emögött valami csúnya dolog van.

Különösen a szalonokban volt sok híve ennek a felfogásnak.

Egy idős hölgy, a Drapeau Blanc[310] előfizetője, tette ezt a megjegyzést, amelynek szinte lehetetlen megmérni a mélységét:

- Nem sajnálom a dolgot. Ez majd észre téríti a bounapartistákat!

Így foszlott szét Montreuil-sur-Merben az a jelenés, amelynek Madeleine úr volt a neve. Az egész városban mindössze három vagy négy ember maradt hű az emlékéhez. Az öreg kapusasszony, egyetlen cselédje, köztük volt.

Ez a derék öregasszony aznap este ott üldögélt a fülkéjében, még egészen riadtan és szomorú merengésben. A gyár egész nap zárva volt, a nagykapu be volt reteszelve, az utcán egy lélek sem járt. Az egész házban csak a két apáca, Perpetua nővér és Simplicia nővér volt, akik virrasztottak Fantine holtteste mellett.

Abban az idő tájban, amikor Madeleine úr haza szokott járni, a derék kapusasszony gépiesen fölkelt, elővette Madeleine úr szobájának kulcsát a fiókból és a gyertyatartót, amelyet minden este használt, mikor fölment a lakásába, aztán felakasztotta a kulcsot arra a szegre, ahonnan Madeleine úr rendszerint le szokta venni, és mellé tette a gyertyatartót, mintha várná a gazdáját. Aztán visszaült a székére, és gondolataiba mélyedt. A szegény jó öregasszony mindezt öntudatlanul cselekedte.

Csak több mint két óra múlva riadt fel merengéséből, és felkiáltott:

- Nini! Jézusom! Hisz én a kulcsot a szegre akasztottam!

Ebben a pillanatban nyílt a kapusfülke ablaka, egy kéz nyúlt be a nyíláson, megfogta a kulcsot és a gyertyatartót, és meggyújtotta a gyertyát az ott égő faggyúgyertyánál.

A kapusasszony föltekintett, és tátva maradt a szája, sikoltása a torkán rekedt.

Ismerte ezt a kezet, ezt a kart, ezt a kabátujjat.

Madeleine úr volt.

Néhány másodpercig szóhoz sem tudott jutni döbbenetében, amint maga mondta később, mikor elmesélte ezt az esetet.

- Istenem, polgármester úr - szaladt ki belőle végre a szó -, én azt hittem, hogy ön ott van...

Megállt, a mondat vége nem illett volna az elejéhez. Jean Valjean neki még mindig a polgármester úr volt.

Jean Valjean befejezte a mondatot:

- A börtönben. Ott voltam. Kitörtem az egyik ablak vasrácsát, leugrottam a tetőről, és most itt vagyok. Fölmegyek a szobámba, hívja ide Simplicia nővért. Bizonyosan ott van a szegény leány mellett.

Az öregasszony nagy sietve engedelmeskedett.

Még óvatosságra sem intette; tudta, hogy ez az asszony jobban megőrzi a titkot, mint akár ő maga.

Sohasem tudták meg, hogyan sikerült behatolnia az udvarba úgy, hogy a nagykaput nem nyittatta ki. Mindig hordott ugyan magánál álkulcsot, amely valami kis oldalajtót nyitott; csakhogy bizonyosan megmotozták, és elvették tőle az álkulcsot. Erre a pontra nem derült világosság.

Fölment a szobájába vezető lépcsőn. Amikor fölért, gyertyatartóját ott hagyta a lépcső legfelső fokán, nesztelenül kinyitotta az ajtaját, tapogatózva becsukta az ablakot és a fatáblákat, aztán kiment a gyertyáért, és visszatért a szobájába.

Az óvatosság hasznos volt; emlékszünk, hogy az ablakába odaláthattak az utcáról.

Egy pillantást vetett maga körül, az asztalra, a székére, az ágyára, amelyet három nap óta nem bontottak meg. Nyoma sem volt már a tegnapelőtt éjszakai rendetlenségnek. A kapusasszony „rendbe hozta a szobát”. Csupán kiszedte a hamuból és rendesen az asztalra tette a bot két vasvégét és az ezüst pénzdarabot, amely megfeketedett a tűzben.

Elővett egy papírlapot, és ráírta: „Itt van a vasalt botom két vége, és az az ezüst pénzdarab, amelyet Kicsi Gervais-től elraboltam, és amelyről az esküdtszék előtt is említést tettem”, és erre a papírlapra ráhelyezte a pénzdarabot, úgyhogy ha valaki a szobába lép, mindjárt ez ötlik a szemébe. Egyik szekrényből ócska inget vett ki, széttépte. Ezekbe a vászondarabokba becsomagolta a két ezüst gyertyatartót. Különben nem sietett, nem volt izgatott, és miközben a püspök gyertyatartóit csomagolta, egy darab fekete kenyérből harapdált. Valószínű, hogy a rabkenyér volt, amelyet magával hozott, mikor kiszökött.

Ezt azokból a kenyérmorzsákból állapították meg, amelyeket a szoba padlóján találtak, mikor később a bíróság házkutatást tartott.

Két halk koppanás hallatszott az ajtón.

- Szabad! - mondta.

Simplicia nővér volt.

Sápadt volt, szeme kivörösödött, a gyertya csak úgy remegett a kezében. A sors csapásainak gyakran az a sajátságuk, hogy - bármily tökéletesek vagy bármily hűvösek vagyunk is - napfényre hozzák a bensőnkből emberi természetünket, és kényszerítik, hogy felbukkanjon. Ennek a napnak az izgalmaiban az apáca nővé lett. Sírt és reszketett.

Jean Valjean éppen néhány sort írt egy papirosra, amelyet odanyújtott az apácának ezekkel a szavakkal:

- Kedves nővér, ezt majd adja át a plébános úrnak.

A papiros nem volt összehajtogatva. Az apáca rápillantott.

- Elolvashatja - mondta a férfi.

Az apáca olvasta: „Kérem a plébános urat, vegye magához ezt az összeget, amit itt hagyok. Szíveskedjék ebből kifizetni a perköltségeimet és annak a nőnek a temetését, aki ma meghalt. A többi a szegényeké.”

A nővér szólni akart, de alig tudott néhány tagolatlan hangot dadogni. Végre nagy nehezen ennyit mondott:

- Polgármester úr, nem akarja még egyszer utoljára látni a szegény szerencsétlent?

- Nem - felelte -, üldöznek, még talán a szobájában tartóztatnának le, és ez zavarná őt.

Alig fejezte be, nagy zaj hangzott a lépcsőn. Zűrzavaros lépések közeledését hallották és az öreg kapusasszonyt, aki leghangosabb és legélesebb hangján mondta:

- Kedves uram, esküszöm a Jóistenre, hogy ide egész nap és egész este senki be nem tette a lábát, én meg egy tapodtat sem mozdultam a fülkémből!

Egy férfi felelt rá:

- De hiszen abban a szobában világosság van.

Megismerték Javert hangját.

A szobának olyan volt a fekvése, hogy ha az ajtó kinyílt, eltakarta a jobb oldalfal sarkát. Jean Valjean elfújta a gyertyáját, és bebújt ebbe a sarokba.

Simplicia nővér térdre hullt az asztalnál.

Az ajtó kinyílt.

Javert belépett.

Néhány férfinak a suttogása és a kapusasszony tiltakozó szavai hangzottak be a folyosóról.

Az apáca nem nézett fel. Imádkozott.

A gyertya a kandallón állt, és alig adott világosságot.

Javert észrevette a nővért, és hökkenten állt meg.

Emlékszünk, hogy Javert fő tulajdonsága, jellemző sajátsága, éltető eleme a minden hatóság iránti tisztelet volt. Keménykötésű ember volt, és nem tűrt sem ellenvetést, sem korlátozást. Az ő szemében természetesen az egyházi tekintély volt a legelső valamennyi közt. Vallásos, külsőségekre néző és kifogástalan volt ezen a ponton, mint minden más tekintetben. Az ő szemében egy pap olyan lélek, amely nem téved, egy apáca olyan teremtmény, amely nem vétkezik. Olyan lelkek voltak ezek, akik el vannak falazva ettől a világtól egyetlenegy ajtóval, amely soha máskor nem nyílik ki, csak ha az igazság lép ki rajta.

Mikor a nővért észrevette, első mozdulata az volt, hogy vissza akart húzódni.

Azonban másik kötelessége is volt, amely rásúlyosodott, és amely parancsolóan hajtotta az ellenkező irányba. Második mozdulata az volt, hogy megállt, és legalább egy kérdést megkockáztatott.

Simplicia nővér volt az, aki nem hazudott soha életében. Javert tudta ezt, és különösen tisztelte érte.

- Kedves nővér - szólította meg -, egyedül van ebben a szobában?

Szörnyű pillanat következett, amely alatt a szegény kapusasszony azt hitte, hogy elájul.

A nővér föltekintett, és így felelt:

- Egyedül.

- Akkor - folytatta Javert - bocsásson meg, ha alkalmatlankodom, de ez kötelességem. Nem látott ma este valakit, egy embert? Megszökött, keressük: azt a bizonyos Jean Valjeant nem látta?

A nővér így felelt: - Nem.

Hazudott. Kétszer hazudott, egyfolytában, egymás után, habozás nélkül, hirtelen, mint ahogy az ember feláldozza magát.

- Bocsánat - mondta Javert, mély tisztelettel elköszönt, és kiment.

Ó, szent leány! Már hosszú évek óta nem jársz itt e földön, visszamentél szűz nővéreid és angyaltestvéreid fényességébe; ó, róják fel ezt a hazugságot érdemed gyanánt a paradicsomban!

A nővér állítása Javert szemében valami oly döntő dolog volt, még azt a furcsaságot sem vette észre, hogy az asztalon ott füstölt a gyertya, amelyet épp akkor fújtak el.

Egy órával később egy ember ment a fák között a ködön át, és sebesen távolodott Montreuil-sur-Mertől Párizs irányába. Ez az ember Jean Valjean volt. Kiderült, két vagy három fuvaros vallomásából, akik találkoztak vele, hogy valami batyut vitt, és zubbony volt rajta. Hol vette ezt a zubbonyt? Sohasem derült ki. Azonban néhány nappal azelőtt a gyár kórházában egy öreg munkás halt meg, aki után nem maradt egyéb, csak a zubbonya. Talán ez volt az.

Még egy utolsó szót Fantine-ról.

Valamennyiünknek közös anyánk a föld. Fantine-t visszaadták ennek az anyának.

A plébános úgy gondolta, hogy helyesen cselekszik, és talán helyesen is cselekedett, ha abból a pénzből, amit Jean Valjean hagyott, minél többet juttat a szegényeknek. Elvégre is kikről volt szó? Egy fegyencről és egy utcalányról. Ezért egyszerű temetést rendezett Fantine-nak, és az okvetlenül szükségesre szorította, aminek ez a neve: közös sír.

Fantine-t tehát eltemették a temetőnek abban az ingyen szögletében, amely mindenkié és senkié, ahol nyomuk vész a szegényeknek. Szerencsére az Isten tudja, hogy hol találja meg a lelküket. Lefektették Fantine-t a sötétségbe, a többi csontváz közé; az ő hamvai is egybevegyültek a többiekével. Bedobták a közös sírba. A sírja olyan volt, mint az ágya.

MÁSODIK RÉSZ
Cosette

ELSŐ KÖNYV
Waterloo

I
Mit lát az ember Nivelles-ből jövet

A múlt évben (1861),[311] ragyogó májusi reggelen, egy utas, éppen az, aki ezt a történetet elbeszéli, Nivelles-ből jövet La Hulpe felé igyekezett. Gyalogszerrel. Két sor fa között a széles, kövezett országúton haladt, amely áthullámzott az egymás után következő dombokon, amelyek az utat magasba lendítik és mélybe hajlítják, és olyanok, mint óriási hullámok. Elhaladt Lillois és Bois-Seigneur-Isaac mellett. Nyugatra észrevette Braine-l’Alleud palatetős tornyát, amely felfordított vázához hasonlít. Éppen most hagyott maga mögött valami magaslaton egy erdőt és a keresztút sarkán valami szúrágta akasztófaformát, amelyre ez volt felírva: Régi 4. sz. sorompó, aztán egy kocsmát, amelynek homlokzatán ez a felírás ékeskedett: A négy világtájhoz. Échabeau, különleges kávémérés.

Nyolcad mérföldnyire ezen a kocsmán túl egy kis völgy mélyébe érkezett, ahol víz folydogált a boltív alatt, mely fölött az út húzódott. A ritkás, de élénkzöld facsoportok, amelyek az út egyik oldalán belepik a völgyet, a másikon megritkulnak a mezők felé, és bájosan és szinte rendetlenül húzódnak Braine-l’Alleud irányában.

Jobbra, az út szélén fogadó van, négykerekű kocsi a kapuja előtt, nagy csomó komlókaró, eke, egy csoport száraz bokor az élő sövény mellett, négyszögletes gödörben füstölgő mész, szalmafalú öreg fészer hosszú falán létra. Fiatal lány gyomlál a mezőn, amelyen valószínűleg valamelyik búcsú vásári látványosságának nagy sárga hirdetése lobog a szélben. A fogadó sarkán, egy pocsolya mellett, amelyben egész sereg kacsa úszkál, sáros gyalogösvény vezet a bokrok közé. Az utas rátér erre az ösvényre.

Száz lépéssel tovább - miután elhaladt egy tizenötödik századbeli fal mellett, amelyen egymásnak ferdülő téglákból hegyes oromzat csúcsosodott - boltozatos nagy kőkapu előtt állott meg, amelyen derékszögű oromzat nyugodott, XIV. Lajos-kori komoly stílusban, rajta kétoldalt két kerek, lapos dombormű. Szigorú homlokzat tetézte a kaput: egy merőleges homlokfal majdnem a kapuig ért, és oldalvást derékszögben durván összesarkallott vele. A kapu előtt, a mezőn három borona hevert, amelyeken át egymás hegyén-hátán törtek át a május virágai. A kapu zárva volt. Kétszárnyú rozoga ajtó zárta, amelyen öreg rozsdás kalapács díszlett.

A nap tündöklött; az ágak abban a finom májusi remegésben rezzentek meg, amely mintha inkább a fészkektől, mint a széltől eredne. Egy szorgalmas, nyilván szerelmes kismadár eszeveszetten trillázott egy hatalmas fán.

Az utas lehajolt, és a kapu lábazatának bal oldali kövében valami nagyon bő, kör alakú nyílást vizsgálgatott, amely olyan volt, mint valami homorú félgömb. Ebben a pillanatban kinyíltak az ajtószárnyak, és egy parasztasszony lépett ki.

Megpillantotta az utast, és észrevette, hogy mit nézeget.

- Francia golyó vágta ezt - szólt oda.

És hozzátette:

- Azt, amit ott lát fönt a kapun egy szög mellett, azt egy nagy kartács vágta. A kartács nem ütötte át a fát.

- Mi a neve ennek a helynek? - kérdezte az utas.

- Hougomont - mondta a parasztasszony.

Az utas fölegyenesedett. Néhány lépést tett, és elnézett az élő sövény fölött. A látóhatáron, a fákon át dombot látott, és ezen a dombon olyasvalamit, ami távolról oroszlánhoz hasonlított.

A waterlooi csatatéren volt.

II
Hougomont

Hougomont, gyászos egy hely volt ez, a nehézségek kezdete, az első ellenállás, amellyel Waterloonál találkozott Európának az a nagy favágója, akinek Napóleon volt a neve; az első görcs a fejszecsapás alatt.

Valamikor kastély volt, most már csak major. Hougomont a történelem kutatója szerint Hugomons.[312] Ezt a lovagi kastélyt Hugo, Somerel ura építtette, ugyanaz, aki a hatodik káptalani javadalmat adományozta a villers-i apátságnak.

Az utas betolta az ajtót, könyökével súrolt a boltív alatt egy öreg hintót, és belépett az udvarba.

Az első dolog, ami meglepte ezen a kastélyudvaron, egy tizenhatodik századbeli kapu volt, olyan, mintha árkád lett volna: körülötte minden romba dőlt. Valaminek a monumentális hatása gyakran épp abból származik, hogy már romba dőlt. Az árkád mellett egy falban másik kapu nyílik, IV. Henrik korabeli zárókővel, mögötte gyümölcsöskert fái látszanak. E kapu mellett trágyagödör, kapák és lapátok, néhány taliga, régi kút a vízfogójával és a vaskerekével együtt, ficánkoló csikó, felfuvalkodott pulyka, kápolna, amely fölé kis torony magasodik, a kápolna falához sövény gyanánt laposan odasimuló virágzó körtefa, íme ennek az elfoglalása volt Napóleon álma. Ha el tudta volna foglalni a földnek ezt a csücskét, talán az egész világot meghódította volna. Most tyúkok kapargálnak csőrükkel a homokban. Valami morgást hall az ember; nagy kutya, a fogait vicsorítja, és helyettesíti az angolokat.

Az angolok itt csodálatosak voltak. Cooke gárdistáinak négy százada hét óra hosszat állta egy egész hadsereg elkeseredett támadását.

Hougomont, ha a térképen léptékes tervrajzban nézi meg az ember, épületeivel és bekerített helyeivel együtt szabálytalan négyszöget mutat, amelynek az egyik sarka le van vágva. Ezen a sarkon van a déli kapu, amelyet a közvetlen közelében levő fal védelmez. Hougomont-nak két kapuja van: a déli kapu, vagyis a kastély kapuja, és az északi kapu, vagyis a major kapuja. Napóleon az öccsét, Jérôme-ot[313] küldte Hougomont ellen; a Guilleminot-, Foy- és Bachelu-hadosztályok megtorpantak előtte; majdnem az egész Reille-hadtestet harcba vetették ellene, de kudarcot vallott; Kellermann[314] ágyúgolyói csütörtököt mondtak ezen a heroikus falszögleten. A Bauduin-dandár is gyenge volt ahhoz, hogy északról bevegye Hougomont-t, és a Soye-dandár csak épp hogy rést vágott rajta délről, de nem tudta elfoglalni.

A major épületei az udvart délről szegélyezik. Az északi kapunak egy darabja, amelyet a franciák összetörtek, ott van felakasztva a falon. Négy szál deszka ez, két gerendára fölszegezve, és világosan látni rajtuk a támadás ütötte sérüléseket.

Az északi kapu, amelyet bezúztak a franciák és később bedeszkáztak, hogy pótolják a falra akasztott deszkalapokat, az udvarra nyílik; négyszög alakban van belevágva egy alul kő-, felül téglafalba, amely észak felől zárja az udvart. Egyszerű kocsikapu ez, amilyen minden majorban van, gyalulatlan deszkából, két széles szárnnyal: rajta túl a mezők. Ezért a bejáratért őrületes tusa folyt. Hosszú ideig láttak a kapu félfáján mindenféle véres kézlenyomatokat. Itt ölték meg Bauduint.

A csata orkánja még mindig itt van ebben az udvarban; meglátszik a borzalma benne; a tusa tombolása itt megkövesedett; ez él, ez halódik itt; csak tegnap történt. A falak haldokolnak, a kövek lehullanak, a rések visítanak; a lyukak sebek; a meghajolt és remegő fák mintha erőlködnének, hogy elfussanak.

Ez az udvar 1815-ben sűrűbben be volt építve, mint ma. Azok az épületek, amelyeket azóta leromboltak, kiszögelléseket, szögleteket és derékszögű könyököket alkottak benne.

Az angolok itt torlaszolták el magukat; a franciák behatoltak, de nem tudták megvetni benne a lábukat. A kápolna mellett a kastélynak egy szárnya, az Hougomont lovagi kastély egyetlen megmaradt romja állt beomlottan, azt mondhatnók: feldúltan. A kastélyt bástyának, a kápolnát fedezéknek használták. Itt pusztították egymást. A franciák, akiket mindenfelől lőttek, a falak mögül, a magtárak tetejéről, a pincék mélyéről, minden ablakból, minden szelelőlyukból, minden kőrésből, rozsét hordtak össze, és lángba borították az épületeket és az embereket; a kartácszáporra tűzvésszel vágtak vissza.

A romba dőlt szárnyon, a vasráccsal kosarazott ablakon át téglából épült főépület elpusztult szobái látszanak; az angol gárdisták bújtak meg ezekben a szobákban; a csigalépcső, amely a földszinttől a tetőig fel van tépve, olyan, mint valami összetört csigaház belseje. A lépcső kétemeletes; az angolok, akiket ostrom alá fogtak a lépcsőn, s akik összetorlódtak a legfelső lépcsőfokon, kiverték az alsó fokokat. Ezek azok a széles kék kőtömbök, amelyek egymás hegyén-hátán tornyosulnak a csalánban. Valami tíz lépcsőfok tart még a falban; az elsőn háromágú szigony[315] képe van bevésve. Ezek a hozzáférhetetlen lépcsőfokok szilárdan fekszenek eresztékeikben. Az egész olyan, mint valami fogatlan állkapocs. Két vén fa állt ott; az egyik kiszáradt, a másik a tövében megsebesült, és mindig kizöldül áprilisban. 1815 óta a lépcsőfokok közt tolja ki hajtásait.

A kápolnában mészárolták egymást. A belseje, amely most elcsöndesedett már, furcsa. A vérfürdő óta nem mondtak benne misét. Az oltár mégis megmaradt benne, a durva faoltár, amely a nyerskő falhoz támaszkodik. Négy fala fehérre meszelve, az oltárral szemben ajtó, két kis boltozatos ablak, az ajtó felett fából való hatalmas feszület, a feszület fölött négyszögletes rés, egy nyaláb szénával eltömve, az egyik sarokban a földön ízzé-porrá tört ablakkeret; ilyen ez a kápolna. Az oltár mellett fából faragott, tizenötödik századbeli Szent Anna-szobor van fölszegezve; a gyermek Jézus fejét elvitte egy kartács. A franciák, akik néhány pillanatra elfoglalták a kápolnát, mikor kiszorították őket belőle, felgyújtották. Lángok töltötték be az épületet; olyan volt, mint a kohó; az ajtó égett, a mennyezet égett, a fából faragott Krisztus nem égett. A tűz kikezdte a lábát, amelyből csak a megfeketedett csonkok láthatók, de aztán megállt. Csoda, mondták a paraszti népek. A gyermek Jézus nem volt olyan szerencsés, mint a Krisztus: ellőtték a fejét.

A falak hemzsegnek a felírásoktól. Krisztus lábánál ez a név olvasható: Henquinez. Aztán ezek: Conde de Rio Maior, Marques y Marquesa de Almagro (Habana). [316] Francia nevek is vannak, utánuk felkiáltójel, a düh jeléül. 1849-ben újrameszelték a falat. Ezen aztán a nemzetek sértegetik egymást.

Ennek a kápolnának az ajtajában fölszedtek egy holttestet, amely baltát szorongatott a kezében. Legros hadnagy holtteste volt.

A kápolnából kijövet balra kút tűnik a szemünkbe. Kút kettő is van ebben az udvarban. Az ember azt kérdezi: miért nincs ezen itt vödör és húzó? Azért, mert nem húznak már belőle vizet. Miért nem húznak már belőle vizet? Mert teli van csontvázzal.

Az utolsó ember, aki vizet húzott ebből a kútból, a Guillaume Van Kylsom névre hallgatott. Parasztember volt, Hougomont-ban lakott, és kertészkedett. 1815. június 18-án családja elmenekült, és elbújt az erdőben.

A villers-i apátságot környező erdő több napon és éjszakán át menedéket adott mindezeknek a szerencsétlen szétriasztott lakosoknak. Még ma is bizonyos felismerhető nyomok, például öreg, égett facsonkok jelzik ezeknek az erdők sűrűjében reszkető szegényes táborozásoknak a helyét.

Guillaume Van Kylsom Hougomont-ban maradt, „hogy vigyázzon a kastélyára”, és egyik pincében húzta meg magát. Az angolok ott bukkantak rá. Kihúzták a rejtekhelyéről, megkardlapozták, és kiszolgáltatták magukat ezzel a megrökönyödött emberrel. Szomjasak voltak; ez a Guillaume hozott nekik vizet. Ebből a kútból húzta a vizet. Sokan az utolsó kortyot itták itt. Ennek a kútnak, amelyből annyi halott ivott, magának is meg kellett halnia.

A viaskodás után nagy sebbel-lobbal eltemették a halottakat. A halálnak megvan a maga módszere, amivel ingerli a győzelmet, és a dicsőség nyomába küldi a pestist. A tífusz a diadal tartozéka. Ez a kút mély volt, sírbolttá avatták. Beledobtak háromszáz halottat. Talán nagyon is lázas sietséggel. Vajon halott volt valamennyi? A legenda azt mondja: nem. A legenda szerint a temetést követő éjszakán segítségért könyörgő elhaló hangokat hallottak a kútból.

Ez a kút elszigetelten áll az udvar közepén. Három félig kő-, félig téglafal veszi körül három oldalról, amelyek úgy hajlanak köré, mint valami spanyolfal lapjai, és mint valami négyszögletes bástya. A negyedik oldala nyílt. Erről az oldalról merítették a vizet. A hátulsó falban valami idomtalan kerek nyílás, talán ágyúgolyó vágta. Ennek a bástyának mennyezete is volt, amelyből ma már csak a gerendák vannak meg. A jobb oldali fal támasztékának vasalása kereszt alakot mutat. Ha az ember a kút fölé hajol, a szeme valami mély, kitéglázott hengerbe vész bele, amelyet feneketlen sötétség tölt meg. A kút körül a fal tövét csalán verte föl.

Ennek a kútnak a mellső oldalán nincs ott az a széles kék kőlap, amely minden belgiumi kútnak mintegy a párkánya. A kék követ itt gerenda helyettesíti, amelyhez öt vagy hat ormótlan, görcsös és rideg fatuskó támaszkodik: olyanok, mint óriási csontok. Nincs a kútnak sem vödre, sem lánca, sem húzója; de ott van még a kőmedence, amely vízfogónak szolgál. Az esővíz meggyűlik benne, és néha-néha a közeli erdőből egy-egy madár jön oda inni, aztán elrepül.

Ebben a romhalmazban, egy házban, a majorosházban, még laknak. Ennek a háznak az ajtaja az udvarra nyílik. Szép gótikus zárlapja mellett van ezen a kapun egy lóhereleveles vasfogantyú, amely elferdült. Abban a pillanatban, amikor Wilda hannoveri hadnagy megragadta ezt a fogantyút, hogy a majorba meneküljön, egy francia utászkatona egyetlen baltacsapással levágta a kezét.

Annak a családnak, amely a házban lakik, az egykori kertész, Van Kylsom volt a nagyapja, aki már régen meghalt. Ősz hajú asszony ezt mondja az utasnak:

- Én itt voltam. Hároméves voltam. A néném sírt és félt. Elvittek bennünket az erdőbe. Engem a karján vitt az anyám. A földre nyomták a fülüket, úgy hallgatóztak. Én utánoztam az ágyút, és így kiabáltam: bum, bum!

Az udvarnak egyik kapuja, a bal oldali, mint mondottuk, a gyümölcsöskertbe nyílik.

A gyümölcsöskert borzalmas.

Három részből áll, szinte azt lehetne mondani, három felvonásból. Az első rész kert, a második gyümölcsös, a harmadik erdő. Ennek a három résznek közös kerítése van, a bejárat oldalán a kastély és a major épületei, balról élő sövény, jobbról fal, hátul fal. A jobb oldali fal téglából van, a hátulsó fal kőből. Először a kertbe jut az ember. Valamivel alacsonyabban fekszik, be van ültetve ribiszkebokrokkal, felburjánzott benne a gaz, és kockakővel burkolt, kétszeresen kidudorodó korlát, bábokkal szegélyezett roppant földhányás zárja. Nagyúri kert volt ez, a Lenôtre-ot[317] megelőző régi francia stílusban; ma rom és bozót. A korlát oszlopainak tetején gömbök vannak, olyanok, mintha kőből való ágyúgolyók volnának. A korlátnak még negyvenhárom bábja áll a helyén: a többi a fűben hever. Majdnem valamennyit megrepesztette a lövöldözés. Egy összezúzott korlátláb úgy fekszik az alapzaton, mint valami törött láb.

Ebben a kertben - amely alacsonyabban fekszik, mint a gyümölcsös - történt, hogy az első könnyű ezred hat lövészét, akik ide behatoltak és nem tudtak már kimenekülni, beszorították és körülkerítették, mint a medvét a barlangjában, és ezek harcba bocsátkoztak két hannoveri századdal, amelynek egyike karabélyokkal volt felfegyverezve. A hannoveriek felmásztak ezekre a korlátokra, és felülről lőttek. A hat lövész alulról lövöldözött vissza, hatan kétszáz ellen, rettenthetetlenül, nem volt más fedezékük, csak a ribiszkebokrok, és negyedórába került, míg végeztek velük.

Fölmegyünk néhány lépcsőn, és a kertből átjutunk a tulajdonképpeni gyümölcsösbe. Itt, ezen a néhány négyszögölön, ezerötszáz ember hullott el, nem is egészen egy óra alatt. A fal mintha kész volna újrakezdeni a csatát. Itt van még rajta a harmincnyolc lőrés, amit az angolok vágtak különféle magasságban. A tizenhatodik előtt két gránitból való angol síremlék van. Lőrések csak a déli falban vannak; innen jött a fő támadás. Ezt a falat kívülről magas élő sövény takarja el; a franciák odaérkeztek - és abban a hiszemben, hogy nincs itt egyéb, csak az élő sövény -, átmentek rajta, és meglátták azt a falat, azt az akadályt és búvóhelyet, amely mögött ott voltak az angol gárdisták; a harmincnyolc lőrés most egyszerre okádta a tüzet, a kartács és a golyó záporát; és a Soye-dandár összeomlott. Így kezdődött Waterloo.

Mégis elfoglalták a gyümölcsöst. A franciáknak nem voltak létráik, a körmükkel csimpaszkodtak fel. A fák alatt kézitusa folyt. A kert füve vértől ázott. Egy nassaui zászlóaljat, hétszáz embert lőttek itt halomra. A falat, amelyet Kellermann két ütege ostromolt, kívülről megtépte a kartács.

Május havában ez a gyümölcsös éppolyan érzékeny, mint egy másik. Neki is megvannak a maga boglárkái és százszorszépei, a fű magasra nő benne, igáslovak legelnek rajta, kóckötél húzódik egyik fától a másikig, amelyeken szárad a ruha, és amelyek miatt le kell hajolnia annak, aki ott jár; az ember jár-kel ebben a gazosban, és a lába vakondtúrásokba süpped. A fűben megpillant az ember egy kidőlt, heverő, zöldes fatörzset. Blackmann őrnagy ehhez támaszkodott, mikor meghalt. Egy közeli nagy fa alatt esett el Duplat német tábornok, aki a nantes-i ediktum[318] visszavonása miatt kivándorolt francia családból származott. Mindjárt mellette öreg, beteg almafa hajladozik, szalmafonattal és agyagos földdel van bekötözve. Majdnem valamennyi almafa roskadozik a vénségtől. Egy sincs köztük, amelyben ne volna golyó vagy kartácsdarab. Halott fák csontvázai sorakoznak ebben a gyümölcsösben. A varjak odaröpülnek ágaikra, mögöttük erdő, teli ibolyával.

Bauduint megölték, Foy megsebesült, tűzvész, mészárlás, vérfürdő, dühösen egybekeveredett angol vér, német vér és francia vér patakja, holttestekkel telehányt kút, a nassaui ezred és a braunschweigi ezred kiirtása, Duplat eleste, Blackmann eleste, az angol gárdisták megtizedelése, a Reille-hadtest, negyven zászlóaljából húsz francia zászlóalj, háromezer ember, a színe-java hullt el, csupáncsak Hougomont romjai között, levágták, összelőtték, felkoncolták, lepuskázták, megégették őket; és mindezt azért, hogy ma valamelyik paraszt ezt mondhassa az utasnak: „Uram, adjon három frankot, ha akarja, elmagyarázom önnek ezt a waterlooi esetet!”

III
1815. június 18.

Térjünk vissza a múltba, ez az elbeszélőnek egyik joga, és képzeljük bele magunkat az 1815. évbe, valamivel előbbre annál az időnél, amikor a könyvünk első részében elbeszélt esemény kezdődött.

Ha az 1815. június 17-ről 18-ra virradó éjszakán nem esett volna az eső, Európa jövője más lett volna. Néhány esőcseppel több vagy kevesebb törte meg Napóleont. Ahhoz, hogy Waterloo legyen Austerlitz befejezése, a gondviselésnek csak egy kis esőre[319] volt szüksége, és egyetlen felhő, amely az évszakhoz egyáltalán nem illőn átvonult az égbolton, elegendő volt arra, hogy összeomoljon egy világ.

A waterlooi csatát csak fél tizenkettőkor lehetett elkezdeni, és így Blücher időt nyert arra, hogy megérkezhessek. Miért? Mert a föld fel volt ázva. Várni kellett egy keveset, míg felszárad, hogy a tüzérség mozoghasson.

Napóleon tüzértiszt volt, és ez megérzett rajta. Ez a csodálatos hadvezér alapjában véve az az ember volt, aki az aboukiri csatáról[320] a Direktóriumhoz intézett jelentésében ezt írta: „Volt olyan ágyúgolyónk, amelyik hat embert ölt meg.” Minden csatatervének gerince a tüzérség. A győzelem kulcsa az, hogy a tüzérség egy adott pontra legyen összpontosítva. Az ellenséges hadvezér haditervét úgy tekintette, mint valami várat, és rommá lőtte. A gyenge pontot kartáccsal árasztotta el; csatáit az ágyúval szövögette és bontogatta. Volt a lángelméjében is valami tüzéri vonás. Áttörni a négyszögeket, szétrobbantani az ezredeket, megszaggatni a vonalakat, összemorzsolni és szétszórni a tömegeket, az ő szemében ez volt minden, odacsapni, odacsapni, odacsapni szakadatlanul, és ezt a feladatot az ágyúgolyóra bízta. Félelmetes módszer, amely lángelméjével karöltve, tizenöt éven át legyőzhetetlenné tette a háborús viaskodásnak ezt a sötét bajnokát.

1815. június 18-án annál inkább számított a tüzérségére, mert számbeli fölényben volt. Wellingtonnak csak százötvenkilenc ágyúja volt, Napóleonnak kétszáznegyven.

Tegyük fel, hogy a föld száraz, hogy a tüzérség mozoghat, akkor a csata reggeli hat órakor kezdődött volna. Két órakor megnyerte volna és bevégezte volna a csatát, három órával a poroszok sorsdöntő megérkezése előtt.

Mennyi hiba terheli Napóleont ennek a csatának az elvesztése miatt? Vajon a hajótörést a kormányosnak kell-e tulajdonítani?

Vajon Napóleon nyilvánvaló testi hanyatlását súlyosbította-e ebben a korban bizonyos belső meggyengülés? Vajon a húszévi háborúskodás a pengét is úgy elkoptatta, mint a hüvelyt, a lelket is, mint a testet? Vajon sajnálatra méltó módon megérzett már a kiöregedett katona a hadvezérben? Vajon, egyszóval, ez a lángelme elhomályosult-e, amint sok tekintélyes történetíró hiszi? Vajon őrjöngeni kezdett-e, hogy maga előtt is álcázza megrokkanását? Vajon kezdett meginogni, mert megérezte, mennyire elhibázott ez a kaland? Vajon nem ismerte föl a veszedelmet, ami súlyos hiba egy hadvezérben? Vajon az anyagi valóságot alakító olyanfajta nagy emberekben, akiket a cselekvés óriásainak lehet nevezni, van olyan időszak, amikor a lángelme rövidlátóvá lesz? Az öregség nem ejti rabul az eszme lángelméit; a Dantéknak és Michelangelóknak az öregedés annyi, mint növekedés; vajon a Hannibáloknak és a Bonapartéknak visszafejlődés? Vajon Napóleon elvesztette közvetlen érzékét a győzelem iránt? Vajon nem ismerte fel már a zátonyt, nem fedezte föl a csapdát, nem tudta megkülönböztetni a mélységek szakadékos peremét? Nem tudta megszimatolni a katasztrófákat? Ő, aki valamikor ismerte a diadal minden útját, és aki villámos kocsija tetejéről fölényes ujjal mutatta meg, vajon most olyan szerencsétlenül megriadt, hogy a szakadékokba vezeti légióinak zúgó áradatát? Vajon negyvenhat éves korára valamiféle tomboló őrület szállta meg? Vajon a végzetnek ez a titáni kocsisa már nem volt egyéb nagyszerű kalandornál?

Más véleményen vagyunk.

Csataterve egyhangú vélemény szerint mestermű volt. Nekivágni egyenesen a szövetségesek derékhadának, rést ütni az ellenségen, kettészakítani, a hadsereg angol felét Halra, porosz felét Tonges-ra visszavetni, Wellingtont és Blüchert elvágni egymástól, elfoglalni Mont-Saint-Jeant, hatalmába keríteni Brüsszelt, belefojtani a németet a Rajnába és az angolt a tengerbe. Napóleon számára ezt jelentette ez a csata. Hogy aztán mi lesz, majd meglátja.

Magától értetődik, hogy nem szándékozunk megírni itt Waterloo történetét; annak a drámának, amelyet elbeszélünk, egyik döntő fontosságú jelenete ehhez az ütközethez fűződik; de ennek a történelme nem a mi tárgyunk; ennek a történetét különben megírta, mégpedig mesterien megírta,[321] egy szempontból Napóleon, más szempontból egész sereg történetíró.[322] Felőlünk hadd kapjanak hajba a történetírók, mi csak távoli tanúk vagyunk; olyan utas, aki a síkságon jár, olyan kutató, aki lehajlik az embertesttel átgyúrt földre, és a látszatokat talán valóságnak veszi, nincs jogunk a tudomány nevében szembeszállni a tényeknek azzal az összességével, amelyben kétségtelenül sok a káprázat, ehhez nincs meg sem a katonai hozzáértésünk, sem a hadászati illetékességünk, ami feljogosítana valami rendszeralkotásra; szerintünk a véletlenségek láncolata irányította Waterloonál a két hadvezért; és amennyiben a végzetről van szó, erről a titokzatos vádlottról, éppúgy ítélünk, mint a nép, ez a naiv ítélőbíró.

IV
A

Azoknak, akik pontosan el akarják képzelni a waterlooi ütközetet, nincs egyéb dolguk, mint hogy gondolatban nagy A betűt írjanak a földre. Az A betűnek bal szára a nivelles-i út, jobb szára a genappe-i út, az A összekötő vonala az Ohain-Braine-l’Alleud-i út. A csúcspontja Mont-Saint-Jean, ott áll Wellington; az első bal talppont Hougomont, ott áll Reille, Jérôme Bonapartéval; a jobb talppont Belle-Alliance, itt áll Napóleon. Valamivel ama pont felett, ahol az A húrja odaér és szeli a jobb szárát, ott van Haie-Sainte. Pontosan ennek a húrnak közepén van az a pont, ahol a csata utolsó szava[323] elhangzott. Ide helyezték el az oroszlánt, a császári gárda páratlan hősiességének önkéntelen szimbólumát.

Az a háromszög, amelyet az A felső fele, vagyis a két szár és a húr zár be, a mont-saint-jeani fennsík. Az egész csata küzdelem volt ezért a fennsíkért.

A két hadsereg szárnyai a genappe-i és nivelles-i úttól jobbra és balra álltak; d’Erlon szemben állt Pictonnal,[324] Reille[325] szemben állt Hill-lel.[326] Az A csúcsa mögött, a mont-saint-jeani fennsík mögött van a soignes-i erdő.

Magát a síkot hatalmas hullámos terepnek kell elképzelni; minden hajlat magasabb, mint az előbbi, és minden hullámzás emelkedik Mont-Saint-Jean felé, és ott minden az erdőbe torkollik.

Két ellenséges csapat a csatamezőn olyan, mint két birkózó. Birkózás ez. Az egyik le akarja teperni a másikat. Az ember mindenbe belekapaszkodik; egy-egy bokor támasztópont; egy falsarok mellvéd; ha nincs egy kis sánc, amire támaszkodjék, egy egész ezred meghátrál; a síkság ereszkedése, a terep változatossága, egy véletlenül keresztbe futó ösvény, egy erdő, egy bevágás - mindenütt megveti a lábát az a kolosszus, amit hadseregnek neveznek, és megállíthatja a hátrálását. Aki kiszorul a csatatérről, az vereséget szenvedett. Ezért a felelős hadvezér tartozik megvizsgálni a legkisebb facsoportot, és számba venni a legkisebb hajlatot is.

A két hadvezér figyelmesen tanulmányozta a mont-saint-jeani síkságot, amelyet ma waterlooi síkságnak neveznek. Wellington, okos előrelátással, már egy évvel előbb megvizsgálta, mint esetleges nagy csata színterét. Ezen a terepen és ebben a mérkőzésben június 18-án Wellingtoné volt a kedvező oldal, Napóleoné a kedvezőtlen. Az angol hadsereg a magaslaton volt, a francia hadsereg lent.

Fölösleges volna itt felvázolni Napóleon alakját, lóháton, távcsővel a kezében: a ressomme-i magaslaton, 1815. június 18-ának hajnalán. Mielőtt megmutatnók, mindenki látta már. Ez a nyugodt arc a brienne-i iskolából[327] való kis kalap árnyékában, ez a zöld egyenruha, a fehér hajtóka, amely eltakarja rendjeleit, szürke köpenye, amely eltakarja vállrojtjait, a mellénye alól kibukkanó vörös szalag[328] vége, a bőrnadrág, fehér lova, bíbor bársony, sarkaiban koronás N-ekkel és sasokkal hímzett takaróval, hosszú szárú lovaglócsizmái a selyemharisnya felett, ezüstsarkantyúi, marengói kardja, az utolsó cézárnak ez az alakja ott tornyosul mindenki képzeletében, és egyesek lelkes magasztalása, másoknak szigorú tekintete fogja körül.

Ez az alak hosszú ideig vakító fényben úszott; ezt bizonyos legendás titkolózásnak köszönhette, amelyet a héroszok legnagyobb része kifejt, és amely többé-kevésbé hosszú ideig mindig elfátyolozza az igazságot; de már itt a rideg történelem és a teljes világosság.

Ez a világosság a történelem, a kérlelhetetlen; megvan benne az a furcsa isteni vonás, hogy noha csupa fény, és éppenséggel azért, mert fény, gyakran árnyékot vet oda, ahol az ember sugárzást látott; ugyanabból az emberből két különböző jelenséget alkot, és az egyik megtámadja a másikat, lebírja, és a zsarnok sötétsége viaskodik a hadvezér ragyogásával. Innen fakad a helyesebb mérték a népek végleges értékelésében. Babilon megfenyítése csorbítja Nagy Sándor hírnevét; Róma leigázása csorbítja Caesar hírét; Jeruzsálem elpusztítása csorbítja Titus hírét. A zsarnokság nyomon követi a zsarnokot. Szerencsétlensége az embernek, ha olyan sötétséget hagy maga után, amely az ő alakját ölti magára.

V
A csaták quid obscurumja

Ennek az ütközetnek első szakaszát mindenki ismeri; zavaros, bizonytalan, ingadozó, veszedelmes kezdet mind a két hadseregre nézve, de az angolokra nézve inkább, mint a franciákra.

Egész álló éjszaka esett; a földet feldúlta az ár; a víz itt is, ott is meggyűlt a síkság mélyedéseiben, mint holmi medencékben; bizonyos pontokon a vonatcsapat fogatai tengelyig süppedtek bele; az előfogatok hevederje folyékony sártól csöpögött; ha a búza és a rozs, amit ezeknek a rohanó szekereknek a tömege ledöntött, nem tömte volna be a kerékvágásokat, és nem párnázta volna ki az utat a kerekek alatt, akkor különösen a Papelotte felé eső völgyekben minden közlekedés lehetetlen lett volna.

A mérkőzés későn kezdődött; Napóleonnak, mint kifejtettük, az volt a szokása, hogy kezében tartja az egész tüzérséget, mint valami pisztolyt, és az ütközetnek hol erre, hol amarra a pontjára céloz vele; meg akarta várni, míg a befogott ütegek szabadon roboghatnak és vágtathatnak. Ehhez az kellett volna, hogy kibújjék a nap, és felszárítsa a földet. De a nap nem bújt ki.[329] Ez már nem az austerlitzi találkozó volt. Mikor az első ágyúlövés eldördült, Colville angol tábornok az órájára pillantott, és megállapította, hogy tizenegy óra harmincöt perc.

A küzdelmet az Hougomont-nál álló francia balszárny indította meg lendülettel, mégpedig talán nagyobb lendülettel, mintsem a császár szerette volna. Ugyanekkor Napóleon a középet támadta, úgyhogy rávetette Quiot dandárját Haie-Sainte-re, Ney pedig a francia jobbszárnyat dobta az angol balszárnyra, amely Papelotte-ra támaszkodott.

Az hougomont-i támadás egy kicsit cselfogás volt; úgy tervezték, hogy odacsalják Wellingtont, elhajlítják balra. Ez a terv sikerült volna, ha a négy angol gárdaszázad és a Perponcher-hadosztály derék belgái nem tartották volna szilárdan állásukat, ennélfogva Wellington, ahelyett, hogy odahalmozta volna erőit, megelégedett azzal, hogy segítségül mindössze még négy gárdaszázadot és egy braunschweigi zászlóaljat küldött.

A francia jobbszárny támadása Papelotte ellen volt a legfontosabb; összezúzni az angol balszárnyat, elvágni a brüsszeli utat, eltorlaszolni az esetleges megérkező poroszoknak a felvonulási útját, elfoglalni Mont-Saint-Jeant, visszaszorítani Wellingtont Hougomont-ra, innen Braine-l’Alleud-re, innen Halra, ez hibátlanul világos volt. Néhány apró esemény leszámításával ez a támadás sikerült. Papelotte-ot elfoglalták; Haie-Sainte-et bevették.

Megjegyzendő részlet. Az angol gyalogságban, különösen a Kempt-dandárban sok volt az újonc. Ezek a fiatal katonák a mi félelmetes gyalogságunk ellenében bátran megálltak a helyüket; gyakorlatlanságuk ellenére is rettenthetetlenek voltak a mérkőzésben; különösen mint lövészek tettek kitűnő szolgálatot; a lövészkatona kissé magára van utalva, tehát úgyszólván önmagának tábornokává lesz; ezek az újoncok bizonyos franciás leleményességet és elszántságot tanúsítottak. Ebben az újdonsült gyalogságban volt lendület. Ez nem volt ínyére Wellingtonnak.

Haie-Sainte bevétele után a csata ingadozott.

Ezen a napon, déltől délután négy óráig valami homályos időköz van; ennek a csatának a közepe úgyszólván kibogozhatatlan és éppolyan homályos, mint az egész ütközet. Szürkület üli meg. Ebben a ködben hatalmas hömpölygést lát az ember, örvénylő káprázatot, az akkori háborúnak ma már alig ismeretes kellékét, lószőrforgós prémes csákókat, röpködő tarsolyokat, keresztbe vetett bivalybőr szíjazatokat, gránáttáskákat, huszárdolmányokat, ezerarcú vörös csizmákat, sujtásos nehéz csákókat, a skarlátvörös angol gyalogsággal összekeveredett majdnem fekete braunschweigi gyalogságot, az angol katonákat, akiknek a válluk szélén vállrojt gyanánt fehér, kör alakú, duzzadó vállpárna van, hannoveri könnyű lovasokat, hosszúkás, rézálladzós, vörös sörényes bőrsisakjukkal, meztelen térdű, kockás szoknyájú skótokat, gránátosaik hatalmas fehér lábszárvédőit, Salvatore Rosa[330] ecsetjére méltó csataképeket, nem pedig Gribeauval[331] követelte harcvonalakat.

Minden ütközetben mindig támad egész sor zűrzavar. Quid obscurum, quid divinum.[332] Minden történetíró leginkább azt a vonalat rajzolja ki, amely ebben az összevisszaságban kedvére van. Bármilyen a tábornokok haditerve, a fegyveres tömegek összecsapásában van valami kiszámíthatatlan hömpölygés; a mérkőzésben a két vezér két terve összecsap, és eltorzítja egymást. A csatatérnek egyik pontja több harcost emészt, mint a másik, mint azok a többé vagy kevésbé szivacsos talajok, amelyek többé vagy kevésbé gyorsan szívják fel a rájuk öntött vizet. Amoda több katonát kell vetni, mint amennyit akart volna. Előre nem látott erőpazarlás. A harcvonal hullámzik és kígyózik, mint valami fonal, a vérpatakok következetlenül folynak, a hadseregek arcvonalai hullámzanak, az előrenyomuló vagy visszavonuló ezredek ék alakban kihegyesednek, vagy öböl gyanánt betüremlenek, mindezek a tömbök szakadatlanul mozognak, egyik a másik előtt; ahol a gyalogság volt, oda tüzérség vonul fel; ahol tüzérség volt, oda most lovasság rohan; a zászlóaljak, mint a füst. Itt volt valami, keresed, eltűnt; a világos foltok máshová tolódnak; a sötét türemlések előrenyomulnak és visszaözönlenek; valamiféle kísérteties szél hajtja, visszazúdítja, megduzzasztja és szétszórja ezeket a tragikus tömegeket. Mi az ütközet? Hullámzás. Egy matematikai tervnek a mozdulatlansága egyetlen pillanatot fejez ki, nem pedig egész napot. Egy csata megfestéséhez a leghatalmasabb festők kellenek, akiknek a káosz ott van az ecsetjükben; Rembrandt alkalmasabb rá, mint Van der Meulen.[333] Van der Meulen délben pontos, három órakor már hazudik. A mértan csal; csak az orkán igaz. Ez adja a jogot Folard-nak,[334] hogy ellentmondjon Polybiosnak.[335] Tegyük hozzá, hogy van egy bizonyos pillanat, amikor a csata csetepatévá fajul, szétforgácsolódik, és megszámlálhatatlan apró eseménnyé hull szét, amelyek, hogy magának Napóleonnak a kifejezését használjuk, „inkább az ezredek életrajzához tartoznak, mint a hadsereg történetéhez”. A történetírónak ebben az esetben nyilvánvaló joga az összefoglalás. Ő csak a küzdelem lényeges körvonalait foghatja meg, és nem adatott meg egyetlen elbeszélőnek sem, bármily lelkiismeretes, hogy teljes tökéletességgel lerögzítse annak a borzalmas zűrzavarnak az alakját, amit csatának neveznek.

Bár ez minden nagy fegyveres összecsapásra igaz, különösen alkalmazható Waterloora.

Mindazonáltal délután, egy bizonyos időpontban, a csata határozott alakot öltött.

VI
Délután négy óra

Négy óra tájban az angol hadsereg helyzete súlyos volt. Az orániai herceg[336] vezényelte a derékhadat, Hill a jobbszárnyat, Picton a balszárnyat. Az orániai herceg szenvedélyesen és rettenthetetlenül kiáltott oda a hollandusoknak és belgáknak: - Nassau, Braunschweig! Csak előre! - Hill meggyöngült, Wellingtonra támaszkodott, Picton elesett. Éppen abban a pillanatban, mikor az angolok elragadták a franciáktól a 105. sorezred zászlaját, francia golyó fején találta és megölte az angol Picton tábornokot. Wellingtonnak a csatában két támaszpontja volt, Hougomont és Haie-Sainte; Hougomont még tartotta magát, de égett; Haie-Sainte-et elfoglalták. Abból a német zászlóaljból, amely védelmezte, csupán negyvenkét ember maradt életben; öt kivételével valamennyi tiszt elesett, vagy fogságba került. Háromezer harcost mészároltak le ezen a szérűn. Egy angol gárdista őrmester, Anglia ökölvívóbajnoka, akit bajtársai sebezhetetlennek tartottak, ott esett el egy kis francia dobos kezétől. Baringot kiszorították, Altent lekaszabolták. Több zászló elveszett, egyebek közt az Alten-hadosztályé és a lüneburgi zászlóaljé, amelyet a Zweibrücken hercegi család egyik tagja emelt. A szürke skótok megsemmisültek, Ponsomby hatalmas szál dragonyosait összeaprították. Ezt a vitéz lovasságot összetiporták Bro lándzsásai és Travers vértesei; ezerkétszáz lóból már csak hatszáz volt; három alezredesből kettőt leterítettek, Hamilton megsebesült, Matert megölték, Ponsomby elesett, hét lándzsadöfés fúrta át. Gordon halott, March halott. Két hadosztály, az ötödik és a hatodik megsemmisült.

Hougomont-ba benyomultak, Haie-Sainte-et elfoglalták, már csak egy pont volt, a közép. Ez a pont még mindig tartotta magát. Wellington megerősítette. Odarendelte Hillt, aki Merbe-Braine-ben volt, odarendelte Chassét, aki Braine-l’Alleud-ben volt.

Az angol hadsereg közepe - amely kissé homorú volt, nagyon sűrű és nagyon tömör - erős állásban volt. A mont-saint-jeani fennsíkot foglalta el, háta mögött volt a falu, és előtte a lejtő, ami akkor meglehetősen meredek volt. Hátát annak az erős kőháznak vetette, amely ebben a korban a nivelles-i földesúr birtoka volt, és amely az utak kereszteződését jelzi, oly hatalmas tizenhatodik századbeli kőtömeg, hogy az ágyúgolyók nem tudtak kárt tenni benne, visszapattantak róla. A fennsíkon körös-körül az angolok itt is, ott is kivágták a sövényt, lőréseket vágtak a galagonyabokrokba; ágyúk torkát illesztették a faágak közé, a bokrokat bástyásra nyestek. Tüzérségük a bozótban rejtőzködött. Ezt az alattomos munkát, amire kétségtelenül jogot ad a háború, amely megengedi a cselfogásokat, oly kitűnően végezték, hogy Haxo, akit a császár reggel kilenc órakor elküldött, hogy kémlelje ki az ellenséges ütegeket, semmit sem látott belőlük, és azzal a hírrel jött vissza Napóleonhoz, hogy nincs semmi akadály azon a két torlaszon kívül, amelyek a nivelles-i és genappe-i utat elzárják. Ebben az időben a gabona éppen magas volt; a fennsík peremén a Kempt-dandár egy zászlóalja, a karabélyokkal fölfegyverzett kilencvenötödik zászlóalj, ott hasalt a magas rozsban.

Ekként az angol-holland hadsereg közepe, így biztosítva és megerősítve, kedvező állásban volt.

Ennek az állásnak a veszedelme a soignes-i erdő volt, amely akkor határos volt a csatatérrel, s amelyet a Groenendael és a Boitsfort tavak szeltek át. Ha egy hadsereg erre hátrált, fel kellett bomlania; az ezredek itt azonnal szétszóródtak volna. A tüzérség beleveszett volna a mocsarakba. A visszavonulás errefelé, több szakértő véleménye szerint - igaz viszont, hogy ezt mások kétségbe vonják -, fejvesztett meneküléssé fajult volna.

Wellington megerősítette ezt a központi állást Chassé egy dandáréval, amelyet a jobbszárnyról vont el, és Wincke egy dandárával, amelyet a balszárnyról vont el, továbbá a Clinton-hadosztállyal. Angoljainak, a Halkett-ezrednek, a Mitchell-dandárnak, a Maitland-gárdistáknak mellvédül és bástyául odaadta a braunschweigi gyalogságot, a nassaui segédcsapatot, Kielmannsegg hannoverjeit és Ompteda németjeit. Ezzel huszonhat zászlóalj volt a kezében. A jobbszárny, mint Charras mondja, a közép mögé volt hajlítva. Egy hatalmas üteget homokzsákok álcáztak azon a tájon, ahol ma az a valami áll, amit „waterlooi múzeum”-nak neveznek. Wellingtonnak rendelkezésére álltak ezenfelül a terep egyik türemlésében a Somerset-gárda[337] dragonyosai, ezernégyszáz lovas. Ez volt a második fele ennek a méltán híres lovasságnak. Ponsombyt megsemmisítették, megvolt még Somerset.

Az üteg - ha tökéletesen állítják fel, valóságos erődítmény lett volna - ott állt egy kertnek alacsony fala mögött; nagy sietve homokzsákok burkolatával és széles földsánccal takarták el. Ez a védőmű nem volt készen; nem volt idejük sánckarókkal körültűzdelni.

Wellington nyugtalanul, de közömbösen ült a lován, és így maradt egész nap ebben a helyzetben, valamivel a régi mont-saint-jeani malom előtt, amely ma is megvan, egy szilfa alatt, amelyet később egy angol, vandál lelkesedésében, kétszáz frankért megvásárolt, kifűrészeltetett és magával vitt. Wellington itt fagyosan hősies volt. Az ágyúgolyók záporoztak. Gordon szárnysegéd ott esett el mellette. Lord Hill odamutatott egy felrobbanó lövedékre, és így szólt hozzá: - Mylord, mik a rendelkezései, és milyen parancsokat hagy, ha itt megöleti magát? - Hogy úgy tegyenek, mint én. - felelt Wellington. Clintonnak lakonikusan ezt mondta: - Ki kell tartani az utolsó emberig. - Az ütközet szemlátomást rosszra fordult. Wellington rákiáltott talaverai, vittoriai és salamancai[338] régi bajtársaira: - Boys![339] Hát eszetekbe jutna a hátrálás? Gondoljatok az öreg Angliára!

Négy óra tájban az angol vonal hátrafelé tolódott. Egyszerre a fennsík gerincén csak tüzérséget és lövészeket lehetett látni, a többi mind eltűnt; az ezredek, amelyeket megszalasztottak a francia lövedékek és ágyúgolyók, a fennsík végébe torlódtak, amelyet még ma is átszel a mont-saint-jeani major mellékösvénye, megindult a visszavonulás, az angol csapatvonal bomladozott, Wellington hátrált. - Kezdődik a visszavonulás! - kiáltott fel Napóleon.

VII
Napóleon jókedvű

A császárt valami helyi bántalom kínozta, s bár nehezére esett a lovaglás, sohasem volt olyan jókedvű, mint ezen a napon. Őkifürkészhetetlensége reggel óta mosolygott. 1815. június 18-án ez a mély, ez a márvánnyal leplezett lélek vakítón sugárzott. Az a férfiú, aki komor volt Austerlitznél, vidám volt Waterloonál. A sors választott áldozatai elkövetnek ilyen értelmetlenségeket. Örömeink borúból szövődnek. A legfelségesebb mosoly az Istené. Ridet Caesar, Pompeius flebit[340] - mondták a legio fulminatrix katonái. Pompeius ez alkalommal nem fog sírni, de annyi bizonyos, hogy Caesar máris nevetett.

Tegnap éjjel egy órakor Bertrand-nal lóháton kikémlelte a viharban és az esőben a Rossomme-mal szomszédos dombokat, elégedetten nézte az angol tábortüzek hosszú vonalát, amely beragyogta az egész látóhatárt Frischemont-tól Braine-l’Alleud-ig, s úgy érezte, hogy a végzet, amelyet meghatározott napra iderendelt erre a waterlooi mezőre, pontos volt; megállította a lovát, kis ideig mozdulatlan maradt, elnézte a villámlást, hallgatta a mennydörgést, és hallották, amint ez a fatalista a sötétben ezeket a titokzatos szavakat ejtette ki: „Egyetértünk.” Napóleon tévedett, már nem értettek egyet.

Egy percet sem aludt, ennek az éjszakának minden pillanata valami örömet hozott neki. A nagy gárda egész vonalán végigment, és itt is, ott is megállt, hogy szót váltson az őrszemekkel. Fél háromkor, az hougomont-i erdő mellett, menetelő oszlop lépéseit hallotta; egy pillanatig Wellington visszavonulására gondolt. Odaszólt Bertrand-nak: - Ez az angol hátvéd, amely fölszedte a sátorfáját, és visszavonul. Elfogom azt a hatezer angolt, akik most érkeztek Ostendébe. - Nem fogyott ki a szóból; újra eláradt rajta a március elsejei partraszállás lendülete, amikor a tábornagynak megmutatta a Juan-öböl lelkes parasztjait,[341] és felkiáltott: - Nos hát, Bertrand, máris itt az erősítés! A 17-ről 18-ra virradó éjjel Wellingtont gúnyolta: - Ezt a kis angolt meg kell leckéztetni - mondta Napóleon. Az eső még jobban nekieredt; miközben a császár beszélt, az ég egyre dörgött.

Hajnali fél négykor szegényebb lett egy illúzióval; a felderítésre kiküldött tisztek jelentették neki, hogy az ellenség nem mozog. Semmi sem moccan; egyetlen tábortüzet sem oltottak ki. Az angol hadsereg aludt, mélységes csend borult a földre, semmi más zaj nem hangzott, csak az ég zengett. Négy órakor a kémek parasztot hurcoltak elé; ez a paraszt vezetőül szegődött egy angol lovasdandárhoz, valószínűleg a Vivian-dandárhoz, amely a szélső balszárnyon Ohain falunál foglalt állást. Öt órakor két belga katonaszökevény jelentette, hogy elhagyták az ezredüket, és hogy az angol hadsereg várja a csatát. - Annál jobb! - kiáltott fel Napóleon. - Jobban szeretem tönkreverni őket, mint visszaszorítani.

Reggel a plancenoit-i út kanyarulatának ereszkedőjén leszállt lováról a sárba, Rossomme a majorból konyhaasztalt és parasztszéket hozatott, leült, egy köteg szalma volt a szőnyege, kiterítette a csatatér térképét az asztalon, és odaszólt Soult-nak: - Szép sakktábla!

Az éjszakai esőzések következtében az élelmiszeres szekerek megrekedtek a felázott utakon, és nem tudtak megérkezni reggelre, a katonák nem aludtak, átáztak és éhesek voltak; ez nem akadályozta Napóleont abban, hogy vidáman oda ne kiáltson Neynek: - Kilencven százalék valószínűséggel mienk a siker! - Nyolc órakor reggelit hoztak a császárnak. Meghívott néhány tábornokot. Reggelizés közben beszélték meg, hogy Wellington előtte való este bálban volt Brüsszelben Richmond hercegnőnél, és Soult, ez a durva harcos, akinek olyan arca volt, mint egy érseknek, megjegyezte: - A bál ma van. - A császár tréfálkozott Neyvel, aki ezt mondta: - Wellington nem lesz olyan buta, hogy megvárja felségedet. - Különben ez volt a modora. - Szívesen tréfálkozott - mondja Fleury de Chaboulon.[342] - Jellemének fő vonása a tréfálkozó jókedv - mondja Gourgaud.[343] - Csupa vidámság volt, inkább furcsa, mint szellemes vidámság - mondja Benjamin Constant.[344] Érdemes elmondani egyet-mást az óriásnak efféle tréfálkozásairól. Ő nevezte el gránátosait „dörmögők”-nek; meg-megcsípte fülüket, megrángatta a bajuszukat. - A császár mindig csak bolondozott velünk - mondta egyikük. A titokzatos átkelésen Elba szigetéről Franciaországba február 27-én, nyílt tengeren a Zéphir francia hadihajó találkozott az Inconstant hajóval, amelyen Napóleon rejtőzködött, és híreket kért az Inconstant-tól Napóleon felől; mikor a császár, akinek ebben a pillanatban is méhekkel hímzett fehér-piros rózsa volt a kalapján, amelyet Elba szigetén vett volt, nevetve kapta kezébe a szócsövet, és maga felelt: - A császár jól érzi magát. - Aki így nevet, bizalmas lábon áll az eseményekkel. Napóleonból a waterlooi reggeli alatt többször kitört ez a kacagás. A reggeli után negyedóráig elgondolkodott, aztán két tábornok leült a szalmakötegre, tollat fogtak a kezükbe, papírlapot fektettek a térdükre, és a császár tollba mondta nekik a hadparancsot.

Kilenc órakor, abban a pillanatban, amikor a francia hadsereg öt oszlopban megindult, kibontakozott a dandárok között a tüzérség, a hadosztályok két vonalban, élükön a zene, amely harci indulót játszott, peregtek a dobok, és harsogtak a trombiták, hatalmasan, szélesen, vidáman, sisakok, kardok és szuronyok tengere a látóhatáron, a császár megindultan kiáltott fel kétszer is: - Nagyszerű! Nagyszerű!

Kilenc órától fél tizenegyig, szinte hitehetetlen, az egész hadsereg állást foglalt, és hat sorba rendeződött, hat V betűt alkotott; hogy a császár kifejezését idézzük. Valamivel a csatarend felállítása után, abban a vihar kezdetét jelző mélységes csendben, amely megelőzi az ütközetet, mikor látott elvonulni három üteget, amelyet az Erlon, Reille és a Lobau hadtestek tizenkét ütegéből vontak el az ő parancsára, azzal a rendeltetéssel, hogy kezdje meg az ütközetet Mont-Saint-Jean bombázásával, a nivelles-i és a genappe-i utak kereszteződésénél, a császár rácsapott Haxo vállára, és odaszólt neki:

- Szép huszonnégy kislány, tábornok, mi?

A siker felől biztos volt, mosollyal bátorította az első hadtest utászszázadát, amikor elvonult előtte: ennek azt a parancsot adta, hogy torlaszolja el magát Mont-Saint-Jeanban, rögtön a falu elfoglalása után. Ezt a tartós vidámságot csupán egy fölényes szánakozó mondás árnyékolta: mikor balról, azon a tájon, ahol ma egy nagy sírhalom emelkedik, meglátta tömörülni pompás lovaikon a csodálatos szürke skótokat, ennyit mondott: - Kár értük.

Aztán lóra szállt, elvágtatott Rossomme elé, és megfigyelőhelyül egy keskeny gyepes dombhátat választott ki a genappe-brüsszeli úttól jobbra, amely második állomása volt a csata folyamán. Harmadik állomása este hétkor, Belle-Alliance és Haie-Sainte között félelmetes volt; meglehetősen magas domb ez, ma is megvan; mögötte a gárda sorakozott a sík egy hajlatában. E magaslat körül egészen Napóleon közelébe pattantak vissza az ágyúgolyók az országút kövezetéről. Mint Brienne-nél, itt is feje körül fütyültek a golyók és a kartácsdarabok. Körülbelül azon a tájon, ahol a lova lábai állottak, összeszedtek málladozó ágyúgolyókat, régi kardpengéket és eltorzult, rozsdamarta lövedékeket. Scabra rubigine.[345] Néhány évvel ezelőtt kiástak egy hatvanfontos gránátot, amely még meg volt töltve, a gyújtója azonban tövig letört. Ezen az utolsó állomásán mondta a császár vezetőjének, Lacoste-nak,[346] aki minden kartácslövésre megfordult, és el akart bújni a császár mögött: - Hülye! Szégyelld magad, még majd hátulról lőnek le. - E sorok írója maga is megtalálta ennek a magaslatnak puha földjében, amikor a homokban kotorászott, egy bomba nyakának negyvenhat év rozsdájától elvásott maradványait és ócska vasdarabokat, amelyek úgy törtek össze az ujjai közt, mint a bodzafa vesszői.

A változatos lejtős hullámos síkság, ahol Napóleon és Wellington összecsapott, nincs már meg, mindenki tudja, nem olyan már, mint 1815. június 18-án volt. Mivel erről a gyászos mezőről hordták össze azt, amiből a csata emlékét emelték, elvették valóságos térszínét, és a történelem megzavarodik, nem ismeri ki magát rajta. Hogy megdicsőítsék, eltorzították. Mikor Wellington két évvel később viszontlátta Waterloot, így kiáltott fel: - Eltüntették a csatateremet! - Ott, ahol ma a hatalmas földpiramis áll, tetejében az oroszlánnal, dombgerinc volt, amely a nivelles-i út felé járható lejtőben ereszkedett, azonban a genappe-i országút felé szinte meredek volt. Ennek a meredekségnek a magasságát még ma is meg lehet mérni két nagy sír halmának a magasságával, amelyek a genappe-brüsszeli út mentén emelkednek; az egyik, a bal oldali angol sír, a másik, a jobb oldali német sír. Francia sír nincs. Franciaországnak ez az egész síkság sírhalom. Annak az ezer meg ezer szekér földnek a jóvoltából, amelyet a százötven láb magas és ötszáz láb kerületű dombhoz összehordtak, a Mont-Saint-Jean fennsík ma enyhe lejtőn megközelíthető; a csata napján főképpen Haie-Sainte felől meredek és szakadékos magaslat volt. Olyan meredek volt itt a domboldal, hogy az angol ágyúk nem látták maguk alatt a völgy mélyén meglapuló majort, az ütközet gócpontját. 1815. június 18-án a záporok még jobban kimosták ezt a meredeket, a sár megnehezítette a feljutást, és nem csupán kapaszkodtak, hanem bele is süppedtek a sárba. A fennsík gerincének hosszában valamiféle árok húzódott, amelyet a távoli szemlélőnek lehetetlen volt észrevennie.

Mi volt ez az árok? Mondjuk meg. Braine-l’Alleud belga falu, Ohain ugyancsak. Ezeket a falvakat, amelyek a földmélyedésben bújnak meg, körülbelül másfél mérföldes út köti össze, amely dombos-völgyes síkon vág át, és mint valami barázda, gyakran belevág és belemélyed a dombokba, minek következtében ez az út bizonyos szakaszain olyan, mint valami szakadék. 1815-ben, mint ma is, ez az út vágta át a mont-saint-jeani fennsík gerincét a genappe-i és a nivelles-i két út között; csak éppen hogy ma egy szinten van a síksággal; akkor mélyút volt. Két oldalát lehordták az emlékdomb céljaira. Ez az út akkor is és még ma is vonalának legnagyobb részében futóárok; néhol tizenkét láb mély futóárok, amelynek nagyon meredek oldalai itt is, ott is, különösen télen, a záporok következtében beomlanak. Történtek itt balesetek is. Az út, mikor Braine-l’Alleud-be ér, olyan szoros, hogy egy gyalogost agyonlapított benne egy szekér, amint erről a kőkereszt értesít, amely ott áll a temető mellett, és elárulja a halott nevét: Bernard Debrye úr, brüsszeli kereskedő és a baleset dátumát: 1637. február.[347]

Ez az út olyan mélyen belevágott a mont-saint-jeani fennsíkba, hogy egy Mathieu Nicaise nevű parasztot agyonnyomott benne 1783-ban a part beomlása, amiről egy másik kereszt tanúskodik, amelynek a csúcsa elveszett valahol az ugarban, alapja azonban felfordultan ma is ott látható az Haie-Sainte és a mont-saint-jeani major között húzódó úttól balra, a pázsitos lejtőn.

A csata napján ez a mélyút - semmi sem figyelmeztetett rá, a Mont-Saint-Jean gerincének mentén haladt, a meredek tetején ásták meg -, ez a földbe rejtett kocsiút, láthatatlan volt, vagyis félelmetes.

VIII
A császár megkérdez valamit vezetőjétől, Lacoste-tól

Tehát Waterloo reggelén a császár elégedett volt.

Igaza volt; haditerve, ezt már megállapítottuk, csakugyan csodálatos volt.

A csata megkezdődött; nagyon változatos fordulatai, Hougomont ellenállása; Haie-Sainte makacssága; Bauduin eleste; Foy megsebesülése; a váratlanul felbukkant fal, amelyen összezúzódott a Soye-dandár; Guilleminot végzetes hirtelenkedése, akinek nem voltak sem bombái, sem elég puskapora; az ütegek sárba rekedése; tizenöt védtelen ágyú egymásra torlódása Uxbridge támadása miatt egy mélyútban; a bombák gyenge hatása, amelyek az angol vonalakba hullottak, belesüppedtek az esőtől feláztatott földbe, és csak sártűzhányókat tudtak robbantani, éppúgy, mint ahogy a kartács fecskendező sárrá változott; Piré haszontalan tüntetése Braine-l’Alleud-nél; az egész lovasságnak: tizenöt osztályának majdnem teljes megsemmisülése; az angol jobbszárny elleni rosszul sikerült támadás; a balszárny rosszul sikerült behorpasztása, Ney furcsa félreértése, amellyel, ahelyett, hogy oszlopokra bontotta volna, összetömörítette az első hadtest négy hadosztályát huszonhét sor mélységben és kétszáz embernyi arcélben, kitette őket a kartácstűznek; az iszonyatos lyukak, amelyeket az ágyúgolyók vágtak ezekben a tömegekben; a támadó oszlopok széthullása; a szárnyaikban hirtelen felbukkant oldalazó üteg; Bourgeois, Donzelot és Durutte kudarca; Quiot visszaszorítása; Vieux hadnagynak, ennek a tüzériskolából épp most kikerült Herkulesnek megsebesülése abban a pillanatban, amikor fejszecsapással beverte Haie-Sainte kapuját a genappe-brüsszeli út kanyarulatát záró angol torlasz záporozó tüzében; a gyalogság és lovasság közé szorult Marcognet-hadosztály összelövetése közvetlen közelből a gabonában - Best és Pack haditette -, lekaszabolása; Ponsomby haditette; a hét ágyúból álló ütegének beszegzése; a szász-weimari herceg helytállása, aki Erlon gróf ellenére tartotta Frischemont-t és Smohaint; a 105. ezred zászlajának elvesztése, a 45. ezred zászlajának elvesztése; az a fekete porosz huszár, akit a Wawre és Plancenoit között hírszerző járőri szolgálatot teljesítő háromszáz vadászból álló repülő oszlop katonái elfogtak, a nyugtalanító dolgok, amiket ez a fogoly elmondott; Grouchy késlekedése;[348] ezerötszáz ember lemészárlása nem egészen egy óra alatt az hougomont-i gyümölcsösben; ezernyolcszáz ember eleste még kevesebb idő alatt Haie-Sainte körül - mindezek a viharos események, amelyek mint a csata fellegei száguldottak Napóleon előtt, alig zavarták meg tekintetét, és nem borították árnyékba ezt a magabízó császári arcot. Napóleonnak az volt a szokása, hogy mereven nézte az ütközetet. Sohasem akarta kínosan, számról számra összeadni az apró részleteket; a számok nem voltak fontosak neki, feltéve, hogy ez volt az összegük: győzelem; hogy a kezdetbe hibák csúsztak, azon nem izgult fel, hiszen szentül hitte, hogy a befejezésnek ő az ura, az az ő hatalmában van; tudott várni abban a feltevésben, mintha nem is ő forogna szóban, és egyenrangú ellenfél gyanánt bánt a végzettel. Mintha ezt mondta volna a sorsnak: „Úgysem mered.”

A félig fény, félig árny Napóleon érezte, hogy a jóban pártfogást, a rosszban kíméletet élvez. Egyetértésben, azt mondhatnók, cimboraságban volt, vagy legalább azt hitte, hogy van az eseményekkel, ami egyenértékű az ókori sebezhetetlenséggel.

Mégis, aki már átélte a Berezinát, Lipcsét és Fontainebleau-t,[349] annak bizony oka lehetett volna bizalmatlankodni Waterlooban. Az égboltozat mélyén valami titokzatos szemöldökráncolás komorlott fel.

Abban a pillanatban, amikor Wellington hátrált, Napóleon megremegett. Hirtelen látta, hogy a Mont-Saint-Jean fennsík kiürül, és az angol hadsereg arcvonala eltűnik. Ez a hadsereg zárkózott, de hátrált. A császár félig felemelkedett a kengyelvasban. A győzelem villáma lobbant a szemében.

Nekiszorítja Wellingtont a soignes-i erdőnek és tönkreveri, ez annyi, hogy Franciaország véglegesen földre teperi Angliát; ez Crécy, Poitiers, Malplaquet és Ramillies[350] megbosszulása. Marengo[351] hőse letöri Azincourt-t.[352]

Ekkor a császár elgondolkodott a rettenetes fordulaton, és még egyszer végigjártatta távcsövét a csatatér minden pontján. Gárdája lábhoz tett fegyverrel figyelte alulról, szent áhítattal. Elgondolkozott; vizsgálta a lejtőket, megjegyezte az ereszkedőket, kémlelte a facsoportokat, a rozstáblákat, az ösvényt; mintha minden bokrot számba vett volna. Mereven szemlélte a két út angol torlaszait, a két hatalmas fatorlaszt; azt, amely a genappe-i úton Haie-Sainte felett állt, két ágyúval felfegyverezve - az egész angol tüzérségnek csak ez a két ágyúja irányult a csatatér közepe felé -, és a másikat a nivelles-i úton, amelyen megcsillantak a Chassé-dandár hollandusainak szuronyai. Észrevette e torlasz mellett az öreg, fehérre festett Szent Miklós-kápolnát, amely a Braine-l’Alleud-i keresztút hajlatánál van. Lehajolt, és halkan odaszólt vezetőének, Lacoste-nak. A vezető, valószínűleg hazugul, tagadón rázta a fejét. A császár fölegyenesedett és elgondolkodott.

Wellington hátrált. Nem volt egyéb hátra, mint betetőzni ezt a visszavonulást a megsemmisítésével.

Napóleon hirtelen megfordult, és lóhalálában futárt küldött Párizsba azzal a hírrel, hogy az ütközetet megnyerte.

Napóleon egyike volt azoknak a lángelméknek, amelyekből mennydörgés harsog elő.

Most megtalálta a villámot, amellyel lesújt.

Parancsot adott Milhaud vérteseinek, hogy foglalják el a Mont-Saint-Jean fennsíkot.

IX
Amire nem számítottak

Háromezer-ötszázan voltak. Arcvonaluk negyed mérföldes volt. Hatalmas nagy lovakon gigászi férfiak voltak ezek. Huszonhat lovasszázad; és mögöttük, erősítésükre, Lefevbre-Desnouettes hadosztály, százhat válogatott csendőr, a gárdavadászok, ezerkilencszázkilencvenhét ember és a gárdalándzsások, nyolcszáznyolcvan lándzsa. Sisakjukon nem volt forgó, és a vértjük kovácsoltvas, nyeregpisztoly a nyeregkápájukban és hosszú szablya. Reggel az egész hadsereg megcsodálta őket, mikor kilenc órakor trombitaharsogással - miközben valamennyi zenekar rázendített a birodalmi himnuszra - jöttek zárt oszlopokban, egyik ütegük oldalvást, a másik középütt, két sorban kibontakoztak a genappe-frischemont-i út között, és elfoglalták hadállásukat abban a hatalmas második vonalban, amelyet Napóleon oly bölcsen állított össze, és amelynek valósággal két vasszárnya volt, mivel a szélső bal oldalán Kellermann vértesei és szélső jobb oldalán Milhaud vértesei állottak.

Bernard szárnysegéde megvitte nekik a császár parancsát. Ney kardot rántott, és az élükre ugratott. Az óriási svadronok megmozdultak.

Ekkor félelmetes látvány bontakozott ki.

Ez az egész lovasság, kivont karddal, lobogó zászlókkal és harsogó trombitákkal, hadosztályonként oszlopokra szakadozva lezúdult egy mozdulattal, mint egyetlen ember a bronz faltörő kos pontosságával, amely rést vág a belle-alliance-i dombon, behatolt abba a félelmetes körzetbe, ahol már annyi ember hullott el, eltűnt a füstben, aztán kibukkant ebből az árnyékból, feltűnt a völgy túlsó oldalán, változatlanul tömören és zártan, rohamban vágtatott fel a rázúduló kartácsok felhőjén keresztül, a Mont-Saint-Jean fennsík sáros lejtőjén. Súlyosan, fenyegetőn, rendíthetetlenül mentek fölfelé; a puskaropogás és az ágyútűz szüneteiben hallani lehetett ezt a mennydörgő lódobogást. Mivel két hadosztály volt, két oszlopot alkotott; a Wathier-hadosztály foglalta el a jobb-, a Delord-hadosztály a balszárnyat. Messziről úgy látszott, mintha a fennsík gerince felé két óriási acélkígyó nyújtózna fel. Úgy tehénkedett bele az ütközetbe, mint egy mesebeli szörnyeteg.

Azóta, hogy a nehézlovasság bevette a borodinói[353] nagy erődöt, ehhez hasonlót nem lehetett látni; Murat nem volt itt, de Ney megint itt volt. Úgy látszott, hogy ez a tömeg egyetlen szörnyeteggé vált, és egyetlen lelke van. Minden svadron hullámzott és duzzadozott, mint a polip karja. Észre lehetett venni őket egy imitt-amott megszakadt hatalmas füstfellegen keresztül. Sisakok, ordítások, kardok összevisszasága, lófarkak vad ficánkolása az ágyúdörgésben és a harsonazengésben, fegyelmezett és rettenetes zűrzavar, legfelül a vértesek, mint a szörnyeteg pikkelyei.

Mintha valami régmúlt korszakról szólna ez az elbeszélés. Kétségtelen, hogy valami ehhez hasonló látomás tűnik fel az ősrégi orfikus hőskölteményekben,[354] amelyek emberlovakról beszélnek, az antik hippanthroposokról, ezekről az emberarcú és lószügyű titánokról, amelyek rohamban vágtattak fel az Olimpusra, rettenetesen, sebezhetetlenül, fenségesen; istenek és állatok.

Furcsa számbeli találkozás; huszonhat zászlóalj fogadta ezt a huszonhat századot. A fennsík gerince mögött az álcázott üteg árnyékában az angol gyalogság, tizenhárom négyszögben, négyszögenként két zászlóalj, és két vonalban, hét az elsőben, hat a másodikban, vállhoz szorított puskaaggyal, célzásra emelt puskával, nyugodtan, némán, mozdulatlanul várta a történendőket. Nem látta a vérteseket, és a vértesek nem látták őt. Hallotta ennek az emberáradatnak a felkapaszkodását. Hallotta háromezer ló egyre erősödő dobogását, a vágtató patkók váltakozó és ütemes csattogását, a vértek csörrenését, a szablyák csendülését és valami vad, hatalmas szél zúgását. Félelmetes csend volt, aztán hirtelen kardok hosszú sora villant a fölemelt karokban, a gerinc fölött, és a sisakok, trombiták, zászlók és háromezer ősz bajuszos katona kiáltotta egyszerre: - Éljen a császár!

Az egész lovasság rázúdult a fennsíkra, és ez olyan volt, mint valami földindulás kezdete.

Egyszerre csak, tragikus dolog, az angolok bal oldalán, a mi jobbszárnyunkon, a vértesek oszlopának éle iszonyú ordítással megtorpant. Mikor a gerinc tetejére értek, nekivadultan, fékevesztett dühvel, rohamban, hogy megsemmisítsék ezeket a négyszögeket és ágyúkat, a vértesek egyszerre csak észrevették, hogy közöttük és az angolok között egy árok, egy szakadék tátong. Az ohaini mélyút.

Irtózatos pillanat volt ez. A mélyút, váratlanul, ott tátongott meredeken lovaik lába alatt, két öl mélységben két fala között; a második sor beletaszította az elsőt, és a harmadik beletaszította a másodikat; a lovak felágaskodtak, hátradobták magukat, farukra hulltak, elcsúsztak, négy lábuk a levegőbe meredt, ledobták és letaposták lovasaikat, nem volt mód a visszavonulásra, az egész oszlop olyan volt, mint egy kilőtt golyó, az angolok legázolására felgyülemlett roham sebessége magukat a franciákat gázolta le, az irgalmatlan mélyúton csak úgy lehetett átmenni, ha előbb megtelik, lovasok és lovak egymás hegyén-hátán hemperegtek bele, agyonnyomták egymást, a szakadék egyetlen hústömeg volt már, és mikor ez a mélység megtelt élő emberekkel, át lehetett menni rajta, és a többiek át is mentek. A Dubois-dandárnak majdnem harmadrésze belezuhant ebbe a mélységbe.

Itt kezdődött a csata elvesztése.

Egy helyi hagyomány, amely nyilvánvalóan túloz, azt mondja, hogy kétezer ló és ezerötszáz ember pusztult el az ohaini mélyútban. Ebben a számban valószínűleg benne vannak a többi hullák is, amelyeket a csata másnapján beledobáltak ebbe a szakadékba.

Futtában jegyezzük meg, hogy ez volt az a keservesen megszenvedett Dubois-dandár, ez volt, amely egy órával előbb egyéni vállalkozás gyanánt elvette a lüneburgi zászlóalj zászlaját.

Napóleon, mielőtt ezt a feladatot rábízta volna Milhaud vérteseire, megvizsgálta a terepet, de nem láthatta a mélyutat, amely még csak türemlést sem vetett a fennsík felületén. Mégis felfigyelt, és a kis fehér kápolna, amely a nivelles-i országút sarkát jelzi, szeget ütött a fejébe, esetleges akadályt sejtett, és ezért valószínűleg kérdést intézett vezetőjéhez, Lacoste-hoz. A vezető tagadólag felelt. Szinte azt mondhatnók, hogy ennek a parasztnak a fejrázása volt az oka Napóleon katasztrófájának.

Még más végzetes dolgok is támadtak.

Lehetséges volt-e, hogy Napóleon megnyerje ezt a csatát? Mi nemmel felelünk. Miért? Wellington miatt? Blücher miatt? Nem. Isten miatt.

Az, hogy Bonaparte győzzön Waterloonál, kívül esett a tizenkilencedik század törvényszerűségén. Újabb események sorozata készült, amelyben Napóleon számára nem volt már hely. Az események rosszindulata már hosszú idő óta megmutatkozott.

Ideje volt, hogy ez a hatalmas ember összeomoljon.

Ez az ember oly túlságosan rásúlyosodott az emberiség sorsára, hogy zavarta az egyensúlyt. Ez az egyéniség egymaga többet számított, mint az egész világ. Ha minden telivér emberi életerő egyetlen emberben összpontosulna, ha az egész világ összetornyosulna egyetlen ember agyában, az halálos csapás volna a civilizációra, ha tartós lehetne. Eljött a pillanat, hogy a megvesztegethetetlen legfőbb igazságosság megadja a jelet. Valószínűleg panaszt emeltek már az elvek és elemek, amelyektől az erkölcsi világban éppúgy, mint az anyagi világban, a szabályszerű nehézkedések függnek. A párolgó vér, a túltömött temetők, a könnyező anyák, mindezek félelmetes vádbeszédek. Valahányszor a föld valami többletteher alatt nyög, titokzatos sóhajtások sírnak fel a sötétségben, amelyeket megért a végtelenség.

Napóleont följelentették a végtelenségnél, s az elhatározta a bukását.

Útjában volt az Istennek.

Waterloo nem csupán ütközet; Waterloo a világegyetem arcvonalának megváltozása.

X
A Mont-Saint-Jean fennsík

Ugyanabban az időben, mikor a mélyutat megpillantották, az üteg is levette álarcát.

Hatvan ágyú és tizenhárom négyszög záporozta golyóival közvetlen közelből a vérteseket. A rettenthetetlen Delord tábornok katonásan tisztelgett az angol ütegnek.

Az egész angol lovas tüzérség vágtatva tért vissza a négyszögekhez. A vértesek meg sem álltak. A mélyúti katasztrófa megtizedelte őket, de nem vette el bátorságukat. Ezek olyan emberek voltak, hogyha a számuk megfogyott, megnőtt a szívük.

Csupán a Wathier-oszlopot sújtotta a pusztulás; a Delord-oszlop, amelyet Ney, mintha csak valami csapdát sejtett volna, balra hajlított, teljes épségben érkezett meg.

A vértesek rávetették magukat az angol négyszögekre.

Vágtában megeresztették a kantárt, kardjukat a foguk közé, pisztolyukat markukba szorították: ilyen volt a roham.

Vannak pillanatok a csatában, amikor az ember lelke úgy megkeményedik, hogy a katonát szoborrá merevíti, hogy minden hús gránittá keményedik. Az angol zászlóaljak e sodró támadás alatt meg sem moccantak.

Hát ez irtózatos volt.

Az angol négyszögek valamennyi arcvonalát egyszerre támadták meg. Őrjöngő kavarodás burkolta be őket. Ez a hideg gyalogság érzéketlen maradt. Az első sor fél térdre ereszkedve, szuronnyal fogadta a vérteseket, a második sor tüzelt rájuk; a második sor mögött a tüzérek megtöltötték ágyúikat, a négyszög arcvonala megnyílt, utat nyitott a kartácstűznek, aztán bezárult. A vértesek azzal feleltek, hogy beléjük gázoltak. Hatalmas lovaik ágaskodtak, beletapostak a sorokba, átugrották a szuronyokat, és gigászok gyanánt zuhantak az élő négy fal közé. Az ágyúgolyók lyukakat szakítottak a vértesek soraiban, a vértesek réseket vágtak a négyszögeken. Egész embersorok tűntek el összetaposva a lovak patái alatt. A szuronyok belemélyedtek ezeknek a kentauroknak[355] a hasába. Innen van az az iszonyatos sebesülés, amit máshol talán nem lehetett még látni. A négyszögek, amelyeket megcsipkézett ez az ágaskodó lovasság, rendületlenül zárkóztak. A kartácstüzük kimeríthetetlen volt, egyre dördültek a robbanások a rohamozók között. Szörnyűséges volt ennek a csatának a képe. Ezek a négyszögek nem zászlóaljak voltak már, hanem tűzokádók; ezek a vértesek nem lovasság volt már, hanem orkán. Minden négyszög tűzhányó volt, amelyet felhő támad meg; a láva viaskodik a villámmal.

A legszélső jobb oldali négyszög, a legvédtelenebb, fedezetlen volt, és szinte az első összecsapásban megsemmisült. Ez a négyszög a 75. Highlander-ezredből[356] alakult. Középütt a dudás, miközben körülötte folyt a gyilkolás, mélységes közömbösséggel lesütötte mélabús szemét, amely teli volt az erdők és tavak sugárzásával, ott ült egy dobon, dudáját a hóna alá szorította, és hegyi dallamokat fújdogált. Ezek a skótok úgy haltak meg, hogy Ben Lothianra[357] gondoltak, mint ahogy a görögök Argosra[358] emlékeztek. Egy vértes kardja átvágta a dudát és a kart is, amely tartotta, elvágta a dalt, megölte a dalost.

A vértesekkel szemben, akik aránylag kevesebben voltak, s még a mélyúti katasztrófában is megfogytak, ott állt szinte az egész angol hadsereg, csakhogy ők megsokszorozták magukat, minden ember fölért tízzel. Közben néhány hannoveri zászlóalj megingott. Wellington meglátta ezt, és eszébe jutott a lovassága. Ha Napóleonnak ugyanebben a pillanatban eszébe jutott volna a gyalogsága, megnyerte volna a csatát. Ez a feledékenység volt nagy, végzetes hibája.

Egyszerre csak a vértesek, a támadók, észrevették, hogy támadják őket. Az angol lovasság hátukba került. Előttük a négyszögek, mögöttük Somerset; Somerset, azaz ezernégyszáz gárdadragonyos. Somerset jobbszárnyán Dornberg volt a német könnyűlovassággal, és balszárnyán Trip a belga karabélyosokkal; a vértesek, akiket oldalt és szemben, elölről és hátulról, gyalogság és lovasság támadott, minden irányban kénytelenek voltak vállalni a harcot. Mit törődtek vele? Olyanok voltak, mint a forgószél. Hősiességüket emberi szó ki nem fejezheti.

Ezenfelül ott volt hátuk mögött a folytonosan mennydörgő üteg. Csak így történhetett, hogy ezek az emberek a hátukon kaptak sebet. Egyikük vértje, amelyet a bal lapockánál átfúrt egy kartácsszilánk, ott van az úgynevezett waterlooi múzeum gyűjteményében.

Ilyen franciákhoz ilyen angolok illettek.

Nem volt ez már küzdelem, hanem révület, őrjöngés, lelkek és hősiességek örvényes felviharzása, villámló kardok orkánja. Az ezernégyszáz gárdadragonyosból egy pillanat alatt csak nyolcszáz maradt: Fuller, az alezredesük holtan rogyott össze. Ney odarohant Lefevbre-Desnouettes lándzsásaival és vadászaival. A Mont-Saint-Jean fennsíkot elfoglalták, elvesztették, megint elfoglalták. A vértesek otthagyták a lovasságot, hogy a gyalogság ellen forduljanak, vagy helyesebben szólván, ez az egész félelmetes összevisszaság úgy kavargott, hogy egyik fél sem tágított. A négyszögek mindvégig helytálltak. Tizenkét támadás volt. Ney alól négy lovat kilőttek. A vértesek fele ott maradt a fennsíkon. Ez a tusa két óra hosszat tartott.

Az angol hadsereget alapjában rendítette meg. Semmi kétség, hogy ha első rohamukban nem gyengítette volna meg őket a mélyúti katasztrófa, akkor a vértesek összemorzsolták volna a derékhadat, és megszerezték volna a győzelmet. Ennek a páratlan lovasságnak a láttára Clinton,[359] aki pedig látta Talaverát és Badajozt,[360] valósággal kővé dermedt. Wellington, aki háromnegyed részben már le volt győzve, hősiesen megbámulta őket. Halkan ezt mondta:

- Fenséges![361]

A vértesek a tizenhárom négyszög közül hetet megsemmisítettek, hatvan ágyút zsákmányoltak vagy beszegeztek, és elvettek az angol ezredektől hat zászlót, amelyeket három vértes és három gárdavadász azonnal elvitt a császárnak a belle-alliance-i major elé.

Wellington helyzete rosszabbodott. Ez a különös ütközet olyan volt, mint egy párbaj két fenekedő sebesült között, akik egyre csak támadják egymást, makacsul ellenállnak, és minden vérüket elhullatják. Vajon melyik esik el elsőnek a kettő közül?

A fennsíkon tovább folyt a tusa.

Meddig mentek a vértesek? Senki sem tudná megmondani. Csak annyi bizonyos, hogy a csata másnapján egy holt vértest lovastul ott találtak Mont-Saint-Jeanban, a kocsik hídmérlegének a gerendázatában, éppen azon a ponton, ahol a nivelles-i, genappe-i, La Hulpe-i és brüsszeli négy út találkozik, és szeli egymást. Ez a lovas átvágott az angol vonalakon. Azoknak az embereknek egyike, akik felszedték ezt a holttestet, még ma is él Mont-Saint-Jeanban. Dehaze a neve. Akkor tizennyolc éves volt.

Wellington érezte, hogy meginog. A döntő pillanat közel volt.

A vértesek nem értek el sikert, olyan értelemben, hogy a középet nem sikerült áttörniük. Mivel a fennsík mind a két félé volt, egyiké sem volt, és végül nagyobb részben az angolok birtokában maradt. Wellington tartotta a falut és a síkság magaslatát; Ney csupán a gerincet és a lejtőt tartotta. A két ellenfél mintha belegyökerezett volna ebbe a gyászos földbe.

Csakhogy az angolok meggyengülése gyógyíthatatlannak látszott. Ennek a hadseregnek a vérvesztesége szörnyű volt. Kempt a balszárnyon erősítést kért. - Nincs - üzente vissza Wellington -, haljon meg! - Majdnem ugyanebben a percben különös egyezés jellemzi a két hadsereg kimerülését: Ney gyalogságot kért Napóleontól, és Napóleon felkiáltott: - Gyalogságot! Hát honnan vegyem? Talán csináljak?

Mégis az angol hadsereg volt a betegebb. A vasvértes és acélmellű hatalmas lovasosztagoknak dühös rohamai összemorzsolták a gyalogságot. Néhány ember egy zászló körül jelezte egy-egy ezred helyét, némelyik zászlóaljat már csak kapitány vagy hadnagy vezényelte; az Alten-hadosztály, amellyel már Haie-Sainte-nél oly kegyetlenül elbántak, majdnem megsemmisült; a Van Kluze-dandár rettenthetetlen belgái ott hevertek a gabonában a nivelles-i út hosszában; úgyszólván semmi sem maradt meg azokból a hollandus gránátosokból, akik 1811-ben Spanyolországban a mi sorainkban küzdöttek Wellington ellen, és akik 1815-ben az angolokkal szövetkezetten Napóleon ellen harcoltak. Rengeteg tiszt pusztult el. Lord Uxbridge-nek, aki másnap eltemettette a combját, össze volt zúzva a térde. Míg francia részről a vérteseknek ebben a tusájában Delord, Lhéritier, Colbert, Dnop, Travers és Blancard harcképtelenné vált, angol részről Altan megsebesült, Barne megsebesült, Delancey elesett, Van Meeren elesett, Ompteda elesett, Wellington egész vezérkarát megtizedelték, és ebben a véres egyenlegben Anglia húzta a rövidebbet. A második gárdagyalogezred öt alezredest, négy kapitányt és három zászlóst vesztett; a 30. gyalogezred első zászlóalja huszonnégy tisztet és száztizenkét katonát vesztett; a 79. hegyi ezrednek huszonnégy tisztje megsebesült, tizennyolc tisztje elesett, négyszázötven katonája meghalt. A hannoveri Cumberland-huszárok, a teljes ezred, élén ezredesével, Hackéval, akit később bíróság elé állítottak és lefokoztak, mindenestül megfutamodott a csatából, bemenekült a soignes-i erdőbe, és egészen Brüsszelig hintette a bomlás magvait. A szekerek, az ágyútalpak, a poggyászkocsik, a sebesültekkel zsúfolt szekerek, amikor látták, hogy a franciák tért nyernek és közelednek az erdőhöz, bemenekültek; a hollandusok, akiket a francia lovasság kaszabolt, kétségbeesett ordítozásban törtek ki. Ma is élő szemtanúk vallomása szerint körülbelül két mérföld hosszúságban torlódtak össze a menekülők, Vert-Coucou-tól egészen Groenendaelig, Brüsszel irányában. Ez a pánik akkora volt, hogy Condé herceget[362] Mailens-ban és XVIII. Lajost Gentben magával ragadta. Nem számítva azt a gyenge tartalékot, amely a Mont-Saint-Jean majorban levő segélyhely mögött volt felállítva, és a Vivian- és Vandeleur-dandárokat, amelyek a balszárnyat fedezték, Wellingtonnak nem volt lovassága. Megszámlálhatatlan üteg hevert leszerelve. Ezeket a tényeket elismeri Siborne, és Pringle, aki túlozza a pusztulást, arra az állításra ragadtatja magát, hogy az angol-hollandus hadsereg harmincnégyezer emberre olvadt. A vasherceg nyugodt maradt, de ajkai elfehéredtek. Vincent osztrák biztos, Alava spanyol biztos, akik az angol vezérkar társaságában figyelték a csatát, azt hitték, hogy a hercegnek vége van. Öt órakor Wellington kivette az óráját, és hallották, amint sötéten ennyit dörmögött: - Blücher, vagy az éjszaka!

Körülbelül ebben a pillanatban Frischemont felől a magaslaton szuronyok távoli vonala csillant meg.

Itt van ennek a gigászi drámának a sorsfordulata.

XI
Napóleonnak rossz a vezetője, Bülow-nak jó a vezetője

Napóleon megdöbbentő tévedése ismeretes; Grouchyt várta, Blücher érkezett; az élet helyett a halál.

A sorsnak vannak ilyen fordulatai; az ember a világ uralmát reméli - és felbukkan előtte Szent Ilona.

Ha a pásztorfiú, aki Bülow-nak,[363] Blücher alvezérének vezetője volt, azt a tanácsot adja neki, hogy inkább Frischemont fölött lépjen ki az erdőből, mint Plancenoit alatt, akkor a tizenkilencedik század talán másként alakul. Napóleon megnyerte volna a waterlooi csatát. A Plancenoit alatti út kivételével a porosz hadsereg minden más úton olyan mélyútba került volna, amelyen nem tudott volna átkelni a tüzérsége, és Bülow nem érkezett volna meg.

Nos, egyórai késedelem - ez Muffling[364] porosz tábornok megállapítása -, és Blücher nem találta volna talpon Wellingtont: „A csata elveszett volna.”

Látni való: ideje volt, hogy Bülow megérkezzék. Különben nagyon sokat késett. Dion-le-Mont-nál táborozott, és hajnalban indult útnak. De az utak járhatatlanok voltak, és hadosztályai megrekedtek a sárban. Az ágyúk tengelyig süppedtek a kerékvágásokba. Ezenfelül át kellett kelni a Dyle-en, a wawre-i keskeny hídon; a hídhoz vezető utcát felgyújtották a franciák; a tüzérség muníciós és társzekereinek - minthogy nem mehettek keresztül a két égő házsor között - várakozniuk kellett, míg eloltják a tüzet. Dél volt, mikor Bülow előcsapata még nem tudta elérni Chapelle-Saint-Lambert-t.

Az ütközet, amely két órával előbb kezdődött, négy órakor véget ért volna, és Blücher akkor ért volna oda, amikor Napóleon már megnyerte a csatát. Ilyenek ezek a roppant véletlenek, arányosak valami végtelenséggel, amit nem tudunk felfogni.

Déltájban a császár messzelátójával elsőnek vett észre a látóhatár szélén valamit, ami lekötötte figyelmét. Megszólalt:

- Látok ott lent valami felhőt, mintha csapatok volnának. - Aztán megkérdezte a dalmáciai hercegtől: - Soult, mit lát ön Chapelle-Saint-Lambert irányában?

A tábornagy odairányította távcsövét, és így felelt:

- Négy- vagy ötezer embert, Sire. Bizonyosan Grouchy.

Azonban ez a valami mozdulatlan maradt a ködben. A vezérkar valamennyi távcsöve tanulmányozta ezt a „felhőt”, amelyet a császár mutatott. Egyesek azt mondták: pihenő menetoszlop. A legtöbben azt mondták: ezek fák. Az igazság az, hogy a felhő nem moccant. A császár ennek a homályos pontnak a felderítésére kiküldte Damon könnyű lovashadosztályát.

Bülow csakugyan nem mozdult. Előcsapata nagyon gyenge volt, nem tehetett semmit. Meg kellett várnia a hadtest zömét, és az volt a parancsa, hogy egyesítse erőit, mielőtt tűzbe megy; de Blücher, mikor észrevette Wellington veszedelmét, öt órakor parancsot adott Bülow-nak a támadásra, és ekkor mondta ezt az emlékezetes mondatot: „Lélegzethez kell juttatni az angol hadsereget.”

Kevéssel utóbb a Losthin-, Hiller-, Hacke- és Ryssel-hadosztályok kibontakoztak Lobau hadteste előtt, Vilmos porosz herceg[365] lovassága kibukkant a Bois de Paris-ból, Plancenoit lángolt, és hullani kezdtek a porosz ágyúgolyók, egészen a Napóleon mögött tartalékban álló gárda soraiba.

XII
A gárda

A többit tudjuk: egy harmadik hadsereg beavatkozása, a csata szétzilálódása, hirtelen nyolcvanhat ágyútorok megdördülése, Pirch váratlan megérkezése Bülow-val, a Ziethen-lovasság,[366] amelyet Blücher személyesen vezényelt, a franciák visszaszorítása, Marcognet elsöprése az ohaini fennsíkról, Durutte kiverése Papelotte-ból, Donzelot és Quiot hátrálása, Lobau oldalba támadása, az új ütközet, amely az alkonyatkor zúdult rá széttöredezett ezredeinkre, az egész angol vonal új támadása és előnyomulása, a francia hadseregben vágott roppant rés, az egymást támogató angol kartácstűz és porosz kartácstűz, az emberirtás, az arcvonal bomlása, a szárnyak bomlása, a gárda harcvonalba lépése ebben a borzalmas összeomlásban.

Mivel megérezte, hogy halni megy, elkiáltotta magát: „Éljen a császár!” A történelemben nincs megindítóbb valami, mint az éljenzésben kirobbanó haláltusa.

Az ég egész nap borús volt. Egyszerre csak, ebben a pillanatban, este nyolc óra volt, a látóhatár felhői megszakadtak, és a nivelles-i út szilfáin át kiárasztották a nyugvó nap hatalmas komor vörösségét. Ezt a napot Austerlitznél fölkelőben látták.

Ebben a döntő összecsapásban a gárda minden zászlóalját egy-egy tábornok vezényelte. Friant, Michel, Roguet,[367] Harlet, Mailét, Poret de Morvan volt itt. Amikor feltűntek a gárdagránátosok hegyes süvegei, rajtuk a széles ércsas, szimmetrikusan, rendekben, nyugodtan, büszkén, ennek a tombolásnak a ködében, az ellenségen tisztelet áradt el Franciaország iránt; úgy érezték, hogy húsz győzelem vonul be a csatatérre kiterjesztett szárnyakkal, és azok, akik győztek, azt hitték, hogy vereséget szenvedtek és hátráltak; de Wellington rájuk kiáltott:

- Talpra, gárdisták, és jól célozzatok!

Az angol vörös gárdaezred, amely a sövények mögött feküdt, talpra ugrott, kartácszápor lyuggatta át a háromszínű zászlót, amely ott röpködött sasaink körül, mindenki rohant, és megkezdődött a végső vérfürdő. A császári gárda érezte a sötétben, hogy a hadsereg hátrál körülötte, érezte a pusztulás roppant megrázkódtatását, hallotta a menekülők kétségbeesett ordítozását, amely elnyomta az „Éljen a császár!”-t, és míg mögötte futottak, ő tovább nyomult előre, miközben egyre jobban tizedelték a golyók, és hulltak és hulltak minden lépésnél, amit megtettek. Nem voltak itt ingatagok, nem voltak itt gyávák. Ebben a csapatban a közkatona éppolyan hős volt, mint a tábornok. Egyetlen ember sem riadt vissza az öngyilkosságtól.

Ney, aki az önkéntes halál egész nagyságában magasodik fel előttünk, eszeveszetten belerohant minden veszedelembe ebben a tombolásban. Itt már az ötödik lovat lőtték ki alóla. Csörgött róla a verejték, szeme lángolt, ajka tajtékzott, egyenruhája kigombolódott, egyik vállrojtját félig levágta valami lovasgárdista kardcsapása, nagy ércsasát behorpasztotta egy golyó, véresen, sárosan, felségesen, törött karddal a kezében így kiáltott:

- Ide nézzetek, így hal meg egy francia marsall a csatatéren! - De hiába, nem halt meg. Megriadt, méltatlankodott. Drouet d’Erlonnak ezt a kérdést vágta oda: - Hát te nem öleted meg magad, hé? - Odakiáltotta a tüzérség tombolásában, amely ezt a maroknyi embert pusztította: - Hát nekem egy se jut? Ó! Bárcsak valamennyi angol ágyúgolyó az én hasamba vágna bele! - Szerencsétlen, francia golyók számára[368] maradt meg az életed!

XIII
A katasztrófa

A gárda mögött gyászos volt az összeomlás.

A hadsereg hirtelen tört meg minden oldalon, Hougomont-nál, Haie-Sainte-nél, Papelotte-nál, Plancenoit-nál. Az „Árulás!” kiáltást nyomon követte a „Fussunk, ki merre lát!” kiáltás. Egy megfutamodó hadsereg olyan, mint a hóolvadás. Minden hajladozik, meghasad, recseg-ropog, tántorog, hömpölyög, elhull, megtorpan, vágtat, száguld. Elképzelhetetlen széthullás. Ney lovat kér valakitől, felpattan rá, és kalap nélkül, nyakkendő nélkül, kard nélkül keresztbe áll a brüsszeli országúton, megállítja az angolokat és egyúttal a franciákat. Igyekszik visszatartani a hadsereget, hívja, szidja, belecsimpaszkodik a menekülőkbe, de az ár átcsap rajta. A katonák menekülnek előle ezzel a kiáltással: - Éljen Ney marsall! - Durutte két ezrede jön és megy riadtan és mintegy ide-oda hányódva az ulánusok kardjai és a Kempt, Best-, Pack- és Rylandt-dandárok puskatüze között, a csatában legborzalmasabb a fejvesztett menekülés; a barátok leszúrják egymást, hogy menekülhessenek; osztályok és zászlóaljak egymásnak robbannak, és szétszórják egymást: roppant tajtékja a csatának. Lobau-t az egyik szárnyon, Reille-t a másikon elsodorja az áradat, Napóleon hiába állít falat elébük gárdája maradványaival; hiába dobálja be utolsó erőfeszítéssel a rendelkezésére álló lovasosztályokat. Quiot meghátrál Vivian előtt, Kellermann Vandeleur előtt, Lobau Bülow előtt, Morand Pirch előtt, Domon és Subervic Vilmos porosz herceg előtt. Guyot-t, aki rohamra vezette a császár lovasszázadát, az angol dragonyosok gázolják agyon. Napóleon végigvágtat a menekülők során, buzdítja, sürgeti, fenyegeti őket, könyörög nekik. Valamennyi száj, amely reggel „Éljen a császár!”-t ordítozott, most csak tátog; alig ismernek rá. A frissen érkezett porosz lovasság nekivág, repül, sújt, vág, aprít, gyilkol, irt. A szekerek lovai megbokrosodnak, az ágyúk menekülnek; a vonatcsapat katonái kifogják a lovakat a muníciós szekerekből, és felkapnak rájuk, hogy meneküljenek; négy kerekükkel a levegőbe meredő felfordult társzekerek torlaszolják el az utat, és ez mind újabb alkalom a mészárlásra. Agyonnyomják egymást, legázolják, halottakon és élőkön taposnak. Kezük-lábuk eszeveszetten dolgozik. Örvénylő tömeg lepi be az utakat, az ösvényeket, a hidakat, a síkokat, a dombokat, a völgyeket, az erdőket, amit mind telezsúfolt negyvenezer embernek ez a rohanása. Ordítás, kétségbeesés, gabonába behányt hátizsákok és puskák, kard, amellyel utat vágnak maguknak, nincs már bajtárs, nincsenek tisztek, nincsenek tábornokok, csak kimondhatatlan rémület. Ziethen kényére-kedvére kaszabolja Franciaországot. Az oroszlánok őzekké gyávultak. Ilyen volt ez a menekülés.

Genappe-nál megpróbáltak visszafordulni, helytállni, feltartóztatni az ellenséget. Lobau összeszedett háromszáz embert. Eltorlaszolták a falu bejáratát; de az első porosz kartácstűzre mindenki hanyatt-homlok menekült, és Lobau foglyul esett. Még ma is látni ennek a kartácssortűznek a nyomát az út jobb oldalán álló, régi téglaházikó ódon oromfalán, néhány percnyire Genappe előtt. A poroszok rávetették magukat Genappe-ra, egészen bizonyosan nekidühödtek, hogy ily kevés érdemet szerezhettek a győzelemben. Az üldözés szörnyű volt. Blücher mészárlást parancsolt. Roguet adta ezt a gyászos példát, hogy halállal fenyegetett meg minden francia gránátost, aki porosz foglyot hoz elé. Blücher túltett Roguet-n. Az ifjú gárda tábornoka, Duhesme, aki beszorult valami genappe-i fogadó kapujába, átadta a kardját egy halálfejes huszárnak, aki elvette a kardot, és megölte a foglyot. A győzelem a legyőzöttek lemészárlásával fejeződött be. Büntessünk, hiszen mi vagyunk a történelem; a vén Blücher eljátszotta a becsületét. Ez a vadság betetőzte az összeomlást. A kétségbeesett menekülő áradat átcsapott Genappe-on, átcsapott Quatre-Bras-n, átcsapott Sombreffe-en, átcsapott Frasnes-on, átcsapott Charleroin, átcsapott Thuinen, és csak a határnál állt meg. Ó, jaj! Hát ki futott meg így? A Nagy Hadsereg.

Ennek a forgatagnak, ennek a rémületnek, a történelemben valaha ismert legnagyobb hősiesség összeomlásának talán nem volt oka? De volt. Valami roppant jobb kéznek az árnyéka vetődik Waterloora. Ez a végzet napja. Az ember felett uralkodó erő rendezte ezt a napot. Innen a rémült csüggedés; ezért adta át annyi nagy hős a kardját. Azok, akik legyőzték Európát, most lesújtottan a porba hullottak, mert már sem mondani, sem tenni nem tudtak semmit, mert már érezték a sötétségben valami rettentő hatalom jelenlétét. Hoc erat in fatis.[369] Ezen a napon az emberi nem távlata megváltozott. Waterloo a tizenkilencedik század fordulópontja. A nagy ember eltűnése szükséges volt, hogy megérkezhessen a nagy század. Olyasvalaki vállalta ezt magára, akivel nem lehet vitatkozni. A hősök riadalma megmagyarázható. A waterlooi csatában a fellegeknél is valami több: meteor vonult át. Isten vonult át.

Mikor az alkony leszállt, egy mezőn, Genappe közelében Bernard[370] és Bertrand a köpenye csücskénél fogva megfogtak és megállítottak egy dúlt, gondolataiba mélyedt, komor férfit, akit idáig sodort a menekülők áradata, aki leszállt a lováról, hóna alá csapta lova kantárszárát, és tébolyult szemmel visszaindult egymaga Waterloo felé. Napóleon volt, még mindig előre akart menni, óriás alvajárója a szétfoszlott álomnak.

XIV
Az utolsó négyszög

A gárda néhány négyszöge mozdulatlan maradt a menekülő áradat hömpölygésében, mint a szikla a rohanó vízben, és éjszakáig helytállott. Amint leszállt az éjszaka, eljött a halál is, várták ezt a kettős árnyat, és nem rendültek meg, csak hagyták, hadd burkolja be őket. Minden ezred, elszigetelve a többitől, mivel nem volt semmiféle kapcsolata semerről a szétzüllött hadsereggel, magára hagyatva pusztult el. Állást foglaltak erre az utolsó haditettre: egyesek Rossomme magaslatain, mások Mont-Saint-Jean síkján. Ott elhagyottan, legyőzötten, félelmetesen, ezek a sötét négyszögek nagyszerű haláltusát vívtak. Ulm, Wagram, Jena, Friedland[371] halt meg bennük.

Alkonyatkor, este kilenc óra tájban a Mont-Saint-Jean fennsík végében már csak egy maradt. Ebben a gyászos völgyben, annak a lejtőnek a lábánál, amelyre a vértesek felkapaszkodtak, s amelyen most angol tömegek hullámzottak, a diadalmas ellenséges tüzérség összpontosított tüzelésében, a lövedékek szörnyű záporában, ez a négyszög még viaskodott. Egy Cambronne[372] nevű jelentéktelen tiszt volt a parancsnokuk. A négyszög minden sortűzre megcsappant és visszavágott. A kartácsra puskatűzzel felelt, és egyre összébb zárta négy falát. Távolról a menekülők, amint kifulladtan egy-egy pillanatra megálltak, hallgatták a sötétben ezt az egyre halkuló komor mennydörgést.

Mikor ez a légió már csak maroknyi volt, mikor zászlajukat már ronggyá lőtték, mikor kifogyott a golyójuk, és puskáik már csak botok voltak, mikor a hullák halma nagyobb volt, mint az élő emberek csoportja, a győzteseket valami szent borzalom járta át itt e fenséges halálraszántak körül, és az angol tüzérség elhallgatott, hogy lélegzetet vegyen. Egyfajta haladék volt ez. E harcosok körül mintha kísértetek nyüzsögtek volna, lovas emberek körvonalai, ágyúk fekete rajza, a kerekeken és ágyútalpakon keresztül kivillanó fehér ég; az a roppant halálfej, amely a csata forgatagában a füstben mindig felsejlik a hősök előtt, közeledett feléjük, és tekintetét rájuk szögezte. Hallhatták az alkonyat derengésében, hogy megtöltötték az ágyúkat; a meggyújtott kanócok, mint tigrisszemek az éjszakában, körben rajzolódtak ki a fejük körül, az angol ütegek valamennyi gyújtókanóca közeledett az ágyúkhoz, és ekkor valamelyik angol tábornok, némelyek szerint Colville, mások szerint Maitland, várt még, halogatta még a fejük fölött lebegő végzet utolsó percét, és megindultan átkiáltott hozzájuk: - Derék franciák, adjátok meg magatokat! - Cambronne ezt felelte rá: - Szart!

XV
Cambronne

Mivel a francia olvasó kényes, nem szokás ismételni előtte a legszebb szót, amit francia valaha kis kimondott. Tilos a történelmet fenségessel bemocskolni.

Mégis megtörjük ezt a tilalmat a magunk kockázatára és veszélyére.

Tehát mindezek közt az óriások között volt egy titán: Cambronne.

Kimondani ezt a szót, és aztán meghalni. Mi nagyszerűbb ennél! Hiszen a halált akarni annyi, mint meghalni, és nem ennek az embernek a hibája, hogy élve került ki a kartácstűzből.

Az a férfiú, aki megnyerte a waterlooi csatát, nem a menekülő Napóleon, nem Wellington, aki négy órakor megingott, ötkor kétségbeesett, nem Blücher, aki nem is vett részt a csatában; az a férfiú, aki megnyerte a waterlooi csatát: Cambronne.

A gyilkoló mennydörgésre ilyen szóval odasújtani, ez annyi, mint győzni.

Ezt a feleletet vágni oda a katasztrófának, ezt csapni oda a végzetnek, ezt vetni alapjául a jövendőbeli emlék-oroszlánnak, ezt a visszavágást fricskázni oda az éjszakai esőnek, Hougomont áruló falának, Ohain mélyútjának, Grouchy elmaradásának, Blücher megérkezésének, ironikusnak lenni fél lábbal a sírban, így fölegyenesedni, miután már elesett, ebbe az egyetlen szótagba fojtani az európai koalíciót, felajánlani a királyoknak a cézárok már ismert árnyékszékeit, a legmegvetettebb szót a legragyogóbbá avatni Franciaország villámának szárnyain, hetykén húshagyókeddel zárni Waterloot, megtetézni Leonidast[373] Rabelais-val,[374] összefoglalni ezt a győzelmet egyetlen kimondhatatlan, felsőbbséges szóban, elveszteni a terepet, és meghódítani a történelmet, ez után a vérfürdő után pártjára hódítani a kacagókat: ez óriási.

Ez a villám arculcsapása. Ez eléri az aischylosi fenséget.

Cambronne szava olyan, mint egy roppant okádás. Olyan, mint mikor a belsőnk undorában mindent kihány; olyan, mint a halálküzdelem csömöre, amely kirobban. Ki győzött? Wellington? Nem. Blücher nélkül vége volt. Talán Blücher? Nem. Ha Wellington nem kezdte volna, Blücher nem tudta volna bevégezni. Ez a Cambronne, aki az utolsó órában lépett fel, ez az ismeretlen katona, a háborúnak ez a végtelenül parányi szereplője, megérzi, hogy ez hazugság, hazugság a katasztrófában, sőt megrendítő megismétlése, és amikor emiatt kitör a dühe, ezt a nevetséges valamit ajánlják fel neki, az életét! Hát hogyne háborodna fel! Itt vannak mind, Európa valamennyi királya, a szerencsés tábornokok, a mennydörgő Jupiterek, van százezer győzelmes katonájuk, és a százezer mögött még egymillió, itt vannak ágyúik, ég a kanócuk, tátong a torkuk, letaposták a császári gárdát és a Nagy Hadsereget, tönkreverték Napóleont, és már nem maradt más, csak Cambronne; nincs már senki, aki tiltakozzék, csak a földnek ez a férge. És ő tiltakozni fog. Hát keres egy szót, mint ahogy az ember keresi a kardját. Hab buggyan a száján, és a hab ez a szó. Ennek a tüneményes és középszerű győzelemnek a láttára, ennek a győztesek nélküli győzelemnek a láttára ez a kétségbeesett ember felmagasodik, érzi a diadal óriási nagyságát, de megállapítja semmiségét; és nem elégszik meg azzal, hogy leköpje; a rengeteg ellenfél, az erő és az anyag rásúlyosodásában megtalálja indulata méltó kifejezését: az ürüléket. Ismételjük. Ezt kimondani, ezt megtenni, ezt megtalálni: ez a győzelem.

Ebben a végzetes pillanatban a nagyszerű napok szelleme árad el ezen az ismeretlen férfin. Cambronne megtalálja Waterloo szavát, amint Rouget de l’Isle[375] megtalálja a Marseillaise-t, valami magasságbeli ihlet sugallatából. Az isteni orkánból hullám válik ki, és átjárja ezeket az embereket, és ők megremegnek, és az egyik elénekli a legmagasztosabb dalt, és a másikból felszakad az a szörnyű kiáltás. A titáni megvetésnek ezt a szavát Cambronne nem csupán Európának vágja oda a Császárság nevében, ez nem volt elég; odavágja a múltnak is a forradalom nevében. Meghalljuk és felismerjük Cambronne-ban a régi óriások lelkét. Úgy rémlik, mintha Danton szónokolna, vagy Kléber[376] bömbölne.

Cambronne szavára az angol hang ezzel felelt: tűz! Az ütegek fellángoltak, a domb megreszketett, és valamennyi érctorokból az utolsó kartács-okádék zúdult elő, rettenetesen, mint valami hatalmas füst, a felkelő hold fényében bizonytalanul megderengett, hömpölygött, és mikor a füst szétfoszlott: minden eltűnt. Ez a félelmetes maradék megsemmisült; a gárda meghalt. Az eleven erődítmény négy fala ott hevert, alig lehetett észrevenni imitt vagy amott valami vonaglást a hullákon; és hát így történt, hogy a francia légiók, amelyek nagyszerűbbek voltak a római légióknál, meghaltak Mont-Saint-Jeannál az esőtől és vértől ázott földön, a sötét gabonavetésben; azon a tájon, ahol manapság hajnali négy órakor vidáman fütyörészve és lovait csapkodva elvágtat Joseph, a nivelles-i postajárat kocsisa.

XVI
Quot libras in duce?[377]

A waterlooi ütközet talány. Éppoly homályos azok szemében, akik megnyerték, mint annak szemében, aki elvesztette. Napóleon szerint pánik,[378] Blücher nem érti az egészet; Wellington nem ért semmit belőle. Nézzük meg a tudósításokat. A jelentések zavarosak, a magyarázatok homályosak. Ezek dadognak, amazok mekegnek. Jomini[379] a waterlooi csatát négy mozzanatra osztja; Muffling három fordulatra vágja; Charras, ámbár bizonyos pontokon felfogásunk eltér az övétől, egymaga ragadta meg fölényes pillantással a katasztrófa jellemző vonásait, amelyben az emberi lángész birokra kelt az isteni véletlennel. A többi történetíró bizonyos mértékben mind a káprázat rabja, és ebben az elfogultságukban tapogatóznak. Valóban villámló nap, a katonai monarchia összeomlása, ami a királyok nagy megrökönyödésére magával rántotta mind a királyságokat, az erő bukása, a háború veresége.

Ebben az eseményben, amelyben emberfeletti szükségszerűség bélyege van, az ember szerepe semmi.

Ha elvitatjuk Waterloot Wellingtontól és Blüchertől, vajon elveszünk-e valamit Angliától és Németországtól? Nem. Sem a kitűnő Anglia, sem a nagyszerű Németország nem forog szóban a waterlooi kérdésben. Hála az égnek, a népek nagyok a kard gyászos kalandjai nélkül is. Sem Németország, sem Anglia, sem Franciaország nem fér meg egy kardhüvelyben. Abban a korban, mikor Waterloo csupán kardcsörgés, Blücheren túl Németországnak Goethéje van és Angliának Wellingtonon túl Byronja. Az eszmék hatalmas fellendülése jellemzi századunkat, és ebben a hajnalodásban Anglia és Németország felséges fényben ragyog meg. Felségesek annak a révén, amit a szellemük alkot. Az, amivel a civilizáció színvonalát emelik, a lényegük; belőlük fakad, nem valami véletlenből. Annak, amivel a tizenkilencedik századot gyarapították, nem Waterloo a forrása. Csak a barbár népek szoktak hirtelen fejlődésnek indulni egy-egy győzelem után. Ez a záportól megduzzasztott hegyi patak röpke hiábavalósága. A civilizált népek, különösen abban az időben, amelyben mi élünk, nem lendülnek fel és nem süllyednek le egy-egy hadvezér hadiszerencséje vagy kudarca miatt. Az emberiségben meglevő fajsúlyuk másvalamiből fakad, ami jelentékenyebb, mint egy-egy ütközet. A becsületük, Istennek hála, a méltóságuk, a műveltségük, a szellemük nem csupán számok, amiket a hősök és a hódítók, ezek a játékosok, megtehetnek a csaták lutriján. Gyakran vesztett csaták után lendül neki a haladás. Kevesebb a harci dicsőség, több a szabadság. A dob elhallgat, szóhoz jut az ész. Ez az a játék, amelyben nyer, aki veszít. Beszéljünk tehát Waterlooról mindkét irányban elfogulatlanul. Adjuk meg a véletlennek, ami a véletlené, Istennek, ami az Istené. Micsoda Waterloo? Győzelem? Nem. Nyeremény.

Nyeremény, amelyet Európa nyert meg, Franciaország fizetett ki.

Igazán nem volt nagyon érdemes oroszlánt állítani[380] oda.

Különben pedig Waterloo a legfurcsább találkozás, amit csak ismer a történelem. Napóleon és Wellington. Ezek nem ellenfelek, ezek ellentétek, Isten, aki pedig kedveli az ellentéteket, sohasem állított fel még ennél megdöbbentőbb ellentétet, és furcsábban nem állított szembe két embert. Az egyik oldalon a pontosság, az előrelátás, a mértan, az óvatosság, a visszavonulás biztosítása, a tartalékok kímélése, szívós hidegvér, megrendíthetetlen módszeresség, olyan stratégia, amely kiaknázza a terepet, olyan taktika, amely egyensúlyozza a zászlóaljakat, hajszálnyira pontos öldöklés, óra szerint szabályozott harc, semminek szándékosan a véletlenre nem bízása, a régi klasszikus bátorság, a kifogástalan szabatosság, a másik oldalon a hirtelen felvillanás, az ihlet, különös harci művészet, emberfeletti ösztön, lángoló tekintet, amely úgy néz, mint a sas, és úgy sújt, mint a villám, tüneményes művészet a fölényes hetvenkedésben, egy szárnyaló lélek minden titokzatossága, szövetkezés a végzettel, a folyó, a síkság, az erdő, a domb számbavétele és bizonyos tekintetben engedelmességre kényszerítése, a zsarnok, aki annyira megy, hogy még a csatatérre is rá akarja kényszeríteni zsarnoki akaratát, vakhite szerencsecsillagában, párosulva haditudományával, amelyet kiteljesít és egyúttal el is homályosít. Wellington volt a háború Baręme-je,[381] Napóleon a Michelangelója; és ezúttal a lángészt legyőzte a számítás.

Mind a két fél várt valakit. A számítónak lett szerencséje. Napóleon Grouchyt várta; nem jött. Wellington Blüchert várta; megjött.

Wellingtonban a klasszikus hadászat állt bosszút. Bonaparte sorsa hajnalán találkozott vele Olaszországban, és fölényesen megverte. A vén bagoly megfutamodott az ifjú keselyű elől. A régi taktika nem csupán kudarcot vallott, hanem meg is botránkozott. Ki volt ez a huszonhat éves korzikai, mit akart ez a tündöklő tudatlan, aki mikor minden ellene volt, mikor semmije sem volt, nem volt élelmiszere, nem volt lőszere, nem voltak ágyúi, nem voltak csizmái, úgyszólván nem volt hadserege, egy maroknyi emberrel a tömegekkel szemben, megrohanta az egyesült Európát, és, holott lehetetlenség volt, képtelen győzelmeket aratott? Honnan jött ez a villamos őrjöngő, aki úgyszólván lélegzetvétel nélkül és ugyanazzal a maroknyi katonával egymás után robbantotta szét a német császár öt hadseregét, és egymásra hányta őket, Beaulieu-t[382] Alvinczyra,[383] Wurmsert[384] Beaulieu-re, Melast[385] Wurmserre, Mackot[386] Melasra? Ki volt a háborúnak ez a jöttmentje, aki szemtelen volt, mint egy színpadi csillag? Az akadémikus katonai irány kiközösítette, miután meghátrált előtte. Innen a kivénhedt önkényuralom engesztelhetetlen dühe az új ellen, a kifogástalan kard dühe a lángpallos ellen és a sakktábla dühe a lángész ellen. 1815. június 18-án ezé a dühé volt az utolsó szó, és Lodi, Montebello, Montenotte, Mantova, Marengo és Arcole fölé odaírta ezt: Waterloo. A középszerűek diadala, ami olyan jólesik a tömegeknek. A végzet hozzájárult ehhez az iróniához. Napóleon előtt bukásakor egy megifjodott Wurmser bukkant fel.

Hogy csakugyan megkapjuk Wurmsert, elegendő fehér hajat képzelni Wellington fejére.

Waterloo elsőrangú csata, amelyet másodrangú hadvezér nyert meg.

A waterlooi csatában tulajdonképpen Anglia a csodálatra méltó; az angol szilárdság, az angol határozottság, az angol vér; hogy Anglia itt felséges volt, ne vegye rossz néven, azt önmagának köszönheti. Nem a hadvezérének, hanem a hadseregének.

Wellington furcsa hálátlansággal kijelenti egy Lord Bathursthoz[387] intézett levelében, hogy hadserege, az a hadsereg, amely 1815. június 18-át kiharcolta, „gyalázatos hadsereg volt”. Mit gondol erről a csontoknak az a sötét tömege, amely Waterloo barázdái alatt van eltemetve?

Anglia nagyon szerény volt Wellingtonnal szemben. Wellingtont túlságosan felmagasztalni annyi, mint Angliát kisebbíteni. Wellington egy csöppet sem nagyobb hős, mint a többi. Azok a szürke skótok, azok a lovasgárdisták, Maitland és Mitchell ezredei, Pack és Kempt gyalogsága, Ponsomby és Somerset lovassága, a highlanderek, akik dudájukat billegtetik a kartácstűzben, Rylandt zászlóaljai, a friss újoncok, akik alig tudnak még bánni a puskával, és mégis megállják helyüket az esslingi és rivoli vén verekedők ellenében - hát ez a nagyság. Wellington szívós volt, ez volt az érdeme, és mi nem vitatjuk el tőle, de a legkisebb gyalogosa és lovasa éppolyan szilárd volt, mint ő. A vaskatona felér a vasherceggel.[388] Őszintén megvalljuk, minden magasztalásunk az angol közkatonáé, az angol hadseregé, az angol népé. Ha van diadalmi jel, akkor a diadalmi jel Angliát illeti meg. A waterlooi emlékoszlop igazabb volna, ha egy ember alakja helyett egy népnek a szobrát emelné a fellegekig.

De ezt a hatalmas Angliát bosszantani fogja az, amit itt mondunk. Anglia még az ő 1688-a[389] és a mi 1789-ünk után és hűbéri illúziókban él. Hisz az örökösödésben és a hierarchiában. Ez a nép, amelyet hatalomban és dicsőségben egy nép sem múl felül, nemzet gyanánt becsüli magát, nem nép gyanánt. Mint nép szívesen alárendeli magát, és elfogad egy lordot fejéül. Mint munkás tűri a lenézést; mint katona tűri a botozást. Emlékszünk, hogy az inkermanni csatában[390] egy őrmestert, aki, úgy látszik, megmentette az egész hadsereget, nem említhetett meg Lord Raglan, mert az angol katonai hierarchia nem tűri, hogy egy jelentésben bármiféle hőst is megvizsgáljanak, ha nincs tiszti rangfokozata.

Az olyan arányú mérkőzésben, mint amilyen Waterloo volt, mindenekfelett megcsodáljuk a véletlennek tüneményes játékát. Éjszakai eső, Hougomont fala, Ohain mélyútja, Grouchy nem hallja az ágyúdörgést, Napóleont megtéveszti a vezetője, Bülow-t felvilágosítja a vezetője; ez az egész összeomlás csodálatos.

Waterloonak valamennyi szabályszerű ütközet között a legszűkebb arcvonala volt a harcosok nagy számához képest. Napóleoné háromnegyed mérföld; mindegyik oldalon hetvenkétezer harcos. Ez a zsúfoltság volt az oka a vérfürdőnek.

Számításokat végeztek, és ezt az arányt állapították meg: Emberveszteség Austerlitznél, franciák tizennégy százalék; oroszok harminc százalék; osztrákok negyvennégy százalék. Wagramnál, franciák tizenhárom százalék; osztrákok tizennégy. Borodinónál franciák harminchét százalék; oroszok negyvennégy. Bautzennél, franciák tizenhárom százalék, oroszok és poroszok tizennégy. Waterloonál franciák ötvenhat százalék, szövetségesek harmincegy. Összesen veszteség Waterloonál negyvenegy százalék. Száznegyvennégyezer harcosból hatvanezer halott.

Waterloo mezején ma az a nyugalom ül, amely jellemzi a földet, az ember érzéketlen hordozóját, és ez a mező olyan, mint minden síkság.

Mégis, éjszaka valami ködös látomás bontakozik ki belőle, és ha utas jár arra, ha nézelődik, ha hallgatózik, ha elábrándozik, mint Vergilius Philippi[391] gyászos mezején, akkor megrázza a katasztrófa révülete. Az irtózatos június 18-a újraéled; a hazug emlékdomb eltűnik, az átlagoroszlán szétfoszlik, a csatatér visszakapja valóságos képét; a gyalogság vonalai hullámzanak a síkon, dühös vágták cikáznak a látóhatáron; a riadt álmodozó kardok villanását, szuronyok csillanását, bombák lángolását, mennykövek iszonyatos összecsapását látja; hallja, mint a sír mélyéből előtörő hörgést, a kísértetcsata elmosódott dübörgését; ezek az árnyak a gránátosok; ezek a fényvillanások a vértesek; ez a csontváz Napóleon; amaz a csontváz Wellington; mindez már régen nincs meg, és mégis még mindig ott gomolyog és viaskodik; és az árkok felbíborlanak, és a fák megremegnek, és a tombolás a fellegekig csap, és a sötétségben mindezek a komor magaslatok, Mont-Saint-Jean, Hougomont, Frischemont, Papelotte, Plancenoit ködösen úgy tűnnek el, mintha egymást öldöklő kísértetek forgószele tombolna felettük.

XVII
Jó volt-e Waterloo?

Van egy nagyon tiszteletreméltó szabadelvű iskola, amely nem gyűlöli Waterloot. Mi nem tartozunk hozzá. Szerintünk Waterloo nem más, mint a szabadság megdermedésének a napja. Hogy ilyen sas kel ki ilyen tojásból, az bizonyára a meglepetés.

Waterloo, ha a kérdés mélyére nézünk, szándék szerint ellenforradalmi győzelem. Európa állt itt szemben Franciaországgal. Pétervár, Berlin és Bécs Párizzsal, a status quo a kezdeményezéssel: 1789. július 14-ének megtámadása ez 1815. március 20-án[392] keresztül; a monarchiák riadója ez a fékezhetetlen francia fészkelődés ellen. Lecsendesíteni végre ezt a huszonhat év óta forrongó hatalmas népet: ez volt az álmuk. Braunschweig, Nassau, a Romanovok, a Hohenzollernek, a Habsburgok összefogása a Bourbonokkal. Waterloo hátán hozza az isteni jogot. Igaz, hogy mivel a Császárság zsarnoki volt, a királyságnak a dolgok természetes ellenhatása révén mindenáron szabadelvűnek kellett lennie, és Waterlooból kénytelen-kelletlen alkotmányos rend fakadt, a győzők végtelen sajnálatára. Mivel a forradalmat valójában sohasem lehet legyőzni, és mivel mindig újra meg újra felüti fejét, mert gondviselésszerű és teljességgel végzetes, Waterloo előtt Bonaparte személyében porba döntötte a rozoga trónokat, Waterloo után XVIII. Lajos személyében engedélyezte és elszenvedte az alkotmányt. Bonaparte postakocsist ültet Nápoly trónjára[393] és őrmestert Svédország trónjára,[394] az egyenlőtlenséget használja fel az egyenlőség bizonyítására; XVIII. Lajos Saint-Ouenban aláírja az emberi jogok deklarációját. Aki fogalmat akar alkotni arról, hogy mi a forradalom, nevezze Haladásnak; aki fogalmat akar alkotni arról, hogy mi a haladás, nevezze Holnapnak. A Holnap ellenállhatatlanul elvégzi a maga munkáját, és már ma is munkálkodik rajta. Különösképpen mindig céljához ér. Wellingtont használja fel, hogy Foyból,[395] aki egyszerű katona volt, szónokot faragjon. Foy megbukik Hougomont-nál, és a szószéken megdicsőül. Így megy előre a haladás. Minden szerszám jó ennek a munkásnak a kezében. Felhasználja isteni munkájára, anélkül hogy zavartatná magát, azt a férfiút, aki átkel az Alpokon, és azt a derék öreg, beteg, tántorgó Elysée apót. Felhasználja a köszvényest éppúgy, mint a hódítót; a hódítót kifelé, a köszvényest befelé. Waterloo, mikor karddal vetett véget az európai trónok lebontásának, csupán azt eredményezte, hogy más irányba folytatta a forradalom munkáját. A vagdalkozók bevégezték, a gondolkozókon van a sor. Az a század, amelyet Waterloo fel akart tartóztatni, átlépett rajta, és továbbment az útján. Ezt a komor győzelmet legyőzte a szabadság.

Mindent összevéve, az, ami Waterloonál diadalmaskodott, ami Wellington mögött felmosolygott, ami meghozta neki Európa valamennyi marsallbotját, beleértve, úgy mondják, Franciaország marsallbotját is, az, ami vidáman fuvarozta a taligákon a csontokkal telített földet, hogy fölépítse belőle az oroszlános emlékművet, az, ami diadalmasan felírta a talapzatra ezt a dátumot: 1825. június 18., az, ami Blüchert felbátorította, hogy vérbe fojtsa a menekülést, az, ami Mont-Saint-Jean fennsíkjáról Franciaországra hajolt, mint valami zsákmányra: az kétségbevonhatatlanul az ellenforradalom volt. Az ellenforradalom morogta ezt a gyalázatos szót: feldarabolás. Mikor Párizsba érkezett, közelről látta a tűzhányót, érezte, hogy ez a hamu égeti a talpát, és észbe kapott. Ráfanyalodott arra, hogy alkotmányról kezdett dadogni.

Ne lássunk egyebet Waterlooban, csak azt, ami Waterloo. A szabadság szándékának nyoma sincs benne. Az ellenforradalom akarata ellenére volt szabadelvű, éppúgy, mint ahogy megfelelő jelenségképpen Napóleon akarata ellenére volt forradalmár. 1815. június 18-án a lovasított Robespierre-t[396] kivetették a nyeregből.

XVIII
Az isteni jog újraéledése

Vége a diktatúrának. Európa egész rendszere romba dőlt. A Császárság olyan sötétségbe hanyatlott, amely hasonlított a haldokló római birodalom elsötétedéséhez. Megint meglátták az örvényt, mint a barbárok idején. Csakhogy 1815 barbársága, nevezzük csak a maga díszes nevén, az ellenforradalom, rövid lélegzetű volt, hamarosan kifulladt és elakadt. A Császárságot, valljuk be, megsiratták, mégpedig hősök szeme siratta meg. Ha a dicsőség jogarrá avatott pallosban van, akkor a Császárság maga volt a megtestesült dicsőség. Elárasztotta a földön mindazt a fényességet, amit a zsarnokság csak adhat; komor fényesség. Mondjuk inkább: sötét fényesség. Az igazi nappali fényhez képest valóságos éjszaka. Az éjszakának ez az eltűnése úgy hatott, mint egy napfogyatkozás.

XVIII. Lajos bevonult Párizsba. A július 8-i körtáncok[397] elhomályosították március 20-nak lelkesedését. A korzikai ellenlábasa lett a béarninak.[398] A Tuileriák kupoláján fehér zászló lobogott. Az emigráció trónra ült. Hartwell fenyőfa asztala helyet kapott XIV. Lajos liliomos trónja előtt. Bouvines-ról és Fontenoyról[399] úgy beszéltek, mintha csak tegnap történt volna, Austerlitz elavult. Az oltár és a trón fenségesen összeölelkezett. Gyökeret vert Franciaországban és a kontinensen a tizenkilencedik századi társadalom boldogulásának egyik legáltalánosabb formája. Európa feltűzte a fehér kokárdát. Trestaillon[400] híres volt. A non pluribus impar[401] jelmondat feltűnt a kősugarak között, amelyek napot ábrázoltak a Quai d’Orsay kaszárnyájának homlokzatán. Ahol valamikor a császári őrség volt, ott vörös ház emelkedett. A Carrousel diadalíve,[402] amely zsúfolva volt kelletlenül cipelt győzelmi jelképekkel, idegenül ebben az új világban, egy kissé szégyenkezett Marengo és Arcole miatt, és Angoulęme herceg szobrával vágta ki magát a bajból. A Madeleine-templom temetője, kilencvenhárom félelmetes közös sírgödre, márvánnyal és jáspissal vonta be magát, mert XVI. Lajos és Marie-Antoinette csontjai ott voltak a hamvak között. A concennes-i árokban síremlék emelkedett a földből, amelynek felírása arra emlékeztetett, hogy Enghien herceg[403] ugyanabban a hónapban halt meg, amikor Napóleont megkoronázták. VII. Pius pápa, aki a szertartást végezte, ennek a halálnak a közelében, nyugodtan megáldotta a bukást, éppúgy, mint ahogy áldását adta a trónra lépésre. Schönbrunnban volt egy négyéves kis árnyék,[404] akit lázadásszámba ment római királynak nevezni. És ezek a dolgok megtörténtek. És ezek a királyok újra elfoglalták a trónjukat, és Európa urát kalitkába zárták, és a régi királyságból új lett, és a földnek minden sötétsége és minden fényessége helyet cserélt, mert egy nyári nap délutánján az erdőben egy pásztorfiú a porosz vezérnek ezt mondta: erre menjen, ne pedig arra!

Ez az 1815 olyan volt, mint valami szomorú április. A megvénhedt, beteg és mérges valóságok új látszatokat öltöttek magukra. A hazugság feleségül vette 1789-et, az isteni jog alkotmánnyal álcázta magát, a koholmányok alkotmányosokká lettek, az elfogultságok, a babonák és a hátsó gondolatok, szívükben a 14. törvénycikkel,[405] szabadelvűséggel fényesítették ki magukat. Mint mikor a kígyók levedlik bőrüket.

Napóleon az embert fölemelte, és egyúttal megalázta. Az eszmény a ragyogó anyagnak ez uralma alatt ezt a furcsa nevet kapta: ideológia. Súlyos oktalanság volt ettől a nagy embertől, hogy nevetségessé tette a jövendőt. Mindazonáltal a népek, az ágyútöltelék, amely valósággal szerelmes a tüzérbe, őt keresték a szemükkel. Hol van? Mit csinál? Napóleon meghalt, mondta egy járókelő egy marengói és waterlooi hadirokkantnak. - Meghalt! - kiáltott fel a katona. - Ugyan, rosszul ismeri! - A képzelet istenítette ezt a letepert embert. Európa mélye Waterloo után elsötétedett. Valami óriási üresség maradt benne sokáig Napóleon eltűnése után.

A királyok beleterpeszkedtek ebbe az ürességbe. A vénhedt Európa felhasználta ezt arra, hogy megújhodjon. Ekkor keletkezett a Szent Szövetség. Belle-Alliance (Szép Szövetség? - szép kis szövetség!), hangoztatta már előre Waterloo végzetes csatatere.

Ezzel az újjáalakult régi Európával szemben új Franciaország körvonalai bontakoztak ki. A jövendő, amelyet a császár kigúnyolt, bevonult. Homlokán ez a csillag ragyogott: Szabadság. Az ifjú nemzedék égő szeme feléje fordult. Különös jelenség: egyszerre hevültek ezért a jövendőért, a Szabadságért, és ezért a múltért, Napóleonért. A vereség megdicsőítette a legyőzöttet. Úgy látszott, hogy a bukott Bonaparte nagyobb, mint a diadalmas Napóleon. Azok, akik diadalmaskodtak, féltek. Anglia Hudson Lowval[406] őriztette, és Franciaország Montchenuvel kémkedett utána. Keresztbe font karjai nyugtalanították a trónokat. Sándor cár így nevezte: álmatlanságom. Ez a rémület a rengeteg forradalmi anyagból ered, amely benne volt. Ez a bonapartista szabadelvűségnek a magyarázata és mentsége. Ez a kísértet megremegtette a korhadt világot. A királyok nyugtalanul uralkodtak, amíg Szent Ilona sziklája ott ködlött a látóhatáron.

Miközben Napóleon haláltusáját vívta Longwoodban,[407] a waterlooi csatamezőn elhullott hatvanezer ember csendesen porladozott, és a világon eláradt valami az ő békességükből. Ebből gyúrta a bécsi kongresszus az 1815-i békeszerződést, és Európa ezt restaurációnak nevezte.

Hát ez volt Waterloo.

De mit törődik ezzel a végtelen? Mindez a vihar, mindez a felleg, mindez a harc, aztán ez a béke, mindez az árnyék egy pillanatra sem zavarja meg annak a roppant szemnek a fényességét, amely előtt a fűszálról fűszálra ugrándozó levéltetvek éppen olyanok, mint a sas, amely toronyról toronyra szárnyal a Notre-Dame felett.

XIX
Éjjel a csatatéren

Térjünk vissza, elbeszélésünk úgy kívánja, erre a végzetes csatatérre.

1815. június 18-án holdtölte volt. Ez a világosság kedvezett Blücher dühödt üldözésének, elárulta a menekülők nyomát, kiszolgáltatta ezt a pusztulásra ítélt tömeget a nekidühödött porosz lovasságnak, és megkönnyítette a mészárlást. A katasztrófákban szerepel néha az éjszakának ez a tragikus előzékenysége.

Amint az utolsó ágyúlövés elhangzott, Mont-Saint-Jean síkja kiürült.

Az angolok elfoglalták a francia tábort, ez a győzelem szokásos megpecsételése: a győző a legyőzöttnek az ágyában alszik. Rossomme-on túl ütötték fel táborukat. A poroszok a menekülők után eredtek, előrerohantak. Wellington bement Waterloo faluba, hogy megírja jelentését Lord Bathurstnek.

Ha valaha volt értelme a sic vos non vobis[408] szólásnak, akkor egészen bizonyosan Waterloo falura lehet alkalmazni. Waterloonak semmi szerepe sem volt. Fél mérföldnyire volt a csatától. Mont-Saint-Jeant ágyúzták, Hougomont-t fölégették, Papelotte-ot fölégették, Plancenoit-t fölégették, Haie-Sainte-et rohammal vették be, Belle-Alliance látta a két győztes ölelkezését; alig ismerjük a nevüket, Waterloo pedig, amely részt sem vett a csatában, learatta az egész dicsőséget.

Nem tartozunk azok közé, akik magasztalják a háborút; alkalomadtán szemébe mondjuk az igazságot. A háborúban szörnyű szépségek vannak, amelyeket nem titkoltunk el; de ismerjük el, van benne néhány undorító vonás is. Az egyik legmegdöbbentőbb az, hogy a győzelem után azonnal kifosztják a halottakat. Csata után többnyire meztelen hullákra derül a hajnal.

Ki követi el ezt? Ki szennyezi be így a diadalt? Micsoda undorító tolvajkéz mélyed bele a győzelem zsebébe? Kik ezek a bitangok, akik rabolnak a dicsőség mögött? Néhány filozófus, köztük Voltaire, azt állítja, hogy ezek éppen azok, akik a dicsőséget kivívták. Ugyanazok, mondják, nem váltották fel őket, akik életben maradtak, kifosztják azokat, aki elestek. A nappal hőse az éjszaka vámpírja. Elvégre csak van annyi joga, hogy kifossza egy kissé a hullát, amelyet ő ölt meg. Mi nem hisszük ezt. Véleményünk szerint lehetetlen ugyanazzal a kézzel babért tépni és ellopni egy halott csizmáit.

Ellenben bizonyos, hogy a győzők nyomában rendszerint ott járnak a tolvajok. Azonban a katonát, főképpen a mai katonát, hagyjuk ki a dologból.

Minden hadseregnek van uszálya, ezt kell vádolni. Denevérszerű lények, félig rablók, félig teherhordók, mindenfajta vámpír, akiket a háborúnak nevezett sötétség hoz létre, egyenruhás emberek, akik nem harcolnak, színlelő betegek, félelmetes nyomorékok, gyanús markotányosok, akik néha a feleségükkel együtt ott ügetnek kis kocsijukon, és rablással szerzik azt, amit árusítanak, koldusok, akik vezetőkül ajánlkoznak a tiszteknek, léhűtők, fosztogatók, valamikor - nem a mai időkről beszélünk - a menetelő seregek maguk után vonszolták mindezt, annyira, hogy külön nevük is volt, „lógósok”-nak hívták őket. Ezekért az emberi lényekért semmiféle hadsereg, semmiféle nemzet nem volt felelős; olaszul beszéltek, és a németek nyomában jártak; franciául beszéltek és az angolok nyomában jártak. Egy ilyen nyomorult spanyol lógós, aki franciául beszélt, gyilkolta meg orvul és rabolta ki a csatamezőn a ceresolei győzelmet[409] követő éjszakán Fervacques márkit, akit megtévesztett zagyvalék picardiai[410] beszéde, ami miatt franciának tartotta. A lógósból lett a fosztogató. Ezt a nyavalyát, amelyet csak kemény fegyelem irthat ki, ez az átkozott elv teremtette meg: az ellenségből élni. Bizonyos hírességek megtévesztenek; nem mindig tudjuk, hogy bizonyos, egyébként nem nagy tábornokok miért voltak olyan népszerűek. Turenne-t[411] imádták a katonái, mert tűrte a fosztogatást; a rossz megengedése egyik eleme a jóságnak; Turenne olyan jó volt, hogy tűrte, hadd borítsák a Pfalzot tűzbe és vérbe. Aszerint lehetett a hadseregek nyomában több vagy kevesebb fosztogatót látni, hogy a vezér milyen szigorú volt. Hoche és Marceau[412] nyomában nem jártak lógósok; Wellington nyomában, ezt az elégtételt szívesen megadjuk neki, csak kevés járt.

Mégis a június 18-ról 19-re virradó éjszakán kifosztották az elesetteket. Wellington szigorú volt; parancsot adott, hogy mindenkit végezzenek ki, akit rajtakapnak; csakhogy a fosztogatás szívós. A fosztogatók raboltak a csatatér egyik sarkában, míg a másikban agyonlőtték őket.

A sík felett komoran fénylett a hold.

Éjféltájban egy férfi settenkedett, jobban mondva kapaszkodott az ohaini mélyút táján. Minden jel arra vallott, hogy ez is egyike azoknak, akiket éppen jellemeztünk, nem angol, nem francia, nem paraszt, nem katona, nem is annyira ember, mint inkább orr, amelyet idehúz a hullaszag, akinek győzelme a rablás, aki jön megdézsmálni Waterloot. Valami köpönyegforma zubbonyt viselt, nyugtalan volt és vakmerő, előrement, és hátrafelé nézelődött. Ki volt ez az ember? Az éjszaka nyilván többet tudott felőle, mint a nappal. Nem volt nála zsák, de bizonyosan bő zsebei voltak a köpeny alatt. Időnként megállt, vizsgálta maga körül a síkságot, hogy lássa, vajon nem figyelik-e, hirtelen lehajolt, megpiszkált a földön valami néma és mozdulatlan dolgot, aztán fölegyenesedett, és továbbsompolygott. A sompolygása, a testtartása, hirtelen és titokzatos mozdulatai miatt hasonlított azokhoz az alkonyati kísértetekhez, amelyek az omladék közt bolyonganak, és amelyeket régi normandiai legendák Kódorgóknak neveznek.

Bizonyos éjszakai gázlóknak ilyenek a körvonalai a mocsarakban.

Ha valaki figyelmesen szemügyre vette volna a ködöt, észrevehette volna, hogy bizonyos távolságban ott áll és mintegy bujkál egy kis ház mögött - amely a nivelles-i országúton, a Mont-Saint-Jeanból Braine-l’Alleud-be vezető út kanyarulatánál emelkedik - egy kátrányozott kosárral fedett kis markotányos kocsi; elébe kiéhezett gebe volt fogva, amely zabláján keresztül ropogtatta a csalánt; és észrevett volna ebben a kocsiban egy asszonyalakot, amely a ládákon és a csomagokon ült. Meglehet, hogy a kocsi és a fosztogató valamiféle kapcsolatban volt egymással.

Az éjszaka derült volt. Az égen egy felleg sem úszott. Akármilyen vérvörös is a föld, a hold mindig fehér. Ez az égbolt közömbössége. A mezőkön a kartácstól letört, de le nem hullott, hanem kérgükön csüngő faágak szelíden himbálóztak az éjszaka szelében. Valami fuvallat, úgyszólván lehelet bodrozta a bokrokat. A fű végigremegett, mintha lelkek röppentek volna el.

Távolról halkan átszűrődött az angol tábor őrszemeinek és őrjáratainak jövés-menése.

Hougomont és Haie-Sainte még mindig égett, egyik nyugaton, másik keleten, mint egy-egy hatalmas láng, amelyekhez, mint laza rubin nyaklánc, egy-egy karbunkulussal a végén, csatlakozott az angol tábortüzek lánca, amely végtelen félkörben ívelt a látóhatár dombjai felett.

Elmondtuk az ohaini mélyútban lefolyt katasztrófát. A szív szorongva gondol arra, hogy milyen halál volt ez annyi derék hősnek.

Ha van valami iszonyatos dolog, ha van olyan valóság, amely túltesz az álmon, az ez: élni, látni a napot, teljes birtokában lenni a férfiúi erőnek, egészségesnek és vidámnak lenni, jóízűn kacagni, rohanni az előttünk lebegő vakító dicsőség után, érezni keblünkben a táguló tüdőt, a dobogó szívet, az értelmes akaratot, beszélni, gondolkodni, remélni, szeretni, tudni, hogy van anyánk, van feleségünk, vannak gyermekeink, élni a napfényben, és egyszerre csak egy szempillantás alatt, a pillanatnak egy részecskéje alatt lezuhanni valami mélységbe, elesni, gurulni, taposni, taposó lábak alá kerülni, látni a búzakalászokat, a virágokat, a leveleket, az ágakat, nem tudni megkapaszkodni semmiben, érezni, hogy a kard már hiábavaló, hogy emberek vannak alattunk, lovak felettünk, vergődni hiába, összezúzott csontokkal, amint végigrobogtak rajtunk a sötétben a lovak patái, érezni egy sarkat, amely kitiporja a szemünket, dühösen harapdálni a lovak patkóit, fuldokolni, üvölteni, vonaglani, ott lent feküdni, és ezt gondolni magunkban: „Az előbb még éltem!”

Ott, ahol ez a siralmas pusztulás hörgött, most néma csend terjengett. A mélyút árka teli volt kibogozhatatlanul egymásba bonyolódott lovakkal és lovasokkal. Szörnyű gomolyag. Már nem volt szakadék. A holttestek egy szintre emelték az utat a síksággal, és a széléig értek, mint a gabona a színig telt vékában. A tetején egy rakás halott, az alján vérpatak; ilyen volt ez az út 1815. június 18-ának estéjén. A vér egészen a nivelles-i útra folyt, és ott széles tócsában ömlött ki a fatorlasz előtt, amely elzárta az utat; ezt a helyet még ma is mutogatják. Emlékszünk rá, hogy a genappe-i út felé, éppen az ellenkező oldalon zajlott le a vértesek pusztulása. A hullák sűrűsége arányban volt a mélyút mélységével. A közepe táján, azon a helyen, ahol lelapul, ahol a Delord-hadosztály átment, a halottak rétege vékonyabb.

Az éjszakai csavargó, akit az imént megmutattunk az olvasónak, ezen a tájon járt. Átturkálta ezt a roppant sírt. Nézelődött. Valami megnevezhetetlen, undorító halottszemlét tartott. A lábai vérben tapicskoltak.

Egyszerre csak megállt.

Néhány lépésnyire előtte, a mélyútban, ahol a hullarakás végződött, az emberek és lovak halmaza alól nyitott kéz nyúlt ki, amelyre ráesett a hold fénye.

Ennek a kéznek egyik ujján volt valami, ami ragyogott: aranygyűrű.

A csavargó lehajolt, egy pillanatig összegubbaszkodott, és mikor fölkelt, a gyűrű már nem volt azon az ujjon.

Pontosabban szólván, nem kelt föl: valami vad és megriadt tartásban maradt, háttal fordult a hullarakásnak, vizsgálta a látóhatárt, térden állva, miközben egész felsőteste a földre támasztott két mutatóujjára nehezedett, fejét fölvetette, fölfigyelt a mélyút partja felé. Bizonyos cselekedetekhez illik a sakál négy mancsa.

Aztán elszánta magát, és fölegyenesedett.

Ebben a pillanatban megrándult. Érezte, hogy valaki fogja hátulról.

Megfordult; az a nyitott kéz volt, amely most összezárult, és megfogta a köpönyege csücskét.

Tisztességes ember megrémült volna. Ez felkacagott.

- Nini - szólalt meg -, hisz ez csak a halott. Jobban örülök egy kísértetnek, mint egy csendőrnek.

Azonban a kéz elernyedt és elengedte. Az erő hamar kimerül a sírban.

- Nézze meg az ember! - kezdte újra a csavargó. - Hát él ez a halott? Lássuk csak.

Megint lehajolt, áttúrta a hullahalmazt, elhárította, ami útjában volt, megfogta a kezét, megmarkolta a karját, kiszabadította a fejét, kihúzta a testét, és néhány pillanattal később, a mélyút árnyékában vonszolta az élettelen vagy legalábbis ájult embert. Vértes volt, tiszt, sőt magasrangú tiszt; széles arany vállrojt kandikált ki a vértje alól; a tisztnek a fején nem volt sisak. Hatalmas kardcsapás hasította végig az arcát, amely csuromvéres volt. Különben, úgy látszik, nem tört csontja, és valami szerencsés véletlen következtében, ha ugyan szabad itt ezt a szót használni, a halottak úgy boltozódtak felette, hogy megmentették az összetiportatástól. A szeme le volt hunyva.

Vértjén ott csillogott a becsületrend ezüstkeresztje.

A csavargó letépte ezt a keresztet, amelyet elnyelt valamelyik öblös zseb a köpenye alatt.

Azután kitapogatta a tiszt órazsebét, megérezte benne az órát, és kihúzta. Azután átturkálta a mellényét, erszényt talált benne, és azt is a zsebébe süllyesztette.

Mikor ennyire jutott a haldoklónak adott segélynyújtásban, a tiszt felnyitotta a szemét.

- Köszönöm - mondta elhaló hangon.

Ez az ember rángatta; mozdulatainak kíméletlensége, az éjszaka frissessége s a szabad levegő hatása alatt felocsúdott ájultságából.

A csavargó nem felelt. Felkapta a fejét. Lépések zaja hallatszott a síkságon; valószínűleg közeledő őrjárat.

A tiszt suttogott, mert a haláltusa még mindig ott rezgett a hangjában.

- Ki nyerte meg a csatát?

- Az angolok - felelte a csavargó.

A tiszt megint megszólalt:

- Kutassa át a zsebeimet. Talál benne egy erszényt meg egy órát, vegye el.

Ez már megtörtént.

A csavargó úgy tett, mintha teljesítené a kérést, és jelentette:

- Nincs semmi.

- Kifosztottak - szólt a tiszt -, sajnálom. Önnek szántam.

Az őrjárat lépései egyre tisztábban hallatszottak.

- Itt jönnek - mondta a csavargó, s olyan mozdulatot tett, mint aki el akar oldalogni.

A tiszt nagy kínnal fölemelte a karját, és visszatartotta:

- Ön megmentette az életemet. Kicsoda ön?

A csavargó gyorsan és halkan felelt:

- Mint ön, én is a francia hadsereghez tartoztam. Most azonban el kell hagynom önt. Ha itt csípnek, főbe lőnek. Én megmentettem az ön életét. Most már segítsen magán úgy, ahogy tud.

- Mi az ön rangja?

- Őrmester vagyok.

- Mi a neve?

- Thénardier.

- Nem felejtem el ezt a nevet - mondta a tiszt. - Ön is jegyezze meg az enyémet. Az én nevem Pontmercy.

MÁSODIK KÖNYV
Az Orion hajó

I
A 24 601-es szám a 9430-as számot kapja

Jean Valjeant újra elfogták.

Olvasóink hálásak lesznek nekünk, ha gyorsan átsuhanunk a fájdalmas részleteken. Beérjük azzal, hogy ideiktatunk két közleményt, amelyek az akkori újságokban jelentek meg, néhány hónappal a Montreuil-sur-Merben történt megdöbbentő események után.

Ezek a cikkek kissé elnagyoltak. Emlékezhetünk, hogy akkoriban még nem volt meg a Gazette des Tribunaux.[413]

Az első cikket a Drapeau Blanc-ból vesszük. Kelte 1823. július 25.

„Pas-de-Calais megye egyik kerülete nem mindennapi eseménynek vált színhelyévé. Egy Madeleine nevű és a megyében idegen ember néhány év óta bizonyos új eljárások segítségével föllendített egy régi helyi iparágat, a zsett- és üveggyöngygyártást. Meggazdagodott belőle és, valljuk meg, jóléthez juttatta az egész kerületet. Működése elismeréséül kinevezték polgármesterré. A rendőrség kiderítette, hogy ez a Madeleine úr senki más, mint egy volt fegyenc, aki kibújt a rendőri felügyelet alól, s akit 1796-ban lopásért elítéltek; a neve Jean Valjean. Jean Valjeant visszavitték a fegyházba. Úgy értesültünk, hogy elfogatása előtt sikerült felvennie Laffitte úrnál egy félmilliónál is nagyobb összeget, amely a betétje volt, és amelyet különben, így mondják, egészen tisztességes úton szerzett üzletével. Nem tudták kideríteni, hogy Jean Valjean hol rejtette el ezt az összeget, mielőtt visszavitték a touloni fegyházba.”

A másik cikk, amely valamivel részletesebb, a Journal de Paris-ban[414] jelent meg, ugyanazon a napon.

„Egy Jean Valjean nevű kiszabadult fegyenc állt törvényt a vari esküdtszék előtt, olyan körülmények között, amelyek számot tarthatnak az érdeklődésre. Ez a gonosztevő kijátszotta a rendőrség éberségét; hamis nevet vett fel, és sikerült polgármesterré kineveztetnie magát valamelyik északi kis városunkban. Ebben a városban meglehetősen jelentős üzletet alapított. Végül is leleplezték és letartóztatták, hála az államügyészség fáradhatatlan buzgalmának. A szeretője afféle utcalány volt, aki a letartóztatás pillanatában az izgalomba belehalt. Ennek a herkulesi erejű gonosztevőnek sikerült megszöknie; azonban három vagy négy napra a szökése után a rendőrség újból kézre kerítette, mégpedig Párizsban, éppen abban a pillanatban, amikor felszállt az egyik kis kocsira, amely a főváros és Montfermeil falu (Seine-et-Oise) közt közlekedik. Beszélik, hogy ezt a három vagy négy nap szabadságot arra használta fel, hogy felvegye azt a jelentékeny összeget, amely nevére egyik legelőkelőbb bankárunknál volt elhelyezve. Ezt az összeget hat- vagy hétszázezer frankra becsülik. A vádirat szerint állítólag elásta ezt a pénzt valami olyan helyen, amelyről csak ő tud; a rendőrség nem tudott nyomára akadni. Bármiként van a dolog, a nevezett Jean Valjeant a Var megyei esküdtszék elé állították; a vád az volt ellene, hogy az országúton körülbelül nyolc évvel ezelőtt kirabolt egy derék kisfiút azok közül, akik mint a ferneyi pátriárka[415] mondja halhatatlan soraiban:

...Szavojából eljönnek évrül évre,
S ügyes kezük könnyedén tisztogat
Korommal eltömött kéménylyukat.[416]

Ez a gonosztevő lemondott a védekezésről. Az államügyészség ékesszóló és ügyes képviselője megállapította, hogy a rablást bűntársakkal együtt követte el, és hogy Jean Valjean tagja volt valamelyik délvidéki rablóbandának. Ennek eredményeként Jean Valjeant bűnösnek mondták ki, és halálra ítélték. Az elítélt nem akart semmisségi panasszal élni. A király kimeríthetetlen kegyességében méltóztatott életfogytiglani kényszermunkára változtatni büntetését. Jean Valjeant haladéktalanul átszállították a touloni fegyházba.”

Emlékszünk rá, hogy Jean Valjean Montreuil-sur-Merben vallásos életet élt. Néhány lap, köztük a Constitutionnel, úgy tálalta fel ezt az enyhítést, mint a papi párt diadalát.

Jean Valjean más számot kapott a fegyházban. Most a 9430-as volt.

Egyébként, hogy többé ne kelljen visszatérnünk rá, mondjuk el, hogy Madeleine úrral együtt eltűnt Montreuil-sur-Mer virágzása is; megvalósult mindaz, amit előre látott ama lázas és küzdelmes éjszakáján; mihelyt ő eltűnik, csakugyan a lélek tűnik el. Bukása után megtörtént Montreuil-sur-Merben az a bizonyos osztozkodás a bukott nagy emberek hagyatékán, az a végzetes szétforgácsolódása a virágzó intézményeknek, ami az emberi társadalomban észrevétlenül mindennap előfordul, és amit a történelem csupán egyetlenegyszer jegyzett föl, akkor is csak azért, mert Nagy Sándor halála után történt. A helytartók királyokká koronázzák magukat; a művezetők hirtelen gyárosokká léptek elő. Irigy vetélkedések támadtak. Madeleine úr hatalmas műhelyeit bezárták; az épületek romba dőltek, a munkások szétszóródtak. Egyesek búcsút mondtak a vidéknek, mások búcsút mondtak a mesterségnek. Innen kezdve minden zsugorodott, ahelyett, hogy gyarapodott volna; a sápért történt minden, nem pedig a közjóért. A városkából eltűnt a központi erő; mindenfelé verseny és acsarkodás. Madeleine úr mindenen uralkodott, és mindezt igazgatta. Most, hogy megbukott, mindenkinek maga felé hajlott a keze; a szervezettség szellemét a marakodás szelleme váltotta fel, a szívességét a ridegség, az alapítónak mindenki iránt való jóindulatát egymás gyűlölete; azok a szálak, amelyeket Madeleine úr szövögetett, összekuszálódtak és elszakadtak; meghamisították az eljárást, silányabbak lettek a gyártmányok, megölték a bizalmat; a piacok megfogytak, a megrendelők megritkultak; a munkabér csökkent, a műhelyek álltak; jött a csőd. És azután a szegények immár semmit sem kaptak. Minden megsemmisült.

Maga az állam is észrevette, hogy valakit valahol tönkretettek. Alig négy évre az esküdtszék ítélete után, amely megállapította Madeleine úr és Jean Valjean azonosságát és a fegyházba juttatta, az adóbehajtás költségei megkettőződtek Montreuil-sur-Mer kerületében, és Viliéle úr utalt is erre a szószékről 1827. február havában.

II
Ebben két verssort olvasunk,
amelyek talán az ördögtől származnak

Mielőtt továbbmennénk, helyénvaló néhány részletet elmondanunk arról a különös esetről, amely ugyanez idő tájt Montfermeilben történt, és talán bizonyos összefüggésben van az államügyészség némely sejtéseivel.

Montfermeil vidékén él egy nagyon régi babona, amely annál különösebb és annál értékesebb, mivel az ilyen népi babona Párizs tőszomszédságában olyan, mint az áloé Szibériában. Mi azok közé tartozunk, akik minden ritka növényt tisztelnek. Elmondjuk tehát a montfermeili babonát. Azt hiszik, hogy az ördög emberemlékezet óta az erdőt választotta ki arra, hogy ott rejtse el kincseit. A nénikék azt mesélik, hogy sűrűn lehet találkozni napnyugtakor az erdő ember nem járta helyein egy fekete emberrel, aki olyan, mint valami taligás vagy favágó, facipőben, vászonnadrágban és vászonzubbonyban, és felismerhető arról, hogy nem sapka vagy kalap van a fején, hanem két hatalmas szarv. Hát erről csakugyan rá lehet ismerni. Ez az ember rendszerint azzal foglalkozik, hogy gödröt ás. Háromféle módon fordíthatja hasznára az ember az ilyen találkozást. Az első módszer az, hogy odamegy hozzá és megszólítja. Akkor aztán észreveszi az ember, hogy hiszen ez paraszt, feketének látszik, mert alkonyat van, és hogy egyáltalában nem ás gödröt, hanem füvet sarlóz a teheneinek, és hogy az, amit szarvnak nézett az ember, nem egyéb, mint a vasvilla, amelyet a hátán hordoz, és amelynek ágai a megtévesztő esti világításban mintha a fejéből nőnének ki. Az ember hazamegy, és még azon a héten meghal. A második módszer az, hogy megfigyeljük, megvárjuk, míg megásta és betakarta a gödrét, és elmegy: aztán rohanvást odaszaladunk a gödörhöz, kinyitjuk és kivesszük belőle a „kincset”, amelyet a fekete ember bizonyosan odarejtett. Ebben az esetben még abban a hónapban meghal az ember. Végül a harmadik módszer az, hogy az ember nem szólítja meg a fekete embert, rá sem néz, hanem lélekszakadva elrohan. Ekkor egy év leforgása alatt hal meg.

Mivel mind a három módszernek megvan a maga hátránya, a legáltalánosabban a másodikat alkalmazzák, amely legalább némi előnnyel jár, egyebek közt azzal, hogy az ember kincs birtokába jut, ha csak egy hónapra is. A vakmerő emberek, akiket minden kockázat megkísért, gyakran kinyitottak ilyen gödröket, amelyeket a fekete ember ásott, és amint bizonygatják, megpróbálták megrabolni az ördögöt. Úgy látszik, hogy a művelet eredménye nem valami dús, ha ugyan hihetünk a hagyománynak és különösen annak a két középkori rejtélyes latin versnek, amelyeket ebben a tárgyban valami Istentől elrugaszkodott és némileg boszorkánykodó normandiai barát, bizonyos Tryphon nevezetű, hagyott ránk. Ez a Tryphon a Saint-Georges de Bocherville apátságban van eltemetve Rouen mellett, és a sírján békák teremnek.

Az emberek tehát szörnyen erőlködnek, ezek a gödrök rendszerint nagyon mélyek, izzadnak, ásnak, dolgoznak álló éjszakán át, mert az ilyesmit éjjel kell végezni, ingük facsaró víz, gyertyájuk tövig ég, ásójuk kicsorbul, és mikor végre a gödör fenekére értek, mikor ráteszik kezüket a „kincsre”, mit találnak? Mi az ördög kincse? Egy sou, néha egy tallér, egy kődarab, csontváz, vérző hulla, néhány négyrét hajtott kísértet, mint valami papiros a tárcában, néha semmi. Úgy látszik, ilyesmit hirdetnek a megátalkodott kíváncsiskodóknak Tryphon verssorai:

Ás, s a sötét gödröt megtölti a kincsek özönje:
Fillér és tallér, kő, hulla, a semmi, a csontváz.

Úgy látszik, hogy napjainkban ezenfelül néha lőporos szarut és puskagolyókat, néha valami zsíros és megpörkölődött csomag kártyát is lehet találni benne, amivel nyilván az ördögök játszottak. Tryphon ezt a két utóbbi kincset nem sorolja fel, mivelhogy Tryphon a tizenkettedik században élt, és úgy látszik, az ördög nem volt elég okos ahhoz, hogy feltalálja a puskaport Roger Bacon[417] és a játékkártyát VI. Károly előtt.[418]

Egyébként ha valaki ezzel a kártyával játszik, mérget vehet rá, hogy az ingét is elveszíti; a lőpornak pedig, amely a lőporszaruban van, az a tulajdonsága, hogy a puskája, ha ezzel tölti meg, arcába robban az embernek.

Nos, kevés idővel azután, hogy az államügyész azt a felvetést kockáztatta, hogy a Jean Valjean nevű kiszabadult fegyenc néhány napos szökése alatt ott csavargott Montfermeil körül, észrevették ebben a faluban, hogy egy bizonyos Boulatruelle nevű vén útkaparónak „bizonyos útjai” vannak az erdőben. A faluban azt rebesgették, hogy Boulatruelle fegyházviselt ember; bizonyos tekintetben rendőri felügyelet alatt állt, és mivel semmiféle munkát nem tudott kapni, a hatóság alkalmazta csekély bérért útkaparóul a Cagny-Lagny dűlőúton.

Ez a Boulatruelle olyan ember volt, akire ferde szemmel nézett a környék népsége, nagyon tisztelettudó, nagyon alázatos, buzgón emelgette a sapkáját mindenki előtt, reszketett és mosolygott a csendőrök láttára, valószínűleg összeszűrte a levet bizonyos bandákkal, így rebesgették, és gyanús volt, hogy alkonyat táján lesben állt a cserjések szegletein. Csak annyi szólt mellette, hogy részeges volt.

Elmondjuk, hogy a mendemonda szerint mit vettek észre:

Bizonyos idő óta Boulatruelle nagyon korán abbahagyta a munkáját, a kőteregetést és az útkaparást, és ásójával bement az erdőbe. Találkoztak vele estefelé a legelhagyatottabb tisztásokon, a legvadabb sűrűségekben, mintha keresett volna valamit, s néha gödröt ásott. Az arra járó nénikék először is Belzebubnak tartották, aztán megismerték, hogy Boulatruelle, amitől azonban nem nagyon nyugodtak meg. Úgy látszott, hogy ezek a találkozások Boulatruelle-nek nagyon kellemetlenek. Világos volt, hogy bujkálni igyekszik, és hogy valami titok lappangott abban, amit cselekedett.

A faluban így beszéltek:

- Világos, hogy az ördög jelent meg valahogy. Boulatruelle látta, és most keres. Csakugyan, ő tudja a módját, hogy megkaparintsa Lucifer rejtett kincsét.

A voltairiánusok hozzátették:

- Vajon Boulatruelle csapja be majd az ördögöt, vagy az ördög csapja be Boulatruelle-t?

A vénasszonyok sűrűn hányták magukra a keresztet.

Azonban Boulatruelle erdei üzelmei megszűntek, és megint rendesen nekilátott útkaparó munkájának. Másra terelődött a szóbeszéd.

Mindazonáltal egyesekben nem csillapodott a kíváncsiság, és azt gondolták, hogy ebben a dologban valószínűleg van valami valóságos haszon is, nem csupán a legenda mesés kincse, valami komolyabb és kézzelfoghatóbb, mint az ördög bankjegyei, és aminek a titkát az útkaparó kétségtelenül legalább félig kileste. A legkíváncsibb volt a tanító és Thénardier kocsmáros, aki mindenkinek barátja volt, és nem átallotta Boulatruelle-lel is cimborálni.

- Hogy gályarab volt? - mondogatta Thénardier. - Ugyan! Istenem! Nem lehessen tudni, ki gályarab, és ki lesz még az.

Egy este a tanító azt állította, hogy régente az igazságszolgáltatás beleütötte volna az orrát abba, mit mesterkedik Boulatruelle az erdőben, és bizony szóra bírta volna, és szükség esetén kínvallatás alá vetették volna, és hogy Boulatruelle például a kínvallatásnak aligha tudott volna ellenállni.

- Vessük alá a borvallatásnak - mondta Thénardier.

Összeültek, és vallatták a vén útkaparót. Boulatruelle irtózatos mennyiséget megivott, és keveset beszélt. A kefekötő szomjúságát valami csodálatos művészettel és mesteri arányban tudta párosítani a bíró tartózkodásával. Mindazonáltal a folytonos itatással és annak a néhány homályos szónak az összeállítása és facsargatása révén, amit kikottyantott, Thénardier és a tanító végre is abban a hiszemben voltak, hogy ennyit sikerült megtudniuk:

Boulatruelle egy reggel, mikor napkeltekor munkájába indult, meglepetésére egy bokor tövében, az erdő valamelyik szögletében ásót és kapát talált, amiket mintha odadugtak volna. Azonban ő azt gondolta, hogy ez valószínűleg Six-Fours bácsinak, a vízszállítónak az ásója és kapája, és nem gondolt többet rá. De még aznap este látott valakit - őt magát nem lehetett látni, mert egy vastag fa eltakarta -, egy bizonyos valakit, amint az erdő legsűrűbb része felé lépegetett, „egy bizonyos valakit, aki nem idevaló, és akit ő, Boulatruelle nagyon jól ismert”. Ezt Thénardier így fordította le: aki fegyenctársa volt. Boulatruelle semmi áron sem akarta megmondani a nevét. Ez a valaki csomagot vitt, valami négyszögletes dolgot, olyan volt, mint egy nagy doboz vagy kis láda. Boulatruelle meglepődött. Azonban csak hét vagy nyolc perc múlva támadt az az ötlete, hogy utánaered „ennek a bizonyos valakinek”. Csakhogy már késő volt, az a valaki már bent volt a sűrűben, az éjszaka leszállt, és Boulatruelle nem tudta megtalálni. Ekkor rászánta magát, hogy az erdőszélen figyel. „Holdvilágos éjszaka volt.” Két vagy három órával később Boulatruelle látta, amint a bozótból kibukkan az a bizonyos valaki, és már nem a kis ládika volt nála, hanem ásó és kapa. Boulatruelle csak hagyta, hogy az a bizonyos valaki távozzék, és eszébe sem jutott, hogy odamenjen hozzá, mert észrevette, hogy a másik háromszor erősebb nála, azonfelül ásó is van a kezében, és valószínűleg végzett volna vele, ha ráismer, vagy ha látja, hogy Boulatruelle felismeri őt. Megindító gyengédség lett volna ez a két régi pajtás között, akik találkoznak. Azonban az ásó és a kapa világot gyújtott Boulatruelle agyában: reggel odasietett a bokorhoz, és már nem találta ott sem az ásót, sem a kapát. Ebből arra következtetett, hogy az a bizonyos valaki bement az erdőbe, az ásóval gödröt ásott, eltemette a ládikát, és aztán a kapával betakarta a gödröt. Nos, a ládika olyan kicsi volt, hogy nem lehetett benne holttest, tehát pénz volt benne. Ezért keresgélte aztán. Boulatruelle átkutatta, felásta és feltúrta az egész erdőt, és mindenütt ásott, ahol csak a föld frissen feltúrtnak látszott. De hiába.

Nem tudott semmit sem „kikaparni”. Senki sem gondolt többé a dologgal Montfermeilben. Csak néhány derék nénike mondogatta még:

- Annyi bizonyos, hogy a gagnyi útkaparó nemhiába túrt-kotort; biztos, hogy megjelent neki az ördög.

III
Bizonyos előzetes mesterkedés kellett hozzá,
hogy a bokabilincs egyetlen kalapácsütésre összetörjön

Ugyancsak az 1823. év október havának vége felé Toulon lakosai látták, amint egy hatalmas vihar után sérüléseinek kijavítása céljából bevonult kikötőjükbe az Orion hajó, amelyet később Brestben iskolahajónak használtak, akkoriban pedig a földközi-tengeri hajóraj egysége volt.

Bármily rozoga volt ez az alkotmány, mert a tenger csúnyán elbánt vele, mégis nagy hatást keltett, mikor bevonult a révbe. Nem tudom, miféle lobogója volt, de azért tizenegy ágyúlövés járt ki neki szabályszerű üdvözlet gyanánt, amelyet lövésenként viszonzott; összesen huszonkét lövés. Kiszámították, hogy a sortüzek, a katonai és királyi tisztelgések, a kölcsönös udvarias durrogtatások, szertartásos jelzések, kikötők és erődítmények külsőségei, napnyugtának és napkeltének ágyúlövéssel köszöntése mindennap, minden erődítményben és minden hadihajón, kikötők megnyitása és bezárása stb. stb. révén a civilizált világ az egész földkerekségen minden huszonnégy órában százötvenezer haszontalan ágyúlövést ad le. Ágyúlövésenként hat frankot számítva, ez naponta kilencszázezer frank, évente háromszázmillió, és ez mind füstbe megy. Ez csupán egyetlen részlet. Eközben a szegények éhen halnak.

Az 1823. évet a Restauráció „a spanyol háború korszaká”-nak nevezte.

Ebben a háborúban sok esemény és sok furcsaság vegyült össze egyetlen eseményben. A Bourbon-ház szemében fontos családi ügy; a franciaországi ág segítette és pártfogolta a madridi ágat, vagyis elsőszülöttségi jogait gyakorolta; látszólag visszatérés ez nemzeti hagyományainkhoz, ami karöltve jár a szolgasággal és a megalázkodással az északi kormányok előtt. Angoulęme hercegben - a szabadelvű lapok Andujar hősének nevezték[419] -, főképp diadalmas magatartásában, amely némileg ellentétes volt békés egyéniségével, az inkvizíció nagyon is reális régi rémuralma viaskodott a szabadelvűek képzeletbeli rémuralmával; a méltóságos vénasszonyok szörnyű rémületére a sansculotte-ok újraéledtek descamisados[420] néven; a monarchizmus akadálya volt a haladásnak, amit anarchiának minősítettek; 1789 elméleteit mintha hirtelen derékban vágták volna ketté; egész Európa megálljt parancsolt a francia gondolatnak, amely szerteáradt a világon; a királyi herceg-főparancsnok oldalán Carignan herceg, a későbbi Károly Albert[421] besoroztatta magát önkéntesül a királyoknak a népek ellen indított eme keresztes hadjáratába, és felvette a gránátosok vörös vállpántját; a Császárság katonái hadba szálltak, de nyolcévi pihenés után megöregedetten, megszomorodottan és fehér kokárdával; a háromszínű zászlót külföldön egy maroknyi francia[422] hősiesen lobogtatta, mint harminc évvel előbb Koblenzben a fehér zászlót; szerzetes barátok vegyültek katonáink közé; a szabadság szellemét és a megújhodás szellemét szuronyokkal térítették észre; az elveket ágyúlövésekkel gyűrték le; Franciaország fegyverei révén elvesztette azt, amit szellemével szerzett; ezenfelül az ellenséges vezéreket megvesztegették, a katonák ingadoztak, a városokat milliós összegekkel ostromolták; katonai veszedelemnek híre-hamva sem volt, és mégis lehetségesek voltak a robbanások, mint minden meglepett és megtámadott aknában; kevés vér hullott, kevés becsületet szereztek, némelyek szégyent vallottak, dicsőséget senki sem aratott; ilyen volt ez a háború, amelyet olyan uralkodók indítottak, akik XIV. Lajostól származtak, és olyan tábornokok vezettek, akik Napóleon iskoláját járták. Ennek a háborúnak az a szomorú sors jutott, hogy nem emlékeztetett sem a nagy háborúra, sem a nagy politikára.

Néhány fegyvertény azért komoly volt; egyebek közt Trocadéro[423] elfoglalása gyönyörű haditény; egyáltalában, ismételjük, e háború trombitáinak repedt a hangjuk, az egész ügy gyanús, a történelem igazat ad Franciaországnak, hogy vonakodott elfogadni ezt az áldiadalt. Bizonyosnak látszik, hogy némely spanyol tisztek, akiknek parancsuk volt az ellenállásra, nagyon is könnyen meghátráltak, a győzelemből a megvesztegetés gyanúja bukkant ki; úgy látszott, hogy inkább a tábornokokat nyerték meg, mint az ütközeteket, és a győztes katona megalázottan tért haza. Csakugyan lealacsonyító háború; zászlaja redőin ezt a felírást lehetett olvasni: Banque de France.

Az 1808. évi háború katonái, akikre oly szörnyű módon ráomlott Saragossa, ráncolták a szemöldöküket 1823-ban, hogy olyan könnyedén megnyílnak az erődök, és kezdték sajnálni Palafoxot.[424] Ilyen a természete Franciaországnak: jobban szereti, ha Rosztopcsinnal[425] áll szemben, mint Ballesterosszal.[426]

Más, súlyosabb szempontból, amelyre itt ki kell térnünk, ez a háború, amely sértette Franciaországban a katonai szellemet, bántotta a demokratikus szellemet. Ennek a vállalkozásnak hódítás volt a célja. Ebben a hadjáratban a francia katonának, a demokrácia gyermekének az volt a célja, hogy segítsen leigázni másokat. Csúf ellentmondás. Franciaországnak az a hivatása, hogy felébressze a népek lelkét, nem pedig hogy megfojtsa. 1792 óta Európa minden forradalma francia forradalom; a szabadság Franciaországból sugárzik. Ez csillagászati tény. Csak a vak nem látja! Ezt Bonaparte mondta.

Az 1823-i háború, amely merénylet volt a nemes spanyol nemzet ellen, merénylet volt egyúttal a francia forradalom ellen is. Ezt a szörnyű tettlegességet Franciaország követte el; kényszerűségből, mert a felszabadító háborúkon kívül a hadseregek mindent csak kényszerűségből tesznek, amit csak tesznek. Erre utal a vak engedelmesség kifejezés. Egy hadsereg a számítás furcsa remekműve; ereje valami roppant tehetetlenség eredménye. Ez a magyarázata a háborúnak, amelyet az emberiség visel az emberiség ellen az emberiség ellenére.

A Bourbonokra az 1823-i háború végzetes volt. Ők sikernek tekintették. Nem látták meg, mekkora veszedelem megöletni valamely eszmét egyetlen hadparanccsal. Együgyűségükben nem átallották erőtényezőnek minősíteni államberendezésükben azt a roppant elgyengülést, amely bűnből származott. Az orvtámadás szelleme bevonult politikájukba. 1830[427] csírája benne volt már 1823-ban. Tanácskozásaikon a spanyol hadjárat érv lesz erőszakos cselekedetek és az isteni jog nevében kezdett kalandok mellett. Franciaország, miután Spanyolországban újra trónjára ültette az el rey netó-t[428] nyugodtan visszaállíthatta volna otthon is a korlátlan királyságot. Abba a borzalmas tévedésbe estek, hogy a katona engedelmességét a nemzet hozzájárulásának tartották. Ez a bizalom dönti le a trónokat. Nem szabad elaludni sem a manzanilla-fa[429] árnyékában, sem egy hadsereg árnyékában.

Térjünk vissza az Orion hajóhoz.

A herceg-főparancsnok vezényelte hadsereg hadműveletei közben a Földközi-tengeren egy hajórajunk cirkált. Az imént említettük, hogy az Orion ennek a hajórajnak az egysége volt, és hogy a tengeren szenvedett sérülései miatt bevitték a touloni kikötőbe.

Egy sorhajó megjelenése valamelyik kikötőben valahogy mindig odacsalogatja és izgatja a tömeget. Azért, mert nagy, és a tömeg szereti azt, ami nagy.

Egy sorhajó az emberi lángésznek és a természet hatalmának egyik legnagyszerűbb összetalálkozása.

Egy sorhajó a legsúlyosabb és egyúttal a legkönnyedebb összetételű valami, mert egyszerre van dolga mind a három halmazállapottal, a szilárddal, a cseppfolyóssal és a légneművel, és mert mind a hárommal küszködnie kell. Tizenegy vaskarma van, hogy megfogóddzék a tengerfenék gránitjában, és több szárnya és több csápja, mint az őserdők rovarainak, hogy felfoghassa a felhők szelét. Lélegzete százhúsz ágyúján tör elő, mint roppant trombitákon, és büszkén felel a mennydörgésre. Az óceán igyekszik tévutakra vezetni hullámainak riasztó egyformaságában, de a hajónak lelke van: az iránytű, amely útbaigazítja, és mindig megmutatja neki, merre van észak. Fekete éjszakákon lámpái pótolják a csillagokat. Éppígy van kötele és vitorlája a szél ellen, fája a víz ellen, vasa, reze és ólma a szikla ellen, a sötétség ellen fénye, és a végtelenség ellen egy tűje.

Ha fogalmat akarunk alkotni magunknak ezekről az óriási arányokról, amelyek együttvéve a sorhajót adják, csak be kell lépnünk a bresti vagy a touloni kikötő valamelyik hatemeletes fedett hajóműhelyébe. Az épülőfélben levő hajók itt úgyszólván bura alatt vannak. Ez az óriási gerenda vitorlarúd; ez a hatalmas faoszlop, amely végtelen hosszúságban nyúlik el a földön, a főárboc. A dokkban álló tövétől égbe nyúló csúcsáig hatvan öl hosszú, és a tövének három láb az átmérője. Az angol főárboc kétszáztizenhét lábnyira emelkedik a víz színe fölé. Apáink tengerészete köteleket alkalmazott, a mienk láncokat alkalmaz. Egy százágyús hajónak csupán a láncrakása négy láb magas, húsz láb hosszú és nyolc láb széles. És vajon ennek a hajónak a megépítéséhez mennyi fára van szükség? Háromezer köbméterre. Valóságos úszó erdő.

Ezenfelül figyelembe kell venni, hogy itt csupán negyven évvel ezelőtti haditengerészeti alkotmányról van szó, egyszerű vitorlás hajóról; a gőz, amely akkor gyermekkorát élte, azóta új csodákkal gyarapította azt a bámulatos valamit, aminek hadihajó a neve. Napjainkban például a csavarral hajtott hajó meglepő gépezet, amelyet háromezer négyzetméter felületű vitorlázat és ezenfelül kétezer-ötszáz lóerejű gőzkazán hajt.

Nem is szólván az újabb csodákról, Kolumbus Kristóf és Ruyter[430] régi hajója egyike a nagy emberi remekműveknek. Kimeríthetetlen az ereje, mint ahogy kimeríthetetlen a végtelennek a lehelete, vitorlájába gyűjti a szelet, pontosan működik a hullámoknak véghetetlen hömpölygésében, úszik és uralkodik.

Azonban eljön az óra, amikor a szélvihar szalmaszál gyanánt roppantja össze ezt a hatvan láb hosszú vitorlarudat, amikor a szél, mint valami nádszálat, úgy hajlítja meg a négyszáz láb magas főárbocot, amikor az igen súlyos vasmacska meggörbül a hullám torkában, mint a halász horga a csuka fogai között, amikor a szörnyeteg ágyúk siralmas és hiábavaló bömböléseket harsognak, amelyeket az orkán elvisz az űrbe és az éjszakába, amikor mindez a hatalom és mindez a fenség eltörpül egy magasabb rendű hatalom és fenség előtt.

Valahányszor valami roppant erő kibontakozik, hogy aztán roppant gyengeségbe bágyadjon, mindig gondolkodóba ejti az embereket. Innen van a kikötőben az a sok kíváncsi, aki ott tolong a háborúnak és a hajózásnak e csodálatos gépezetei körül, pontosan maga sem tudná megmagyarázni, miért.

Tehát Toulon kikötőjének rakodópartjai, zsilipei és mólói minden áldott nap reggeltől estig hemzsegtek a rengetek naplopótól és, mint Párizsban mondják, léhűtőtől; akiknek nem volt egyéb dolguk, mint hogy az Orion-t bámulják.

Az Orion hajó már régóta beteg volt. Előbbi útjain sűrű kagylóréteg rakódott le a fenekére, úgyhogy sebességét a felére csökkentette; a múlt évben szárazra húzták, hogy lekaparják a kagylóréteget, aztán megint kifutott a tengerre. Azonban ez a kaparás megrongálta a fenék eresztékeit. A Baleárok magasságában a fenékszegély meglazult és léket kapott, és mivel akkor még nem készült a borítás vasbádogból, a hajóba beszivárgott a víz. Heves napéjegyeni vihar kapta el, amely betörte a csúcsfedélzetet és az egyik ágyúajtót, és kárt tett az árboctartó kötélpadjában. Ezeknek a sérüléseknek a következtében az Orion visszatért Toulonba.

Az Arzenál közelében horgonyzott. Rajta volt a teljes fölszerelés, úgy javították. A törzse nem sérült meg a jobb oldalán, de a borítást itt is, amott is felfeszítették szokás szerint, hogy a levegő behatoljon a bordázatába.

Egy reggel a bámészkodó tömeg váratlan eseménynek lett tanúja.

A legénység a vitorlák kifeszítésével foglalkozott. Az árbocőr, akinek az volt a dolga, hogy a jobb oldali nagy csúcsvitorla csücskét tartsa, elvesztette az egyensúlyt. Látták, amint meginog - az Arzenál rakodópartján összeverődött tömeg ordításban tört ki -, a feje magával rántotta a testét, a matróz megfordult a vitorlarúd körül, kitárt karokkal a mélység felé; zuhanás közben előbb egyik kezével, aztán a másikkal megkapott egy talpallót, és azon lógott. A tenger örvényes mélysége tátongott alatta. Zuhanása hevesen meghintázta a kötélhágcsót. A matróz ennek a kötélnek a végén himbálózott, mint a kő a parittyában.

Irtózatos kockázat lett volna segítségére menni. Egyetlen matróz sem mert vállalkozni rá, pedig valamennyit nemrégen sorozták be az odavaló halászokból. Közben a szerencsétlen árbocmatróz ernyedt; arcán nem láthatták a szorongást, de kimerültsége minden tagjáról lerítt. Karjai valami szörnyű görcsben feszültek. Minden erőfeszítése, hogy a lábát megvesse, csak arra volt jó, hogy fokozza vele a talpalló himbálózását. Nem ordítozott, mert félt, hogy ezzel is erőt pazarol. Már csak azt a percet várták, amikor elereszti a kötelet, és néhány pillanatra minden fej félrefordult, hogy ne lássák, mikor lezuhan. Vannak pillanatok, amikor egy kötélnek a vége, egy rúd, egy faág maga az élet, és irtózatos látni, mikor egy élőlény leválik róla, és lehull, mint az érett gyümölcs.

Egyszerre csak észrevették, hogy egy ember párducügyességgel kúszik felfelé a kötélzeten. Vörös ruha volt rajta, fegyenc volt; a fején zöld sapka, tehát életfogytiglan elítélt fegyenc. Mikor felért az árbockosár magasságába, egy szélroham lesodorta a sapkáját, és megmutatta hófehér fejét; már nem volt fiatal ember.

Csakugyan az egyik fegyenc, akit ott foglalkoztattak a gályarabcsapatban a fedélzeten, mindjárt az első pillanatban odaszaladt az őrség tisztjéhez, és a legénység zavara és ingadozása közben, amíg valamennyi matróz reszketett és visszariadt, engedélyt kért a tiszttől, hogy kockára vethesse az életét a matróz megmentésére. A tiszt beleegyező fejbiccentésére egyetlen kalapácsütéssel szétverte a lábbilincséhez forrasztott láncot, aztán felkapott egy kötelet, és fellendült az alattságra. Ebben a pillanatban senki sem vetett rá ügyet, hogy az a lánc milyen könnyedén összetört. Erre csak később gondoltak.

Egy szempillantás alatt fenn volt a vitorlarúdon. Egy-egy másodpercre megállt, és mintha méregette volna a tekintetével. Ezek a másodpercek, amelyek alatt a szél himbálta a matrózt a kötélhágcsó végén, századoknak tűntek föl a nézők szemében. Végre a fegyenc égre emelte szemét, és megindult előre. A tömeg zihált. Látták, amint sebesen végigmegy a vitorlarúdon. Mikor a végéig ért, odaerősítette a magával hozott kötél egyik végét, és a másikat lelógatta, aztán kezeivel leereszkedett ezen a kötélen, és ekkor kimondhatatlanná fokozódott az aggodalom, mert most már egy ember helyett kettőt láttak a mélység felett függeni.

Mintha csak egy pók ragadott volna meg egy legyet; csakhogy itt a pók az életet hozta, nem pedig a halált. Tízezer tekintet szegeződött erre a csoportra. Egyetlen kiáltás, egyetlen szó sem hangzott el, mindenkinek a szemöldöke egyetlen remegésbe ráncolódott. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét, mintha attól tartottak volna, hogy a legkisebb lehelet is erősíti a szelet, amely a két szerencsétlen embert rázta.

Eközben a fegyencnek sikerült a matróz közelébe csúsznia. Ideje volt: még egy perc, és a matróz kimerülten és kétségbeesetten belebukott volna a mélységbe; a fegyenc erősen odakötözte a kötélre, amelyen függeszkedett az egyik kezével, míg a másikkal dolgozott. Végre látták, hogy visszamegy a vitorlarúdra, és felhúzza a matrózt; itt egy pillanatig tartotta, hogy egy kissé magához térjen, aztán a karjaiba fogta és továbbvitte, végigment a vitorlarúdon egészen a járomfáig és innen az árbockosárig, ahol bajtársainak a kezeiben hagyta.

Ebben a pillanatban a tömegben felcsattant a taps; régi porkolábok könnyeztek, asszonyok ölelkeztek a parton, és hallatszott, amint valamennyi hang valami nekivadult elérzékenyülésben egyszerre kiáltotta: „Kegyelmet ennek az embernek!”

Ő azonban eközben nekilátott, hogy leszálljon és azonnal visszamenjen a csapatához. Hogy minél hamarább odaérkezzék, leereszkedett a kötélzeten, és végigfutott egy alacsony vitorlarúdon. Minden szem nyomon követte. Volt egy pillanat, amikor mindenkit rémület fogott el; mintha úgy látták volna, hogy habozik és meginog, vagy azért, mert kifáradt, vagy mert megszédült a feje. Egyszerre csak a tömegből hatalmas ordítás tört ki: a fegyenc a tengerbe bukott.

Az esés veszedelmes volt. Az Algésiras fregatt ott horgonyzott az Orion mellett, és a szegény gályarab éppen a két hajó közé esett. Félő volt, hogy az egyik vagy a másik alá kerül. Négy ember azonnal csónakba ugrott. A tömeg biztatta őket, megint szorongás áradt el mindenkinek a lelkén. A fegyenc nem került még egyszer felszínre. Eltűnt a tengerben, még gyűrűt sem vetett, mintha olajoshordóba esett volna. Kutatták, búvárok szálltak le érte. Hiába. Estig keresték; még csak a holttestét sem találták meg.

Másnap a touloni újságban ez a néhány sor jelent meg:

„1823. november 17. - Tegnap az Orion fedélzetén dolgozó egyik gályarab, miután megmentette egy matróz életét, és lefelé jött az árbocon, a tengerbe esett, és belefulladt. A holttestet nem sikerült megtalálni. Az a feltevés, hogy az Arzenál rakodópartjának a cölöpzete alá került. Ez az ember 9430. sz. alatt volt lajstromozva, és Jean Valjean volt a neve.”

HARMADIK KÖNYV
A halottnak tett ígéret teljesítése

I
A vízkérdés Montfermeilben

Montfermeil Livry és Chelles között fekszik, annak a fennsíknak a déli szegélyén, amely az Ourcq-ot a Marne-tól elválasztja. Ma meglehetősen nagy helység, amelyet egész évben gipszvakolatú villák, vasárnap pedig jókedvű polgárok ékesítenek. 1823-ban nem volt még Montfermeilben sem ennyi fehér ház, sem ennyi elégedett polgár. Csupán erdei falucska volt. Akadt ugyan benne imitt-amott néhány múlt századbeli nyaraló, amelyeket fel lehetett ismerni előkelőségükről, kovácsoltvas erkélyeikről és hosszú ablakaikról, amelyeknek apró üvegtáblái a zárt fehér spalettákra mindenféle zöld színárnyalatot vetítettek. Mindazonáltal Montfermeil mégiscsak falu volt. A nyugalomba vonult posztókereskedők és a nyaraló ügyvédek még nem fedezték fel. Nyugodt és kedves, isten háta mögötti hely volt ez; olcsón éltek benne, dúsan és könnyen, mint a falusiak. Csupán vize volt kevés, mert a fennsík nagyon magas volt.

Vízért meglehetősen messzire kellett menni. A falunak Gagny felé eső vége azokból a pompás tavakból kapta a vizét, amelyek ott az erdőben vannak; másik vége, amely a templomot környezi és Chelles felé esik, csupán a domboldalban, a chelles-i út mentén, körülbelül negyedórányira Montfermeiltől levő kis forrásból kapott ivóvizet.

Tehát elég kemény munkát jelentett minden háztartásban a vízzel való ellátás. A nagy házak, az arisztokrácia - Thénardier-kocsma ehhez tartozott - egy-egy garast fizettek minden vödör vízért egy bácsinak, akinek ez volt a foglalkozása, és aki ezen a montfermeili vízszállításon naponta körülbelül nyolc sout keresett; csakhogy ez a bácsi nyáron csupán esti hét óráig, télen pedig esti öt óráig dolgozott, és ha egyszer beesteledett, ha egyszer a földszinti spalettákat becsukták, az, akinek nem volt ivóvize, mehetett maga érte, vagy víz nélkül maradt.

Ez volt a réme annak a szegény teremtésnek, akit az olvasó talán még nem felejtett el, a kis Cosette-nek. Emlékszünk, hogy Cosette kétféleképpen is hasznot hajtott Thénardier-éknak: megfizettették magukat az anyjával, és kiszolgáltatták magukat a gyermekkel. Így történt, hogy mikor az anya egyáltalán nem fizetett - hogy miért, azt az előbbi fejezetben olvastuk -, Thénardier-ék akkor is megtartották Cosette-et. Jó volt nekik cselédlánynak. Ebben a minőségben őt szalasztottak vízért, ha szükség volt rá. Így tehát a gyermek, aki megrémült arra a gondolatra is, hogy éjjel menjen a forráshoz vízért, szöges gonddal vigyázott, hogy a víz sose fogyjon ki a házban.

1823 karácsonya páratlanul ragyogó volt Montfermeilben. A tél enyhén indult; még nem fagyott, sem nem havazott. Párizsból jött csepűrágók engedélyt kaptak a polgármester úrtól, hogy felállíthatják bódéikat a falu főutcáján, és egy csapat vándorkereskedő ugyanilyen engedély alapján felütötte sátorfáját a templomtéren, egészen a Boulanger közig, ahol, mint emlékezhetünk rá, a Thénardier-kocsma volt. Ez a népség megtöltötte a fogadókat és kocsmákat, és vele zajos és vidám élet költözött a csendes kis faluba. A történelmi hűség kedvéért azt is el kell mondanunk, hogy a téren mutogatott különlegességek között volt egy állatsereglet is, amelyben rongyos és isten tudja, honnan származó szörnyű bohócok mutogattak 1823-ban Montfermeil parasztjainak egy olyanféle ijesztő brazíliai keselyűt, amilyen a mi királyi múzeumunkban is csak 1845 óta van, s amelynek a szeme olyan, mint egy háromszínű kokárda. Ha jól tudom, a természettudósok ezt a madarat Caracara Polyborusnak hívják; az apicidák rendjébe és a keselyűfélék családjába tartozik. Néhány derék öreg bonapartista katona, aki ott éldegélt a faluban, áhítatosan nézegette ezt az állatot. A komédiások a háromszínű kokárdát páratlan tüneménynek hencegték, amelyet a Jóisten külön az ő állatseregletük számára talált ki.

Ugyanezen karácsonyestén több férfi: házalók és fuvarosok üldögéltek a Thénardier-fogadó ivójában, négy-öt szál gyertya mellett, és iddogáltak. Ez a szoba olyan volt, mint minden kocsmaszoba; asztalok, ónkancsók, palackok, iddogáló és dohányzó emberek, kevés világosság, nagy zaj. Az 1823. évet mégis jelezte itt az asztalon két tárgy, amelyek akkoriban a polgári osztályban divatosak voltak; mégpedig egy kaleidoszkóp és egy hullámbádog lámpa. Thénardier-né a vacsorával foglalkozott, amely hatalmas lobogó tűzön főtt; férje ott ivott a vendégeivel, és politikáról beszélgetett.

A politikai beszélgetéseken kívül, amelyeknek fő tárgya a spanyol háború, az Angoulęme hercege volt, kihallatszott a zsibongásból néhány egészen helyi jellegű megjegyzés, mint például ilyenek:

- Nanterre-ben és a Suresnes-ben bő volt a bortermés. Ahol tíz hordóra számítottak, tizenkettővel lett. Csak úgy dőlt a présből. - De hiszen a szőlő még nem lehet érett? - Ezen a környéken nem kell érett szőlőt szüretelni. Ha éretten szüretelik, a bor tavaszra megnyúlósodik. - Hát egészen könnyű bor? - Még sokkal könnyebb, mint az itteni. Éretlenül kell leszüretelni a szőlőt.

Stb.

Vagy pedig egy molnár kiabált:

- Talán mi vagyunk felelősek azért, hogy mi van a zsákban?! Találunk benne egész rakás apró magot, annak a kiszemelésével nem szórakozhatunk, és bizony be kell öntenünk a garatba; van ott konkoly, raponc, gabonarozsda, bükköny, kendermag, anyarozs, disznódudva és egész sereg másféle szemét, nem is számítva a kavicsot, amivel tele van bizonyos vidékek gabonája, különösen a breton gabona. Nem szeretek breton gabonát őrölni, mint ahogy a deszkafűrészelők nem szeretnek olyan gerendát fűrészelni, amelyben szögek vannak. Aztán nézzék meg, mennyi élvezhetetlen por kerül így az őrleménybe. Azután panaszkodnak a liszt miatt. Nincs igazuk. A lisztben nem mi vagyunk a hibásak.

Két ablak közében egy aratómunkás üldögélt egy gazdával az asztalnál, és megalkudott vele a tavaszi szénakaszálás dolgában, aztán ezt mondta: - Nem baj, ha a fű nedves. Könnyebb vágni. A harmat finom dolog, uram. Különben mindegy, ez a fű, a maga füve fiatal, és bizony még nagyon nehéz munka van vele. Úgy bizony; gyönge, meghajlik a kaszapenge suhintására.

Stb.

Cosette ott volt rendes helyén, és a konyhaasztal keresztrúdján üldögélt a tűz mellett. Testét rongyok borították, meztelen lába facipőben volt, és a tűz világosságánál gyapjúharisnyát kötött a Thénardier lányok számára. A székek alatt egészen fiatal macska játszott. Valamelyik szomszéd szobából két friss gyerekhang kacagása és csicsergése hallatszott be: Éponine és Azelma volt.

A tűz mellett, a sarokban, szegen korbács lógott. Bizonyos időközökben a ház valamelyik részéből nagyon fiatal gyereknek a visítása hasított bele a kocsmai zajba. Ez egy kisfiú volt, akit Thénardier-né valamelyik előbbi télen hozott a világra - maga sem tudja, hogyan, szokta mondogatni, bizonyosan a hideg miatt -, és aki éppen hároméves múlt. Az anyja maga szoptatta, de nem szerette. Mikor a kölyöknek a megátalkodott ordítozása már nagyon elviselhetetlen volt, Thénardier elbömbölte magát:

- A fiad bőg, menj, nézd meg, mit akar.

- Eh - felelt az anya -, mit törődöm vele!

És a kis elhagyatott tovább üvöltött a sötétben.

II
Két arcképvázlat befejezése

Ebben a könyvben Thénardier-éknak csupán az arcélét láttuk; most itt az ideje, hogy minden oldalról megvizsgáljuk őket, és beletekintsünk az arcukba.

Thénardier ötvenéves múlt; Thénardier-né a negyvenedikben járt, ami asszonynál ötvennek számít: ekként férj és feleség kora megfelelt egymásnak.

Az olvasók talán első megjelenése óta emlékeznek még némileg erre a nagy, szőke, kövér, húsos, négyszögletes, óriási és mozgékony Thénardier-néra; elmondottuk, hogy olyan óriási vadnő fajta volt, amilyenek a vásárokon görnyedeznek a hajukba aggatott kövezetkockák súlya alatt. A fogadóban mindent ő végzett: ágyazott, takarított, mosott, főzött, ő volt itt a tótumfaktum, a fő-fő mindenegyéb. Cosette volt egyetlen cselédje; egér volt az elefánt szolgálója. A hangjára minden megremegett, az ablakok, a bútorok és az emberek. Szeplőkkel pettyezett széles arca olyan volt, mint valami szűrő. Volt szakálla is. Valóságos eszményi csarnoki hordár volt női ruhában. Pompásan káromkodott, azzal dicsekedett, hogy öklével össze tudja törni a diót. Ha nem olvasott volna regényeket, amelyek egy-egy pillanatra furcsán kivillantották a kényeskedő dámát ebből az emberevőből, soha senkinek eszébe nem jutott volna, hogy nőnek tartsa. Ez a Thénardier-né olyan istenteremtése volt, mintha valami utcalányt kofába oltottak volna. Amikor a szavát hallották, azt mondták: ez csendőr; mikor inni látták, azt mondták: ez fuvaros; mikor látták, hogy hogyan bánik Cosette-tel, ezt mondták: ez a hóhér. Az egyik foga még csukott szájából is kiállt.

Thénardier kicsiny, sovány, sápadt, szögletes, csontos, nyápic, beteges képű, azonban makkegészséges emberke volt; még ebben is csalt. Rendszerint óvatosan mosolygott, úgyszólván mindenkivel udvarias volt, még a koldussal is, akinek nem adott alamizsnát. Menyétszeme és tudósképe volt. Nagyon hasonlított Delille abbé[431] arcképéhez. Abban tetszelgett magának, hogy a fuvarosokkal bírja az ivást. Soha senki sem tudta leitatni. Öblös pipából pöfékelt. Zubbonyt viselt és a zubbonya alatt kopott fekete kabátot. Hencegni szokott az irodalommal és a materializmussal. Voltak ebben a körben nevek, amelyeket gyakran kiejtett, hogy megtámogassa valamelyik állítását; Voltaire, Raynal,[432] Parny,[433] és ami elég furcsa, Szent Ágoston. Azt állította, hogy „rendszere van”. Egyébként nagy szélhámos volt. Csalózófus. Van ilyen árnyalat is. Emlékszünk rá, azzal hencegett, hogy katona volt; némileg büszkélkedve mesélte, hogy Waterloonál, mikor a 6. vagy 9. könnyű gyalogezred őrmestere volt, a Halálhuszároknak egész osztályával szemben egymaga fedezett testével és mentett meg a kartácstűzön át „egy súlyosan sebesült tábornokot”. Innen ered falán a lángoló cégtábla és fogadójának a vidéken szokásos elnevezése: A waterlooi őrmester kocsmája. Szabadelvű, klasszikus és bonapartista volt. Jegyzett bizonyos összeget a külföldre menekültek segélyezésére. A faluban olyasmit rebesgettek, hogy papnak készült.

Mi azt hisszük, hogy Hollandiában tanult, mégpedig éppenséggel fogadósmesterséget. Ez a vegyes összetételű gazember minden valószínűség szerint lille-i flamand volt Flandriában, francia Párizsban, belga Brüsszelben, ügyesen kétkulacsoskodott. Waterlooi hőstettét ismerjük. Láthatjuk, némileg túlozta. Az apály és dagály, a görbe út, a kaland volt éltető eleme; a megtépett lelkiismeret zaklatott életet von maga után; és valószínű, hogy 1815. június 18-ának orkánjában Thénardier a fosztogató markotányosoknak ahhoz a fajtájához tartozott, amelyről beszéltünk, amely cserkészik, az egyiknek elad, a másikat kirabolja, családostul, feleségestül, gyerekestül kocsikázik valami rozoga taligán a menetelő csapatok nyomában, és bizonyos finom ösztönnel mindig a győztes hadsereghez csatlakozik. Miután ezt a hadjáratot végigcsinálta, és összeszedett, mint ő maga mondta, „egyet-mást”, megnyitotta Montfermeilben kocsmáját.

Ez az egyet-mást - amelyben voltak erszények és zsebórák, aranygyűrűk és ezüstkeresztek, amit mind a hullákkal bevetett barázdák learatásának idején szedett össze - együttvéve sem volt valami sok, és nem lendítette messzire a kocsmárossá vedlett markotányost.

Thénardier-nak a mozdulatában volt valami megnevezhetetlen szögletesség, amely, ha káromkodott hozzá, a kaszárnyát, ha pedig keresztet vetett hozzá, a szemináriumot juttatta az ember eszébe. Jól tudott beszélni. Szívesen vette, ha műveltnek tartják. Mindazonáltal a tanító észrevette, hogy imitt-amott „kisiklik”. Fölényesen állította össze az utasok számláját, de a gyakorlott szem nemritkán helyesírási hibákat fedezett fel benne. Thénardier alattomos, ínyenc, naplopó és ravasz ember volt. Nem vetette meg a cselédlányokat, és ez volt az oka, hogy a felesége nem tartott cselédet. Ez az óriási asszony féltékeny volt. Azt képzelte, hogy ez a nyápic és elsárgult emberke minden nő gerjedelmének a tárgya.

Thénardier ezenfelül agyafúrt és alamuszi ember létére mérsékelt fajta zsivány volt. Ez a legrosszabbik fajta; ebbe képmutatás is vegyül.

Nem mintha Thénardier alkalomadtán nem tudott volna legalábbis úgy felfortyanni, mint a felesége. De ez nagyon ritka eset volt, és az ilyen pillanatokban, mikor haragudott az egész emberiségre, mikor a gyűlöletnek mélységes kohója izzott benne, mikor olyan emberré változott, aki sohasem telik be a bosszúval, aki mindent, ami csak útjába kerül, megvádol minden miatt, ami éri, aki mindig kész az első embert okolni, aki a szeme elé kerül, mintegy jogos panasszal az élete minden csalódásáért, letöréséért és szerencsétlenségéért, mikor mindez a kovász megduzzadt benne, és a száján és a szemében forrt: akkor rettenetes volt. Jaj annak, akire ilyenkor lecsapott a dühe!

Minden egyéb tulajdonságán felül Thénardier szemfüles és éles eszű volt, a szükséghez képest hallgatag vagy szószátyár, és mindig nagyon értelmes. Volt benne valami a tengerésznek a tekintetéből, aki hozzászokott, hogy hunyorogva néz a szemével a távcsőbe. Thénardier államférfi volt.

Minden jövevény, aki belépett a kocsmába, amint Thénardier-nét meglátta, így szólt: ez az asszony az úr a házban. Tévedés. Még csak a ház asszonya sem volt. A férj volt a ház ura és asszonya. A nő dolgozott, a férfi gondolkozott. Valami láthatatlan és folytonos mágneses hatással irányított mindent. Elég volt egy szava, néha csak egy jele, a masztodon engedelmeskedett. Thénardier a felesége szemében, anélkül hogy az asszony világosan számot tudott volna adni magának róla, valami különös és felsőbbrendű lény volt. Ennek az asszonynak megvoltak a helyzethez illő erényei; még ha nézeteltérése lett volna is valami apróság miatt „Thénardier úrral” - ez a feltevés egyébként elfogadhatatlan -, még akkor sem hazudtolta volna meg soha az urát semmiben sem. Sohasem követte volna el „idegenek előtt” azt a hibát, amelyet az asszonyok oly sűrűn elkövetnek, és amit parlamenti nyelven úgy hívnak: „A koronát belevonni a vitába.”[434] Ámbár szövetségüknek eredménye úgyis csak a bűn volt, volt Thénardier-nénak férje iránti alárendeltségében valami átszellemültség. Ez az ordítozó hústömeg meggörnyedt ennek a nyápic zsarnoknak a kisujja alatt. Ez törpe és fura oldaláról tekintve nagyszerű, egyetemes jelenség volt: az anyag lebomlása a szellem előtt; mert bizonyos undokságok éppenséggel az örökkévaló szépség mélységeinek köszönhetik a létezésüket. Thénardier-ban volt valami ismeretlen; innen van, hogy ez a férfi feltétlenül uralkodott ezen az asszonyon; voltak pillanatok, mikor az asszony égő gyertyának látta őt; máskor karomnak érezte.

Ez az asszony rettenetes teremtés volt; csak a gyermekeit szerette, és csak a férjétől félt. Anya volt, mert emlős volt. Egyébként anyasága a leányaira szorítkozott, és mint majd látni fogjuk, a fiúkra nem terjedt ki. Magának a férfinak csak egyetlen gondolata volt: meggazdagodni.

Nem sikerült neki. Ennek a nagy tehetségnek nem volt méltó tere. Thénardier Montfermeilben tönkrement, ha ugyan a semmi tönkremehet; Svájcban vagy a Pireneusokban milliomossá lett volna ez az éhenkórász. Csakhogy a fogadósnak ott kell legelnie, ahová a sors kipányvázta.

Természetes, hogy a fogadós szót itt szűkebb értelemben használjuk, és nem vonatkoztatjuk az egész osztályra.

Ugyanebben az 1823. évben Thénardier-nak körülbelül ezerötszáz franknyi piszkos adóssága volt, ami sok gondot okozott neki.

Bármily konokul igazságtalan volt is iránta a sors, Thénardier olyan ember volt, aki a legjobban, a legalaposabban és a legmodernebbül értett ahhoz a bizonyos dologhoz, ami a barbár népeknél erény és a civilizált népeknél üzlet: a vendéglátáshoz. Egyébként bámulatos vadorzó volt, és hírhedt kitűnő lövő. Valahogy hidegen és nyugodtan nevetett, ami különösen veszedelmes volt.

Fogadós-elméletei egy-egy villanó megjegyzésben törtek ki belőle. Voltak hivatására vonatkozó aforizmái, amelyeket felesége lelkébe oltott. „A fogadós kötelessége - mondta neki egyszer izgatottan és halkan -, hogy mindenkinek, aki jön, adjon ennivalót, ágyat, világítást, tüzet, piszkos takarókat, cselédet, bolhát, egy-egy mosolyt; hogy megállítsa az utasokat, kiürítse a sovány erszényeket, és becsületesen eret vágjon a kövéreken, méltóképpen elszállásolja az utazó családokat, megzsarolja a férfit, megkopassza az asszonyt, megtépázza a gyereket; felszámítsa az ablaknyitást, az ablakcsukást, a kandallózugot, a karosszéket, a széket, a zsöllyét, a zsámolyt, a tollas ágyat, a derékaljat és a szalmazsákot; tudja, hogy mennyire koptatja a használat a tükröt, és ezt fel is számítsa, és ezer ördög és pokol, mindent megfizettessen az utassal, még a legyeket is, amiket a kutyája bekap!”

Ez a férfi és ez az asszony maga volt az összeházasodott ravaszság és düh, undorító és rettenetes kettős fogat.

Miközben a férj törte a fejét és tervezgetett, Thénardier-né nem törődött a távoli hitelezőkkel, nem gondolt sem a tegnappal, sem a holnappal, és folytonos zsörtölődésben mindenestül a pillanatnak élt.

Ilyen volt ez a két ember. Cosette úgy élt közöttük, szenvedve mindkettejük nyomása alatt, mint olyasvalaki, akit malomkő morzsol, és egyúttal harapófogó tép. A férfinak és az asszonynak más-más volt a modora; Cosette-en záporzott a verés, ez az asszonytól eredt; mezítláb járt télen, ez a férfitól eredt.

Cosette fölment, lement, mosott, kefélt, sikált, söpört, ide-oda szaladt, agyonszaladgálta magát, zihált, súlyos terheket emelt, és vézna teremtés létére nehéz munkát végzett. Nem volt irgalom; nekivadult háziasszony, csupa méreg gazda. A Thénardier-kocsma olyan volt, mint valami háló, amelybe Cosette belebonyolódott és vergődött. Ez a komor szolgaság a legzsarnokibb elnyomás megvalósulása volt. Olyasvalami, mintha a légy szolgálója lett volna a pókoknak.

A szegény gyermek szenvedett és hallgatott.

Mikor életük hajnalán rádöbbennek, hogy mily végtelenül gyámoltalanok, mily végtelenül tehetetlenek az emberek között: vajon mi viharzik le ezekben a lelkekben, amelyek épp most jöttek az Istentől?

III
Bor kell az embereknek, víz a lovaknak

Négy új utas érkezett.

Cosette szomorúan töprengett; mert, bár még nem volt nyolcéves, máris annyit szenvedett, hogy olyan gyászos arccal tudott elrévedezni, mint valami öregasszony.

A szemhéja megfeketedett egy ökölcsapástól, amellyel Thénardier-né sújtott rá, aki emiatt időnként megjegyezte:

- Milyen utálatos ezzel a daganattal a szemén!

Cosette tehát arra gondolt, hogy éjszaka van, fekete éjszaka, hogy most váratlanul meg kell majd tölteni az újonnan érkezett utasok szobáiban a korsókat és az üvegeket, és hogy a vizeshordóban nincs egy csepp víz sem.

Kissé megvigasztalta az, hogy a Thénardier-házban nem sok vizet ittak. Szomjas ember akadt itt bőven; de ez olyan szomjúság volt, amely szívesebben folyamodik a boroskancsóhoz; mint a vizeskancsóhoz. Ha valaki e sok pohár bor közben egy pohár vizet kért volna, ezek az emberek mind vadembernek tartották volna. Mégis volt egy pillanat, amikor a gyermek megremegett; Thénardier-né fölemelte az egyik lábosnak a fedőjét, amely a tűzön rotyogott, aztán fogott egy poharat, és élénk mozdulattal közeledett a vizeshordóhoz. Elcsavarta a csapot, a gyerek arra fordult, és minden mozdulatát nyomon követte. Vékony erecskében folydogált a víz a csapból, és a pohár félig megtelt.

- Ejnye - mondta -, nincs víz! - Aztán egy pillanatig hallgatott.

A gyerek még a lélegzetét is visszafojtotta.

- Ugyan - szólalt meg újra Thénardier-né, vizsgálva a félig telt poharat -, ennyi is elég lesz.

Cosette folytatta munkáját, de még több mint negyedóráig érezte, hogy szíve úgy táncol a mellében, mint valami óriási hópihe.

Számolgatta a perceket, amelyek így múltak, és nagyon szerette volna, ha már másnap reggel lett volna.

Időnként egy-egy vendég kinézett az utcára, és felkiáltott:

- Olyan sötét van, mint valami kemencében! - vagy: - Macskaszeme legyen annak, aki most lámpa nélkül kimegy az utcára!

És Cosette megremegett.

Egyszer csak a fogadóban megszállt egyik házalókereskedő belépett, és durva hangon felmordult:

- Nem adtak inni a lovamnak.

- Hogyne adtunk volna - mondta rá Thénardier-né.

- De asszonyság, ha mondom, hogy nem adtak! - makacskodott a kereskedő.

Cosette kibújt az asztal alól.

- Ó! Igen, uram! - mondta. - A ló ivott, a vödörből ivott, teli vödörrel, és méghozzá én magam vittem neki vizet, és beszéltem is hozzá.

Nem volt igaz. Cosette hazudott.

- Ehol ni, csak öklömnyi még, és akkorát hazudik, mint egy ház! - csattant fel a kereskedő. - Én mondom, hogy nem ivott, te kis szemtelen! Olyan furcsán szuszog, ha nem ivott, mindjárt megismerem.

Cosette makacskodott, és szorongástól fojtott hangon, úgy, hogy alig lehetett érteni, vágott vissza:

- Azért is ivott!

- Elég! - kiáltott rá a kereskedő dühösen. - Nem addig van az, most már adjanak inni a lovamnak, pont!

Cosette visszabújt az asztal alá.

- Hát hiszen igaz, ami igaz - mondta Thénardier-né -, ha a ló nem ivott, meg kell itatni.

Aztán körülnézett:

- No, hát hol ez a kölyök?

Lehajolt, és észrevette Cosette-et, aki ott gubbasztott az asztal alatt, a másik végén, úgyszólván az iddogáló vendégek lábai alatt.

- Jössz ki rögtön?! - kiáltott rá Thénardier-né.

Cosette kimászott abból a kuckóból, ahol megbújt. Thénardier-né rákezdte:

- Kutyaházi kisasszony, itasd meg a lovat.

- Csakhogy, asszonyom - felelte Cosette halkan -, nincs több víz.

Thénardier-né sarkig tárta az utcai ajtót.

- Hát akkor lódulj vízért!

Cosette lehorgasztotta a fejét, és előhozta az üres vödröt, amely ott volt a tűzhely mögött.

Ez a vödör nagyobb volt, mint ő, és egy gyermek kényelmesen ülhetett volna benne.

Thénardier-né visszament a tűzhelyhez, fakanállal kóstolgatta a fazékban rotyogó ételt, és közben dünnyögött:

- Van a forrásban víz. Nagy eset. Azt hiszem, jobb lett volna, ha áttöröm a hagymát.

Aztán kotorászott egy fiókban, amelyben aprópénz, bors és hagyma volt.

- Nesze, Békakisasszony - tette hozzá -, visszajövet hozol a péktől egy nagy kenyeret. Itt van tizenöt sou.

Cosette-nek kis zsebe volt oldalt, a kötényén; szótlanul fogta a pénzdarabot, és beletette ebbe a zsebbe.

Aztán mozdulatlanul állt, vödörrel a kezében, az orra előtt nyitott ajtóban. Mintha arra várt volna, hogy valaki segítségére siessen.

- Lódulj hát! - ordított rá Thénardier-né.

Cosette kiment. Az ajtó becsukódott.

IV
Fellép egy baba

A vásárok sátorainak sora, amely a templomnál kezdődött, emlékszünk rá, egészen a Thénardier-fogadóig húzódott. Mivel a polgárok nemsokára erre mennek el az éjféli misére, ezek a sátrak mind ki voltak világítva papírtölcsérekben égő gyertyákkal, ami, mint a montfermeili tanító mondotta, aki ebben a pillanatban Thénardier-nál iddogált, „mágikus hatást” gyakorolt. Viszont az égen egyetlenegy csillag sem ragyogott.

Az utolsó sátor, amely pontosan szemben volt Thénardier-ék ajtajával, játékkereskedés volt, és csak úgy ragyogott a csillámló üveggyöngyöktől és a pompás bádogholmitól. Elöl, az első sorban a kereskedő fehér terítőn óriási, majdnem két láb magas babát állított ki, amelyen rózsaszínű fátyolruha volt, a fején aranykalászok, igazi haja volt, és zománcszeme. Egész nap ez a csoda volt a tízévesnél fiatalabb járókelők bámulatának a tárgya, azonban Montfermeilben egyetlen anya sem akadt, aki elég gazdag vagy elég tékozló lett volna ahhoz, hogy megvegye a gyermekének. Éponine és Azelma órák hosszat bámulta, és maga Cosette is merészkedett megnézni, igaz, hogy csak lopva.

Abban a pillanatban, amikor Cosette vödörrel a kezében kilépett, bármily szomorú és lesújtott volt is, nem tudta megállni, hogy rá ne vesse tekintetét erre a tüneményes babára, erre a hölgyre, ahogy ő mondotta. A szegény gyermek kővé meredten állt meg. Még nem látta ezt a babát közelről. Ez a sátor az ő szemében palota volt; ez a baba nem is baba volt, hanem látomás. Az öröm, a ragyogás, a gazdagság, a boldogság valami álombéli sugárzásban ragyogott fel a szerencsétlen kis teremtés előtt, aki oly mélyre süllyedt a gyászos és fagyos nyomorúságban. Cosette a gyermekkor naiv és szomorú okosságával méregette azt a szakadékot, amely őt ettől a babától elválasztotta. Úgy gondolta: királynénak vagy legalábbis hercegnőnek kell lenni, hogy valaki megvehessen „ilyesmit”, mint ez. Nézegette ezt a gyönyörű rózsaszín ruhát, a simára fésült szép hajat, és ezt gondolta magában: „Milyen boldog lehet ez a baba!” Nem tudta levenni a szemét erről a tüneményes sátorról. Minél tovább nézte, annál jobban elkáprázott. Úgy hitte: a paradicsomot látja. A nagy baba háta mögött voltak más babák is, amelyek úgy ragyogtak meg előtte, mint tündérek és szellemek. A kereskedő, aki föl s alá járt sátora mélyén, valahogy úgy tűnt föl neki, mint maga az Örökkévaló Atya.

Ebben a hódolatában mindenről megfeledkezett, még a tennivalóról is, amivel megbízták. Egyszerre csak Thénardier-né durva hangja a valóságra ébresztette:

- Mi az, te nagyszájú, még most is itt vagy? Megállj csak! Odamegyek én! Hallod-e, mit csinálsz ott? Lódulsz, te apró szörnyeteg?!

Thénardier-né tudniillik kipillantott az utcára, és észrevette Cosette elragadtatását.

Cosette eliramodott, cipelte a vödrét, és akkorákat lépett, amekkorákat csak tudott.

V
A kicsike egészen egyedül

Mivel a Thénardier-fogadó a falunak abban a részében volt, amely a templom mellett van, Cosette-nek ahhoz a forráshoz kellett mennie vízért, amely a Chelles felé eső domb erdejében volt.

Többé egyetlen kereskedő kirakatát sem nézte meg. Ameddig a Boulanger közön és a templom környékén ment, a kivilágított sátrak megvilágították az útját, de csakhamar eltűnt az utolsó sátor utolsó világossága is. A szegény gyermekre ráborult a sötétség. Beleveszett. Azonban, mivel bizonyos izgalom ejtette rabul, menet közben, ahogy csak tudta, úgy rázta a vödör fogóját. Ezzel zajt csapott, és már mintha nem lett volna egyedül.

Minél tovább ment, annál sűrűbb lett a sötétség. Egy lélek sem volt már az utcán. Mégis találkozott egy asszonnyal, aki megfordult, mikor mellette elment, megállt, és ezt suttogta magában: „De hát hova mehet ez a gyerek? Talán kísértet?” Aztán az asszony megismerte Cosette-et.

- Nini - mondta -, hiszen ez a Pacsirta!

Így ment át Cosette azoknak a girbegörbe és elhagyatott utcáknak az útvesztőjén, amelyek Montfermeil falut a Chelles felé eső oldalán zárják. Ameddig házak vagy legalább falak voltak az út két oldalán, addig elég bátran ment. Időnként észrevette egy-egy gyertya fényét az ablaktáblák hasadékán át, ez világosság volt és élet, ott emberek voltak, ez megnyugtatta. Azonban minél jobban haladt, az irama mintegy gépiesen lassúbbodott. Mikor elhagyta az utolsó ház sarkát is, megállt. Elhagyni az utolsó sátort nehéz dolog volt; túlmenni a legutolsó házon lehetetlenség volt. Letette a vödröt a földre, hajába mélyesztette a kezét, és lassan vakargatni kezdte a fejét, az ijedt és habozó gyermeket jellemző mozdulatával. Ez már nem Montfermeil volt, hanem a mező. Előtte fekete és elhagyott üresség tátongott. Kétségbeesetten nézte ezt a sötétséget, amelyben már nem volt senki, amelyben vadállatok voltak, amelyben talán kísértetek voltak. Élesen belenézett, és hallotta az állatokat, amint átmentek a füvön, és világosan látta a kísérteteket, amint a fák között suhantak. Ekkor felkapta a vödröt, a rettegés bátorságot öntött belé, és így szólt magában: „Ugyan mit! Azt mondom majd neki, hogy nem volt már víz!” - és elszántan visszaindult Montfermeilbe.

Alig tett száz lépést, megint megállt, és megint vakargatta a fejét. Most fölmeredt előtte Thénardier-né; az undorító Thénardier-né, hiénaszájával és a lobogó dühvel a szemében. A gyermek kétségbeesett tekintetet vetett előre és hátra. Mitévő legyen? Mire szánja magát? Merre menjen? Előtte Thénardier-né kísértete; háta mögött az éjszaka és az erdő minden rémsége. Thénardier-nétól visszariadt. Visszaindult, a forrás felé, és futásnak eredt. Futva ment ki a faluból, futva jutott be az erdőbe, nem nézett már semmit, nem hallgatott semmit. Csak akkor lassította az iramát, mikor kifogyott a lélegzete, de azért nem állt meg. Csak ment, ment, kétségbeesetten.

Amint így rohant, sírhatnékja támadt.

Az erdő éjjeli borzongása sűrűn beburkolta. Már nem gondolkodott, már nem látott. A roppant éjszaka fölmeredt e kis teremtés előtt. Egyfelől a végtelen árnyék: másfelől ez a porszem.

Az erdő szélétől mindössze hét- vagy nyolcpercnyi út volt a forrásig. Cosette ismerte az utat, hiszen elégszer megtette nappal. Furcsa, nem tévedt el. Valami ösztön vezette homályosan. Nem nézett se jobbra, se balra, mert félt, hogy valamit lát majd az ágak és a bokrok között. Így ért el a forráshoz.

Keskeny természetes medence volt ez, amelyet a víz vájt az agyagos talajban, körülbelül két láb mély, körös-körül csupa moha és az a magas bodros fű, amit IV. Henrik gallérjának neveznek, és néhány nagy kődarab. Csendes, egyenletes zajjal patak buggyant belőle.

Cosette arra sem vesztegetett időt, hogy kifújja magát. Koromsötét volt, de ő máskor is szokott idejárni a forráshoz. Bal kezével kitapogatott egy fiatal tölgyfát, amely a forrás fölé hajolt, s amelyet rendesen fogódzkodásra használt, elkapta egyik ágát, belekapaszkodott, lehajolt és megmerítette a vödröt a vízben. Olyan izgatott volt, hogy ereje megháromszorozódott. Miközben így a víz fölé hajolt, nem vette észre, hogy ami kötényének a zsebében volt, a forrásba fordult. A tizenöt sous pénzdarab beleesett a vízbe. Cosette nem látta, koppanását sem hallotta. Kihúzta a majdnem színig merített vödröt, és letette a fűbe.

Mikor ezzel megvolt, úgy érezte, hogy a fáradtságtól egészen kimerült. Nagyon szeretett volna azonnal visszamenni, de a vödör megtöltése annyira megerőltette, hogy egy lépést sem tudott tenni. Kénytelen volt leülni. Leroskadt a fűbe, és összekuporodott.

Lehunyta a szemét, aztán megint kinyitotta, nem tudta, miért, de nem tudott másképp cselekedni.

Mellette a vödörben hullámzó víz gyűrűket vetett, amelyek olyanok voltak, mint holmi fehér tűzkígyók.

Feje fölött az égboltot roppant fekete felhők borították; olyanok voltak, mint a füstfoszlányok. Mintha csak a sötétség tragikus álarca borult volna bizonytalanul a gyermek fölé.

A Jupiter nyugovóra hajolt a messzeségben. A gyermek riadt szemmel nézte ezt a hatalmas csillagot, amelyet nem ismert, és amely rémítette. A bolygó ebben a pillanatban csakugyan nagyon mélyen volt a látóhatáron, és átment valami sűrű ködrétegen, amely ijesztő vörös ködbe vonta. A gyászosan felbíborló köd megnagyította a csillagot. Olyan volt, mint valami fényes seb.

A síkságról hideg szél fújt. Az erdő sötét volt, levelek nem susogtak, nyoma sem volt a nyári bizonytalan és friss villanásoknak. A roppant faágak borzalmasan meredtek föl a sötétben. Vézna és alaktalan bokrok susogtak a tisztásokon. A magas fű úgy gyűrűzött a szélben, mint az angolna. Az indák mint hosszú karok vonaglottak, mintha karmaikkal meg akarták volna ragadni zsákmányukat; egy-egy szélhajtotta száraz hanga sebesen rohant, és olyan volt, mintha menekülne valami irtózatos dolog elől, ami közeledik. Mindenfelől komor végtelenség ölelte körül.

A sötétség megszédít. Az embernek világosság kell. Aki belebonyolódik a nappalnak az ellentétébe, az érzi, hogy elszorul a szíve. Ha a szem feketeséget lát, a lélek tekintete is megzavarodik. A napfogyatkozásban, az éjszakában, a koromsötétben még a legbátrabbakon is erőt vesz a szorongás. Senki sem járhat éjjel egyedül az erdőben úgy, hogy ne remegne. Árnyak és fák: két félelmetes sűrűség. Valami megtévesztő valóság bukkan fel a derengő mélységben. Az elképzelhetetlen ölt alakot néhány lépésnyire előtted kísérteties világossággal. A térben vagy a tulajdon agyvelejében az ember valami megnevezhetetlenül bizonytalant és megfoghatatlant lát úszkálni, mintha szunnyadó virágok álma volna. Vad jelenések villannak a látóhatáron. Belélegzed a nagy üres feketeség áramlásait. Az ember fél, és szeretne hátranézni. Az éjszaka mélységeivel, a megriadt tárgyakkal, a hallgatag körvonalakkal, amelyek szétfoszlanak, amint közeledünk hozzájuk, a homályos kuszaságokkal, az izgatott facsoportokkal, a sötét tócsákkal, a komorságban tükröződő szomorúsággal, a csend síri végtelenségével, minden elképzelhető ismeretlen lénnyel, a titokzatos ágak hajladozásaival, a megdöbbentő facsonkokkal, a remegő hosszú fűcsomókkal szemben az ember egészen védtelen. Nincs itt olyan vakmerőség, amely ne reszketne, és ne érezné a rémület közelségét. Az ember valami iszonyatos dolgot él át, mintha a lelke elvegyülne a sötétségben. A sötétségnek ez a belénk zúdulása kimondhatatlanul komor érzés egy gyermekben.

Az erdők apokalipszisek, és egy kis lélek szárnycsattogása a haláltusa zaját veri fel szörnyű boltozatuk alatt.

Cosette nem tudott számot adni magának arról, amit érzett, de mintha a természetnek ez a fekete szörnyűsége megrázta volna. Már nem csupán a félelem ejtette rabul, ez már a rettegésnél is rémületesebb valami volt. Borzongott. Nincs szó, amely ki tudná fejezni, milyen furcsa borzongás volt ez, ami a szíve mélyéig megdermesztette. Szeme vadul meglobbant. Úgy érezte, aligha tudja majd megállni, hogy holnap ugyanebben az órában vissza ne jöjjön ide.

Ekkor mintegy ösztönszerűen, hogy kimeneküljön ebből a különös hangulatból, amelyet nem értett, amely azonban rémítette, elkezdett hangosan számolni, egy, kettő, három, négy, egészen tízig, és mikor odáig ért, újrakezdte. Ez visszavezette a környező tárgyak valóságos érzékeléséhez. Érezte, hogy a keze fázik, mert benedvesítette, mikor a vizet merítette. Fölkelt. Újra elfogta a félelem, valami természetes és legyőzhetetlen félelem. Már csak egy gondolata volt: menekülni; menekülni lélekszakadva, át az erdőn, át a mezőn, egészen a házakig, egészen az ablakokig, egészen az égő gyertyákig. Tekintete az előtte álló vödörre siklott. Thénardier-né akkora rémülettel töltötte el, hogy a vödör víz nélkül nem mert nekiiramodni. Két kézre kapta a fogóját. A vödröt alig bírta fölemelni.

Így tett meg vagy tizenkét lépést, de a vödör teli volt, nehéz volt, megint le kellett tenni a földre. Kifújta magát, aztán megint megfogta a fogantyút, és ment, ezúttal valamivel messzebbre. De megint csak meg kellett állnia. Néhány másodpercnyi pihenés után újra nekiindult. Meghajlottan ment, lehorgasztott fejjel, mint egy öregasszony, a vödör súlya megfeszítette és megmerevítette sovány karjait; a vasfogó megdermesztette és megfagyasztotta nedves kis kezeit; időnként kénytelen volt megállni, és valahányszor megállt, a vödörből kicsorduló hideg víz meztelen lábaira loccsant. Mindez az erdő mélyén történt, éjszaka, télen, távol minden emberi szemtől, és ez a gyermek csak nyolcéves volt. Ebben a pillanatban csak az Isten látta ezt a szomorú jelenetet.

És egészen bizonyosan az anyja, ó, jaj!

Mert vannak dolgok, amelyek megnyitják a halottak szemét a sírban.

Fájdalmas hörgéssel lihegett; zokogás fojtogatta a torkát, de nem mert sírni, annyira félt Thénardier-nétól, még messziről is. Megszokta: mindig úgy képzelte, hogy Thénardier-né ott van.

De ilyen módon nem tudott hosszabb utat megtenni, és bizony lassan haladt. Hiába rövidítette a pihenőket, és hiába ment két-két pihenő közt olyan messzire, amennyire csak tudott. Szorongó szívvel gondolt arra, hogy így több mint egy órára van szüksége, hogy Montfermeilbe érjen, és hogy Thénardier-né meg fogja verni. Ez a szorongás belevegyült abba a borzongásba, hogy éjjel egyedül van az erdőben. Elcsigázta a fáradtság, pedig még az erdőből sem jutott ki, mikor egy öreg gesztenyefához érkezett, amelyet ismert, még egy utolsó, az eddigieknél hosszabb pihenőt tartott, hogy jól kifújja magát, aztán összeszedte minden erejét, fölvette a vödröt, és elszántan megindult. Azonban a kétségbeesett, szegény kis teremtés nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson:

- Ó, Istenem! Istenem!

Ebben a pillanatban egyszerre csak úgy érezte, hogy a vödörnek nincs semmi súlya. Egy kéz, amely óriásnak tűnt előtte, megragadta a fogót, és könnyedén emelte. A kislány felnézett. Valami magas, egyenes, nagy fekete alak lépkedett mellette a sötétségben. Egy férfi volt, aki utolérte, és akinek a közeledését nem hallotta. Ez a férfi szótlanul megfogta a vödör fogantyúját, amelyet a kislány vitt.

Az élet minden helyzetében van valami ösztönszerű megérzés. A gyermek nem ijedt meg.

VI
Amelyben talán bebizonyosodik Boulatruelle értelmessége

Ugyanennek az 1823. évi karácsonynapnak a délutánján egy férfi sétált meglehetősen sokáig Párizsban az Ispotály körút legelhagyatottabb részén. Olyan volt ez a férfi, mintha szállást keresett volna, és úgy látszott, hogy különösen szívesen áll meg a Saint-Marceau külváros roskadozó szélének legszerényebb házai előtt.

Később látni fogjuk, hogy ez a férfi csakugyan bérelt szobát ebben az elszigetelt városrészben.

Ennek a férfinak a ruházata és egész megjelenése azt a típust testesítette meg, amit jobbfajta koldusnak lehetne nevezni: a leggondosabb tisztasággal párosult legnagyobb nyomorúságot. Elég ritka keverék ez; értelmes emberek szívébe azt a kettős tiszteletet sugallja, amelyet a nagyon szegény és nagyon tiszteletreméltó egyén iránt szoktunk érezni. Ócska és agyonkefélt kerek kalap volt a fején, szálig kifoszlott durva posztóból való okkerságra kabát - abban az időben egyáltalán nem volt furcsa ez a szín -, divatjamúlt zsebes, nagy mellény, térdein szürkére kopott fekete nadrág, fekete gyapjúharisnya és rézcsatos, ormótlan cipő. Az ember azt mondta volna, hogy jó házból való egykori tanító, aki az emigrációból tért vissza. Hófehér hajáról, ráncos homlokáról, vértelen ajkairól, arcáról lerítt az élet csüggedtsége és kimerültsége; hatvanévesnél jóval idősebbnek gondolta volna az ember. Viszont szilárd, bár lassú járása, a minden mozdulatában tükröződő különös élénkség alapján nem tartotta volna az ember többnek ötvenévesnél. Homlokának szabályos ráncai rokonérzést keltettek volna iránta mindenkiben, aki figyelmesen szemügyre vette volna. Ajka furcsa ráncban húzódott össze, amely szigorúnak látszott, de alázatos volt. Tekintete mélyén valami megnevezhetetlen szomorú derű pihent. Bal kezében kendőbe csavart kis csomagot vitt; jobb keze sövényből vágott botra támaszkodott. Ez a bot némi gonddal volt megmunkálva, és egészen csinos volt; bütykeiből cifrázatok lettek, és vörös viaszból gyúrt „korallgomb” ékeskedett rajta; furkósbot volt, és sétapálcának látszott.

Ezen a körúton kevés ember jár, különösen télen. Ez a férfi, feltűnés nélkül ugyan, de mintha inkább kerülte, mint kereste volna az embereket.

Ebben az időben XVIII. Lajos király úgyszólván mindennap kiment Choisy-le-Roiba. Ez volt egyik legkedvesebb sétája. Két óra tájban szinte hajszálnyi pontossággal látták a királyi fogatot és kíséretét sebes vágtában átvonulni az Ispotály körúton.

A városrész szegényeinek ez volt a toronyórájuk és a zsebórájuk; így szóltak:

- Két óra, íme, most megy haza a Tuileriákon.

Egyesek odafutottak, mások megálltak; mert ahol a király járt, ott mindig csődület támadt. Különben XVIII. Lajos megjelenése vagy elvonulása Párizs utcáin mindig némi feltűnést keltett. Hirtelen volt, de felséges. Ennek a tehetetlen királynak szenvedélye volt a vágtatás; mivel nem tudott járni, futni akart; ez a nyomorék szívesen fogta volna hintójába a villámot. Békésen és szigorúan hajtatott a kivont kardok között. Díszesen aranyozott irdatlan batárja, amelynek ajtaira óriási liliomok voltak festve, nagy zajjal dübörgött. Az ember alig vethetett bele egy futó pillantást. A hátsó ülésen a jobb sarokban, fehér selyemmel bevont párnákon széles, határozott és vöröses arc tűnt fel, frissen hajporozott fej, kemény, büszke és éles szem, művelt mosoly, a polgári öltözeten két hatalmas, hullámosan rojtozott vállrózsa, az aranygyapjú,[435] a Szent Lajos-kereszt, a becsületrend keresztje, a Szentlélek-rend ezüstjelvénye,[436] nagy pocak és széles kék szalag: ez volt a király. Párizson kívül fehér tollas kalapját magas angol lábszárvédőbe csavart térdein tartotta; amint beért a városba, fejére tette a kalapját, és néha-néha köszöngetett. Hidegen nézte a népet, amely éppígy nézett vissza rá. Mikor első ízben jelent meg a Saint-Marceau városrészben, minden sikere az a kiszólás volt, amit egy odavalósi lakos a pajtásának mondott:

„Ez a pocakos a kormány.”

A királynak ez az elmaradhatatlan átvonulása, mindig ugyanabban az órában, mindennapos eseménye volt az Ispotály körútnak.

A sárga kabátos sétáló nyilván nem volt idevaló lakos, és valószínűleg nem volt párizsi sem, mert nem tudott erről a nevezetességről. Amikor két órakor az ezüstpaszomántos testőrszakasztól körülvett királyi batár felbukkant a körúton, miután megkerülte a Salpętriére-t, a sétáló meglepettnek, szinte rémültnek látszott. Egyedül volt a gyalogjárón, hirtelen az egyik falkerítés sarka mögé bújt, azonban d’Havré herceg mégis észrevette. D’Havré herceg, mint a mai napra kirendelt szolgálattévő testőrkapitány, a kocsiban ült, szemben a királlyal. Ezt mondta őfelségének: „Tessék, milyen rosszképű ember.” A rendőrség emberei, akik figyelték a király útvonalát, ugyancsak észrevették, és egyikük parancsot kapott, hogy kövesse nyomon. Csakhogy a férfi beleveszett a külváros magányos kis utcáiba, és mivel már alkonyodni kezdett, a titkosrendőr elvesztette a nyomát, amint ezt megállapítja az a jelentés, amelyet még aznap este felterjesztettek Anglés gróf államminiszter úrhoz, a rendőrfőnökhöz.

Mikor a sárga kabátos ember kisiklott a titkosrendőr elől, megkettőzte a lépéseit, de azért jó néhányszor visszafordult, hogy megbizonyosodjék, vajon nincsenek-e a nyomában. Negyed ötkor, vagyis vaksötétben elhaladt a Porte-Saint-Martin színház előtt, ahol aznap A két fegyenc[437] című darabot játszották. A színlap, amelyet a színház lámpái megvilágítottak, meghökkentette, mert ámbár sietett, mégis megállt, hogy elolvassa. Kisvártatva ott volt a Planchette zsákutcában, bement az Óntányér-fogadóba, ahol akkor a lagnyi gyorskocsi irodája volt. Ez a gyorskocsi fél ötkor indult. A lovak már be voltak fogva, a kocsis szólította az utasokat, akik nagy sietve felmásztak a batár magas vaslépcsőjén.

A férfi megkérdezte:

- Van még hely?

- Egyetlenegy, mellettem, az ülésen - felelt a kocsis.

- Lefoglalom.

- Szálljon fel.

Mindazonáltal indulás előtt a kocsis odapillantott az utas szedett-vedett ruházatára, apró csomagjára, és kifizettette vele a hely árát.

- Lagnyig jön? - kérdezte a kocsis.

- Igen - felelt a férfi.

Az utas Lagnyig fizette meg a helyét.

Elindultak. Mikor átmentek a sorompón, a kocsis megpróbált társalgásba elegyedni vele, de az utas csak egy-egy kurta szóval felelt. A kocsis áttért a fütyülésre, és szidta a lovait.

A kocsis a köpenyébe burkolózott. Hideg volt. Az utas mintha nem is törődött volna vele. Így mentek át Gournayn és Neuilly-sur-Marne-on.

Esti hat óra tájban Chelles-ben voltak. A kocsis megállt az egykori királyi apátság épületében berendezett fuvaroskocsma előtt, hogy a lovai kifújják magukat.

- Én itt leszállok - mondta az utas.

Fogta a csomagját és a botját, és leugrott a kocsiról.

Egy pillanat alatt eltűnt.

Nem ment be a fogadóba.

Mikor néhány perc múlva a gyorskocsi továbbment Lagny felé, nem találkozott vele a chelles-i főutcán.

A kocsis hátrafordult a bent ülő utasokhoz:

- Tessék - szólalt meg -, ez az ember nem idevaló, mert nem ismerem. Olyan, mintha egy fityingje se volna; mégsem takarékoskodik; Lagnyig fizet, és csak Chelles-ig megy. Éjszaka van, minden ház zárva, nem megy be a fogadóba, és nyomát sem látja az ember. A föld nyelte el.

A férfit nem nyelte el a föld, hanem nagy sietve átvágott a sötétben a chelles-i főutcán; aztán balra tért, mielőtt a templomhoz ért volna, a mellékútra, amely Montfermeilbe vezet, mint aki jól ismeri a vidéket, és már járt ott.

Gyorsan ment az úton. Azon a tájon, ahol a Gagnyból Lagnyba vezető, fákkal szegélyezett régi út keresztezi emezt, lépteket hallott. Hirtelen elbújt egy árokban, és várakozott, míg az arra járók eltávolodtak. Egyébként ez az óvatosság szinte fölösleges volt, mert, mint mondottuk, koromfekete decemberi éjszaka volt. Az égen alig két-három csillag pislákolt.

Ezen a ponton kezd a domb emelkedni. A férfi nem tért vissza a montfermeili útra; jobbra fordult, átvágott a mezőn, és nagy léptekkel elérte az erdőt.

Mikor bent volt az erdőben, lassította az iramot, és aprólékosan megnézett minden fát, lépésről lépésre haladt, mintha keresgélt volna, és mintha valami titokzatos úton ment volna, amelyet csak ő ismert. Egy pillanatban azt hitte, hogy eltévedt, és határozatlanul megállt. Végre lépésről lépésre tapogatózva megállt egy tisztáson; ahol nagy fehér kövek hevertek rakáson. Gyorsan odament kövekhez, és figyelmesen vizsgálgatta őket az éjszaka ködében, mintha szemlét tartana felettük. A kőrakástól néhány lépésnyire nagy fa volt, teli bütyökkel, amik a növényvilág szemölcsei. Odament ehhez a fához, és végigsimította kezével a törzs kérgét, mintha meg akarná ismerni, és meg akarná számolni a bütykeit.

Ezzel a fával szemben, amely kőrisfa volt, kéreghámlásban szenvedő gesztenyefa állt, amelyre kötésül bádogburkolatot szegeztek. Lábujjhegyre állt, és megtapogatta ezt az ónkötést.

Aztán egy darabig tipegett-topogott a fa és a kövek közti területen, mintha meg akart volna bizonyosodni afelől, hogy a föld nincs frissen felbolygatva.

Ezek után tájékozódott, és folytatta útját az erdőn keresztül.

Ez volt az a férfi, aki Cosette-tel találkozott.

Amint a sűrűben mendegélt Montfermeil irányában, észrevette ezt a kis árnyékot, amely sóhajtozva mozgott, letette terhét a földre, aztán megint fölvette, és útnak indult vele. Közeledett hozzá, és megismerte, hogy egészen kis gyerek, s roppant vizesvödröt cipel. Ekkor odament a gyermekhez, és szó nélkül megfogta a vödör fogantyúját.

VII
Cosette az ismeretlen mellett a sötétben

Cosette, mint említettük, nem ijedt meg.

A férfi megszólította. Komoly és szinte tompa hangon beszélt:

- Gyermekem, ez bizony nagyon nehéz magának, amit itt visz.

Cosette felkapta a fejét, és ezt felelte:

- Igen, uram.

- Adja ide - szólt újra a férfi. - Majd én viszem.

Cosette elengedte a vödröt. A férfi megindult mellette.

- Ez csakugyan nagyon nehéz - dörmögte a fogai közt. Aztán hozzátette:

- Hány éves vagy, kicsikém?

- Nyolcéves vagyok, uram.

- És messziről jöttél?

- A forrástól, innen az erdőből.

- És messzire mégy?

- Innen jó negyedórányira.

A férfi egy darabig nem szólt semmit, aztán hirtelen ezt kérdezte:

- Hát nincs anyád?

- Nem tudom - felelte a gyermek.

Mielőtt még a férfi szóhoz juthatott volna, a kislány hozzátette:

- Nem hiszem, hogy van. A többieknek van. Nekem nincs.

És kis szünet után újra megszólalt:

- Azt hiszem, nem is volt soha.

A férfi megállt, letette a vödröt a földre, lehajolt, és két kezét a gyermek vállaira tette, mert mindenáron meg akarta nézni és meg akarta látni az arcát a sötétben.

Cosette sovány és vézna alakja bizonytalanul rajzolódott ki az égbolt fakó világosságában.

- Mi a neved? - kérdezte a férfi.

- Cosette.

A férfit mintha villamos ütés érte volna. Nézte még, aztán levette a kezeit Cosette vállairól, felkapta a vödröt, és megindult.

Kisvártatva ezt kérdezte:

- Hol lakol, kicsikém?

- Montfermeilben, ha ismeri.

- Odamegyünk?

- Igen, uram.

Megint szünetet tartott, aztán megkérdezte:

- Ki küldött téged ilyen későn vízért az erdőbe?

- Thénardier-né asszonyság.

A férfi mindenáron igyekezett közömbös hangon válaszolni, de ez a hang valahogy mégis különösen reszketett:

- Ki ez a Thénardier-né asszonyság?

- Ez az én asszonyságom - felelte a gyermek. - Övé a fogadó.

- A fogadó? - kapott rajta a férfi. - Hát akkor ott szállok meg ma éjjel. Vezess oda.

- Odamegyünk - felelte a gyermek.

A férfi elég gyorsan ment. Cosette mégis lépést tudott tartani vele. Már nem érezte a fáradtságot. Időnként valami kimondhatatlan megnyugvással és odaadással nézett fel erre a férfira. Sohasem tanították arra, hogy a gondviseléshez forduljon és imádkozzék. Most mégis olyasvalamit érzett, ami hasonlított a reményhez és az örömhöz, és ami az ég felé szállt.

Néhány pillanat telt el így. A férfi megszólalt:

- Nincs cselédje Thénardier-né asszonyságnak?

- Nincs, uram.

- Te egyedül vagy?

- Igen, uram.

Megint szünet következett. Most Cosette szólalt meg:

- Azaz hogy van ott két kislány.

- Miféle kislányok?

- Ponine és Zelma.

A gyermek így egyszerűsítette a Thénardier-nénak oly drága romantikus neveket.

- Ki az a Ponine és Zelma?

- Ezek a Thénardier kisasszonyok. Vagyis a lányai.

- És mit csinálnak ezek?

- Ó - felelt a gyermek -, vannak gyönyörű babáik, aranyos holmijuk, sok mindenféle. Játszanak, szórakoznak.

- Egész nap?

- Igen, uram.

- És te?

- Én dolgozom.

- Egész nap?

A gyermek ráemelte nagy szemét, könnycsepp rezgett benne, amit elrejtett az éjszaka, és szelíden felelte:

- Igen, uram.

Némi szünet után folytatta:

- Néha, hogyha elvégeztem a munkámat, és ha megengedik, én is szórakozom.

- Hogyan szórakozol?

- Ahogy tudok. Magamra hagynak. De nemigen van játékom. Ponine és Zelma nem engedik meg, hogy a babáikkal játsszam. Csak egy kis ólomkardom van, nem hosszabb, mint ez, ni.

A gyermek a kisujját mutatta.

- És éles?

- Igen, uram - felelte a gyermek -, vágja a salátát, és le lehet vágni vele a legyek fejét.

Elérték a falut. Cosette vezette az idegent az utcákon. Elmentek a pék előtt, de Cosette-nek eszébe sem jutott, hogy kenyeret kell hazavinnie. A férfi már nem intézett hozzá kérdéseket, és most komor hallgatásba mélyedt. Mikor elhagyták a templomot, a férfi a sátrak láttára megkérdezte Cosette-et:

- Hát vásár van itt?

- Nem, uram, karácsony van.

Amikor a fogadóhoz közeledtek, Cosette félénken megérintette a karját.

- Uram!

- Mi az, gyermekem?

- Itt vagyunk a ház előtt.

- És aztán?

- Legyen szíves, adja ide most a vödröt.

- Miért?

- Mert ha az asszonyság meglátja, hogy más hozta helyettem, megver.

A férfi visszaadta neki a vödröt. Egy pillanattal utóbb ott voltak a kocsma ajtajában.

VIII
Milyen kellemetlen, mikor az ember
szállást ad egy szegénynek, aki esetleg gazdag

Cosette nem állhatta meg, hogy oldalvást egy pillantást ne vessen a nagy babára, amely még mindig ott pompázott a játékkereskedőnél, aztán kopogtatott. Az ajtó kinyílt. Thénardier-né megjelent, gyertyával a kezében.

- Á, te vagy az, kis rongyos! No, hál’ istennek, jól ellófringoltál! Biztosan szórakozott a kis szemtelen!

- Asszonyság - mondta Cosette, és egész teste remegett -, ez az úr szállást keres.

Thénardier-né barátságos vigyort varázsolt mord arckifejezése helyébe - ez a hirtelen változás jellemzi a fogadósokat -, és mohón fürkészte a jövevényt.

- Az úr az? - kérdezte.

- Igen, asszonyom - felelte a férfi, és kezét kalapjához emelte.

A gazdag utasok nem ilyen udvariasak. Ez a mozdulat és az a villanó szempillantás, amellyel Thénardier-né végignézte az idegennek a ruháját és a poggyászát, eltüntette a barátságos vigyort, és visszahozta a mogorva arcot. Szárazon szólt oda:

- Bejöhet, bácsi.

A „bácsi” belépett. Thénardier-né még egy pillantást vetett rá, különösen elnyűtt kabátját vizsgálta meg, amely teljesen foszladozó volt, és a kalapját, amely kissé be volt ütve, és fejrázással, orrfintorgatással és hunyorgatással tanácsot kért a férjétől, aki még mindig a fuvarosokkal ivott. A férje mutatóujjának azzal az alig észrevehető mozgatásával felelt, amely az ajkbiggyesztéssel karöltve ilyen esetekben ennyit jelent: egy vasa sincs. Erre aztán Thénardier-né felkiáltott:

- Ejnye, jóember, nagyon sajnálom, de nincs már helyem.

- Helyezzen el, ahol akar - mondta a férfi -, a padláson, az istállóban. Éppúgy megfizetem, mintha szobát kaptam volna.

- Negyven sou.

- Negyven sou. Rendben van.

- Hát akkor jó.

- Negyven sou! - mondta egy fuvaros halkan Thénardier-nénak. - De hiszen csak húszba kerül.

- Neki negyven sou - vágott vissza Thénardier-né ugyancsak halkan. - Szegénynek nem adok olcsóbban szállást.

- Ez már igaz - tette hozzá a férje szelíden -, rontja házam hírét, ha befogadok ilyesféle népséget.

Eközben a férfi, miután letette egy padra a csomagját és botját, leült az asztalhoz, amelyre Cosette nagy buzgón egy palack bort és poharat helyezett. Az a kereskedő, aki a vödör vizet kérte a lovának, maga vitte ki a vizet, hogy megitassa. Cosette újból elfoglalta helyét a konyhaasztal alatt, és folytatta kötését.

A férfi bort töltött a poharába, de alig nedvesítette meg vele az ajkait, inkább különös figyelemmel nézegette a gyermeket.

Cosette csúnya volt. Ha boldog, talán szép lett volna. Már felvázoltuk ezt a komor kis teremtést. Cosette sovány és sápadt volt; majdnem nyolcéves már, de senki sem tartotta volna többnek hatnál. Nagy szemei, amelyek valami mély árnyékba vesztek, szinte fénytelenek voltak a folytonos sírástól. Szája szögletében ott volt az állandó szorongásnak az a görbéje, amelyet elítélteknél és gyógyíthatatlan betegeknél lehet megfigyelni. A kezei, amint az anyja megsejtette, „tönkrefagytak”. A tűz, amely ebben a pillanatban megvilágította, kivillantotta szúrós csontjait, és még szembeszökőbbé tette szörnyű soványságát. Mivel mindig fázott, azt a szokást kapta fel, hogy két térdét egymásra szorította. Minden ruházata egy rongydarab volt, amely még nyáron is könyörületre indította volna az embert, télen pedig borzalmat keltett. Nem volt rajta egyéb, mint egy lyukas vászondarab; egyetlen darabka gyapjúszövet sem. Kilátszott a bőre itt is, ott is, és mindenütt felsötétlettek rajta a kék vagy fekete foltok, amelyek jelezték Thénardier-né keze nyomait. Meztelen lábai vörösek és véznák voltak. A kulcscsontja gödrei könnyekre fakaszthatták volna az embert. Ennek a gyermeknek egész megjelenése, járása, testtartása, hangja zengése, beszéd közben tartott szünetei, tekintete, hallgatása, legkisebb mozdulata egyetlen érzelmet fejezett ki és árult el: félelmet.

A félelem eláradt rajta; úgyszólván beburkolta; a félelem szorította oda könyökeit a csípőjéhez, húzta be sarkait a szoknyája alá, félelmében kuporodott meg tenyérnyi helyen, félelmében nem mert még lélegzeni sem, és a félelem olyasmivé változott benne, amit testi állapotnak lehetne nevezni, ami nem változhatik benne, legfeljebb növekedhetik. Szembogara mélyén volt egy riadt sarok, abban is ott ült a félelem.

Ez a félelem akkora volt, hogy Cosette, mikor megérkezett, azon vizesen, ahogy volt, nem mert a tűzhöz menni szárítkozni, hanem némán újra nekilátott munkájának.

Ennek a nyolcéves gyermeknek a tekintete rendszerint olyan komoly és néha olyan tragikus volt, hogy bizonyos pillanatokban úgy látszott, mintha azon az úton volna, hogy félkegyelművé vagy démonná változzék.

Sohasem tudta, ezt már említettük, hogy mi az imádság, soha templomban nem volt.

- Hát van nekem ilyesmire időm? - mondogatta Thénardier-né.

A sárga kabátos férfi nem vette le Cosette-ről a szemét.

Egyszerre csak Thénardier-né felcsattant:

- Igaz is! Hát a kenyér?

Cosette, szokás szerint, valahányszor Thénardier-né szava felharsant, gyorsan kibújt az asztal alól.

Teljesen megfeledkezett a kenyérről. A mindig rettegő gyermekek mentségéhez folyamodott. Hazudott.

- Asszonyság, a péküzlet zárva volt.

- Kopogtatni kellett volna.

- Kopogtattam, asszonyság.

- Na és?

- Nem nyitotta ki.

- Majd megtudom holnap, hogy igaz-e - mondta rá Thénardier-né -, és ha hazudsz, lesz nemulass! Addig is add vissza a tizenöt sout.

Cosette belenyúlt a köténye zsebébe, és csak kékült-zöldült. A tizenöt sous pénzdarab nem volt benne.

- Ejnye, no! - riadt rá Thénadier-né. - Nem hallottad?

Cosette kifordította a zsebét, nem volt benne semmi.

Hová lehetett ez a pénz? Szegény kislány mukkanni sem tudott. Megdermedt.

- Hát elvesztetted a tizenöt sout? - Hördült fel Thénadier-né. - Vagy talán el akarod lopni?

Egyúttal kinyújtotta karját a tűzhely felett függő korbács felé.

Ez a félelmetes mozdulat visszaadta Cosette-nek az erejét, és felsikoltott:

- Kegyelem, asszonyság! Asszonyság! Nem teszem többet.

Thénadier-né levette a korbácsot.

Eközben a sárga kabátos férfi kotorászott a mellénye zsebében, de senki sem vette észre ezt a mozdulatát. Különben a többi utas iddogált vagy kártyázott, és nem törődött semmivel.

Cosette riadtan kuporodott meg a tűzhely sarkában, és próbálgatta egymáshoz szorítani és eldugdosni szegény félmeztelen tagjait. Thénadier-né fölemelte karját.

- Bocsánat, asszonyom - szólalt meg a férfi -, de épp az imént láttam, hogy ennek a kislánynak a kötényzsebéből kiesett valami és elgurult. Talán ez az.

Egyúttal lehajolt, és egy pillanatig mintha keresgélt volna a földön.

- Csakugyan. Tessék - szólalt meg újra, amikor fölegyenesedett.

És pénzdarabot tartott Thénadier-né felé.

- Igen, ez az - mondta az asszony.

Nem ez volt az, mert hiszen ez húsz sou volt, de Thénadier-nénak haszna volt rajta. Zsebébe csúsztatta a pénzdarabot, és beérte annyival, hogy dühös pillantást vetett a gyermekre, és csak ennyit mondott neki:

- Aztán meg ne történjen többet soha!

Cosette visszabújt oda, amit Thénadier-né a „kuckó”-jának nevezett, és nagy szeme, amelyet az ismeretlen utasra szegezett, kezdett olyan kifejezéssel megtelni, amilyen eddig sohasem mutatkozott benne. Ez még csak holmi gyermeteg megdöbbenés volt, de már némi ámult bizakodás is vegyült belé.

- Igaz is, akar vacsorázni? - kérdezte Thénadier-né az utastól.

Ez nem felelt, úgy látszott, hogy mélyen elgondolkodik.

- Miféle ember lehet ez? - dünnyögte halkan. - Valami ronda éhenkórász. Vacsorára sincs pénze. Legalább kifizeti-e majd a szobát? Mégis szerencse, hogy nem jutott eszébe ellopni ezt a pénzt, ami a földön hevert.

Közben ajtó nyílt, és belépett Éponie és Azelma.

Csakugyan csinos két kislány volt, inkább polgári, mint parasztlányok, nagyon bájosak, az egyik fénylő gesztenyeszín hajfonataival, a másik a háta közepéig érő hosszú fekete hajával; mind a kettő eleven, tiszta, jól táplált, friss és egészséges: öröm volt rájuk nézni. Melegen voltak öltözve, de valami olyan anyai művészettel, hogy a vastag szövet nem ment ruhájuk csinosságának rovására. Védte őket a tél ellen, de a tavaszt sem engedte elhomályosulni. A két kislányból csak úgy sugárzott a fény. Ezenfelül ők voltak az urak. A ruházatukon, a vidámságukon, a lármán, amit csaptak, valami fölényesség látszott. Mikor beléptek, Thénadier-né zsörtölődő hangon, amely azonban csak úgy csepegett az imádattól, odaszólt nekik:

- Ó! Hát itt vagytok, no lám!

Aztán egyiket a másik után a térdére ültette, lesimította hajukat, újra megkötötte szalagjaikat, és eltolta őket azzal a bizonyos gyöngéd taszítással, ami jellemzi az anyákat, s felkiáltott:

- Milyen rendetlenek!

A két leány a tűz mellé telepedett. Volt egy babájuk, amelyet forgattak meg visszaforgattak a térdükön mindenféle vidám trillázás közben. Időnként Cosette föltekintett a kötéséből, és szomorkás arccal nézte a játékukat.

Éponine és Azelma rá se nézett Cosette-re. Annyiba vették, mint a kutyát. Ez a három kislány együttvéve nem volt még huszonnégy éves, és máris megtestesítette az egész emberi társadalmat: egyfelől az irigységet, másfelől a lenézést.

A Thénardier nővérek babája nagyon agyonnyúzott és nagyon ócska és nagyon töredezett volt már, de azért mégis nagyon csodálatosnak tűnt fel Cosette szemében, akinek még életében nem volt babája, igazi babája, hogy olyan kifejezést használjunk, amit minden gyermek megért.

Egyszerre csak Thénardier-né, aki folyton sürgött-forgott a szobában, észrevette, hogy Cosette elbámészkodott; ahelyett, hogy dolgoznék, a játszadozó kislányokat nézegeti.

- Á! Most rajtakaplak! - förmedt rá. - Hát így dolgozol? Majd a korbáccsal megtanítalak én dolgozni, meg én.

Az idegen fel sem kelt a székéről, csak odafordult Thénardier-néhoz.

- Asszonyom - mondta neki mosolyogva és szinte félénken -, ugyan! Hadd játsszék!

Minden utas részéről, aki megevett volna egy szelet báránycombot és megivott volna két palack bort a vacsorájához, és aki nem lett volna ilyen ronda éhenkórász, az efféle óhajtás parancsszámba ment volna. De hogy egy ember, akinek ilyen kalapja van, bátorságot vesz magának arra, hogy valamit kívánjon, és hogy egy ember, akinek ilyen kabátja van, bátorságot vesz magának arra, hogy valamit akarjon, azt Thénardier-né, úgy érezte, nem tűrheti. Élesen vágta oda:

- Dolgoznia kell, minthogy eszik! Nem azért etetem, hogy a napot lopja.

- Hát mit csinál? - szólt újra az idegen azon a szelíd hangon, amely furcsa ellentétben volt koldusruháival és tagbaszakadt vállaival.

Thénardier-né kényeskedve felelt:

- Harisnyát, kérem. Harisnyát a kislányaimnak, akiknek nincs, és akik hamarosan mezítláb járnak.

A férfi elnézte Cosette szegény kivörösödött lábait, és folytatta:

- Mikor lesz készen ezzel a pár harisnyával?

- Van még rajta jó három-négy napi munkája, olyan lusta.

- És mennyit érhet ez a pár harisnya, ha készen van?

Thénardier-né megvető pillantással mérte végig.

- Legalább harminc sout.

- Ideadná öt frankért? - kérdezte a férfi.

- A teremtésit! - rikkantott fel széles röhögéssel a fuvaros, aki hallotta. - Öt frank! A mennydörgős mennykőbe, hát hogyne adná oda! Öt kemény frank!

Thénardier kötelességének érezte, hogy közbeszóljon:

- Igen, uram, ha önnek kedve telik benne, megkaphatja öt frankért ezt a pár harisnyát. Nem szoktunk semmit sem megtagadni az utasoktól.

- De azonnal ki kellene fizetnie! - vágta rá Thénardier-né rövid és ellentmondást nem tűrő modorában.

- Megveszem ezt a pár harisnyát - felelte a férfi, aztán kihúzott a zsebéből egy ötfrankost, letette az asztalra, és hozzátette -, és meg is fizetem.

Aztán odafordult Cosette-hez:

- Most az enyém a munkád. Játsszál, gyermekem.

A fuvarost annyira izgatta az ötfrankos, hogy otthagyta a poharait, és odament.

- Csakugyan igaz! - kiáltott fel, amint vizsgálgatta. - Valóságos ötfrankos! Mégpedig nem hamis! - Thénardier is odalépett, és szó nélkül zsebébe csúsztatta a pénzt.

Thénardier-né nem tudott mit felelni erre. Az ajkába harapott, és az arcán elömlött a gyűlölet. Eközben Cosette reszketett. Megkockáztatta a kérdést:

- Asszonyság, igaz? Játszhatom?

- Játsszál! - szólt rá Thénardier-né rettenetes hangon.

- Köszönöm, asszonyság - mondta Cosette.

És amíg a szája Thénardier-nénak köszönte, egész lelke megtelt hálával az utas iránt.

Thénardier visszaült az iddogálókhoz. Felesége a fülébe súgta:

- Ki lehet ez a sárga ember?

- Én már láttam milliomosokat - felelte fölényesen Thénardier -, akiknek ilyen kabátjuk volt.

Cosette abbahagyta a kötést, de nem bújt ki a helyéről. Cosette mindig a lehető legkevesebbet mozgott. A háta mögül, egy dobozból kivett néhány ócska rongydarabot és a kis ólomkardját.

Éponine és Azelma ügyet sem vetett rá, hogy mi történt. Éppen nagyon fontos műveletet hajtottak végre; megfogták a macskát. Babájukat a földre dobták, és Éponine, az idősebbik, ócska ruhákba és vörös és kék rongyokba bugyolálta a macskát, akárhogy nyivákolt és vonaglott is.

E komoly és nehéz munka közben a gyermekek édes és imádatos hangján - amelynek a bájossága olyan, mint a lepkeszárnyak csillogása: ha meg akarjuk pontosan határozni, elillan - így szólt testvéréhez:

- Látod, testvérkém, ez a baba itt mulatságosabb, mint a másik. Ez mozog, visít, meleg. Látod, testvérkém, játsszunk vele. Ez lesz az én kislányom. Én leszek a hölgy. Én látogatóba jövök hozzád, és te majd nézegeted. Lassanként meglátod a bajuszát, és ezen megdöbbensz. És aztán meglátod a füleit és aztán meglátod a farkát, és ezen is megdöbbensz. Ezt mondod majd nekem: „Ah! Istenem!” És én majd ezt felelem rá: „Igen, asszonyom, ez az én kislányom. Ilyen. A kislányok mostanában ilyenek.”

Azelma álmélkodva hallgatta Éponine-t.

Eközben a vendégek valami trágár dalra zendítettek, s akkorákat nevettek rajta, hogy a mennyezet is megremegett belé. Thénardier biztatgatta őket, és velük énekelt.

Mint ahogy a madarak mindenből fészket csinálnak, a gyermekek is akármiből babát csinálnak. Miközben Éponine és Azelma a macskát bugyolálta, Cosette maga is bebugyolálta a kardot. Mikor készen volt vele, lefektette a karjára, és halkan énekelt neki, hogy elaltassa.

A baba egyik legparancsolóbb szükségessége és egyúttal legbájosabb ösztöne a leánygyermeknek. Gondozni, öltöztetni, csinosítani, ruházni, vetkőztetni, újra felöltöztetni, oktatni, kicsit zsörtölődni vele, elringatni, becézgetni, elaltatni, valamit valakinek elképzelni: ebben benne van a nő egész jövendője. Miközben így ábrándozik és csacsog, miközben apró kelengyéket és apró babaruhákat készít, kicsi ruhákat, kis mellényeket, kis kabátokat varr, a gyermekből fiatal lány lesz, a fiatal leányból nagylány, a nagylányból asszony. Az első gyermek folytatása az utolsó babának.

Egy kisleány, akinek nincs babája, majdnem olyan boldogtalan, és mindenesetre éppolyan lehetetlen, mint egy asszony, akinek nincs gyermeke.

Cosette tehát babát csinált magának a kardból.

Thénardier-né közeledett a sárga emberhez. „Az uramnak igaza van - gondolta magában -, ez talán éppen Laffitte úr. Vannak ilyen bogaras gazdagok.”

Odakönyökölt az asztalra.

- Uram... - szólította meg.

Erre a szóra: Uram, a férfi odafordult. Thénardier-né mindeddig csupán jóembernek vagy bácsinak nevezgette.

- Tetszik látni, uram - folytatta, és felöltötte édeskés arcát, amely még visszataszítóbb látvány volt, mint dühös arca -, én megengedem, hogy a gyermek játsszék, én nem ellenzem, most az egyszer rendben van, mert ön olyan gavallér. Tetszik tudni, ennek nincs semmije. Ennek dolgoznia kell.

- Hát nem az öné ez a gyermek? - kérdezte a férfi.

- Ó, Isten ments, uram! Ez egy szegény kis ágrólszakadt; akit csak úgy könyörületből befogadtunk. Afféle kis hülye. Bizonyosan vízfejű. Nagy a feje, tetszik látni. Megtesszük érte, amit megtehetünk, mert hát nem vagyunk gazdagok. Hiába írunk a falujába, tessék, már hat hónapja választ sem kapunk. Azt kell hinnünk, hogy az anyja meghalt.

- Ah! - sóhajtott a férfi, és megint visszahullott a révedezésbe.

- Szép kis anya volt ez - tette hozzá Thénardier-né. - Elhagyta a gyerekét.

E beszélgetés alatt Cosette, mintha valami ösztöne figyelmeztette volna rá, hogy róla van szó, le nem vette a szemét Thénardier-néról. Fél füllel odahallgatott. Imitt-amott megértett egy-egy szót.

Eközben az iddogálók, akik háromnegyed részben már részegek voltak, nekivadult vidámsággal újrázták piszkos nótájukat. Valami borsos sikamlósság volt ez, amelyben a Szűzanya és a gyermek Jézus is szerepelt. Thénardier-né is kivette a maga részét a kacagásból. Cosette az asztal alatt csak nézte a tüzet, amelynek fénye visszaverődött kimeredt szemében; megint elkezdte ringatni azt az úgynevezett pólyás babát, amelyet csinált, és ringatás közben halkan ezt énekelte:

- Meghalt az anyám! Meghalt az anyám! Meghalt az anyám!

A sárga ember, a „milliomos”, a fogadósné újabb kínálgatására végre ráadta a fejét, hogy megvacsorázik.

- Mit parancsol uraságod?

- Kenyeret és sajtot kérek - felelte a férfi.

„Hát ez határozottan koldus” - gondolta magában Thénardier-né.

A részegek még mindig fújták a nótájukat, és a gyermek az asztal alatt ugyancsak énekelgette a magáét.

Egyszer csak Cosette abbahagyta. Éppen megfordult, és észrevette a Thénardier lányok babáját, amelyet otthagytak a macska kedvéért, s amely a földön hevert, néhány lépésnyire a konyhaasztaltól.

Ekkor eldobta a bebugyolált kardot, amely csak félig-meddig elégítette ki, aztán óvatosan körüljártatta tekintetét a szobában. Thénardier-né halkan beszélt a férjével, és pénzt számolt, Ponine és Zelma a macskával játszott, az utasok ettek vagy ittak, vagy énekeltek, őrá senki sem nézett. Nem volt egyetlen vesztegetni való pillanata sem. Kimászott az asztal alól, és térdein és kezein kúszva még egyszer megbizonyosodott, hogy nem lesik-e, aztán hirtelen odacsúszott a babához, és megragadta. Egy pillanat múlva a helyén volt, mozdulatlanul ült, de úgy fordult, hogy árnyékot vessen a babára, amelyet karjaiban tartott. Ez a boldog játék a babával olyan ritka élmény volt számára, hogy kimondhatatlan gyönyörűséget érzett.

Senki sem látta meg, csak az utas, ki csendesen eszegette sovány vacsoráját.

Ez a gyönyörűség majdnem negyedóráig tartott.

De akármilyen óvatos volt is Cosette, nem vette észre, hogy a baba egyik lába kilógott - és hogy a kandalló tüze nagyon élénken megvilágítja. Ez a rózsaszínű és ragyogó láb, amely kibújt az árnyékból, hirtelen szemébe villant Azelmának, aki így szólt Éponine-hoz:

- Testvérkém! Nézd csak!

A két kislány hökkenten abbahagyott mindent. Cosette merészelt hozzányúlni a babájukhoz!

Éponine fölkelt, a macskával a karján odament az anyjához, és megrántotta a szoknyáját.

- Ugyan, hagyj békén! - förmedt rá az anyja. - Mit akarsz?

- Mama - mondta a gyerek -, nézz csak oda!

És az ujjával Cosette-re mutatott.

Cosette a birtoklás boldog elragadtatásában nem látott és nem hallott semmit.

Thénardier-né arcára kiült az a különös kifejezés, amely úgy keletkezik, hogy az élet semmiségeibe valami iszonyatosság keveredik, és amelyről az ilyenfajta nőket fúriáknak szokták nevezni.

Ezúttal megsebzett büszkesége még csak fokozta dühét. Cosette átlépett minden határt, Cosette merészelt hozzányúlni „a kisasszonyoknak” a babájához.

Ilyen arcot vághat a cárnő, aki látja, hogy egy muzsik felpróbálja császári fiának nagy, kék rendjelszalagját.

Felháborodástól rekedt hangon rivallt rá:

- Cosette!

Cosette úgy megremegett, mintha a föld rengett volna meg alatta. Odafordult.

- Cosette! - ismételte Thénardier-né.

Cosette fogta a babát, és csendesen, valami olyan tisztelettel, amelybe kétségbeesés vegyül, letette a földre. Ekkor még mindig nem vette le róla a szemét, összekulcsolta a kezét és tördelni kezdte, ami borzalmas az ilyen korú kisgyermeknél, aztán sírva fakadt, pedig nem tudta megríkatni az egész napnak semmiféle izgalma, sem az erdei futás, sem a súlyos vizesvödör, sem a pénz elvesztése, sem a korbács megpillantása, sőt még Thénardier-né durva sértése sem, amely a fülébe csengett. Zokogásban tört ki. Eközben az utas fölkelt.

- Mi történt? - szólt oda Thénardier-nénak.

- Nem látja? - mondta Thénardier-né, és odamutatott a bűnjelre, amely Cosette lábainál feküdt.

- No, mi az? - kérdezte újra a férfi.

- Ez a rongyos - felelte rá Thénardier-né - merészkedett hozzányúlni a gyerekek babájához.

- Hát ezért lármázik úgy! - mondta rá a férfi. - Hát aztán, ha játszik is azzal a babával?

- Hozzányúlt a mocskos kezével! - folytatta Thénardier-né. - Az undorító kezével!

Erre Cosette még hangosabban zokogott.

- Hallgass! - kiáltott rá Thénardier-né.

A férfi egyenesen odament az utcai ajtóhoz, kinyitotta és kiment.

Amint kilépett, Thénardier-né arra használta fel a távollétét, hogy az asztal alatt jól belerúgott Cosette-be, amitől a gyermek hangosan sikoltozni kezdett.

Az ajtó újra nyílt, a férfi visszajött, két kézre fogva hozta a mesés babát, amelyről beszéltünk, és amelyet a falu minden kölyke reggel óta bámult, odatette Cosette elé, és ezt mondta neki:

- Nesze, ez a tied.

Azt kell hinnünk, hogy az egy óránál is hosszabb idő alatt, mióta itt volt, révedezése közben homályosan észrevette ezt a lampionokkal és gyertyákkal fényesen kivilágított játékosboltot, amely idelátszott a kocsmaajtó üvegén keresztül, mint valami kivilágítás.

Cosette felnézett, látta, hogy feléje közeledik a férfi, és vele együtt az a baba, mintha csak maga a nap közeledett volna, hallotta ezeket a soha nem hallott szavakat: ez a tied, nézte, nézte a babát, aztán csöndesen visszahúzódott, egészen bebújt az asztal alatt a szögletbe.

Már nem sírt, már nem sikoltozott, olyan volt, mintha már lélegzeni sem merne.

Thénardier-né, Éponine, Azelma egy-egy szoborrá merevedett. Maguk az iddogálók is elcsöndesedtek. Ünnepélyes csönd támadt az egész kocsmában.

Thénardier-né kővé meredten és megnémultan megint találgatni kezdte: „Ki lehet ez az öreg? Szegény ember? Milliomos? Talán mind a kettő, vagyis tolvaj?”

Thénardier uram arcán az a jellemző ránc tűnt fel, amely mindannyiszor egyéníti az emberi arcot, valahányszor az uralkodó ösztön egész vadállati hatalmasságában kiül rá. A kocsmáros felváltva nézegette a babát és az utast; mintha körülszimatolná ezt a férfit, ahogy egy zsák pénzt körülszimatolt volna. Az egész egy villanásnyi ideig tartott. Odament a feleségéhez, és odasúgta neki:

- Ez a cifraság legalább harminc frankba került. Csak semmi szamárkodás. Hasra vágódni ez előtt az ember előtt.

A durva jellemeknek és a naiv jellemeknek az a közös vonásuk, hogy nem ismerik az átmeneteket.

- No, Cosette - szólt rá Thénardier-né olyan hangon, amely szelídnek indult, amelyen azonban a gonosz nő keserű mézesmázossága ömlött el -, hát nem veszed fel a babádat?

Cosette elszántan kibújt a kuckójából.

- Kicsi Cosette-em - kezdte újra Thénardier-né becézőn -, ez az úr babát ajándékozott neked. Fogd. A tied.

Cosette némi rettegéssel nézte a csodálatos babát. Az arca még könnyekben fürdött, de a szeme, mint az ég hajnali szürkületkor, kezdett megtelni az öröm különös sugárzásával. Az, amit ebben a pillanatban érzett, némileg hasonlított ahhoz, amit akkor érzett volna, ha valaki hirtelen ezt mondja neki: „Kicsike, te vagy Franciaország királynéja.”

Úgy érezte, hogyha megérinti ezt a babát, mennydörgés robban ki belőle.

Ez bizonyos mértékben igaz is volt, mert azt hitte, hogy Thénardier-né ordítozni fog, és meg fogja verni.

Azonban a sóvárgás győzött. Végre közeledett, és Thénardier-né felé fordulva, halkan suttogta: - Szabad, asszonyság?

Nincs szó, amely le tudná írni ezt a kétségbeesett, riadt és egyúttal átszellemült arcot.

- Hát hogyne! - pattogott Thénardier-né. - A tied. Hiszen ez az úr neked ajándékozza.

- Igazán, uram? - kérdezte Cosette. - Csakugyan igaz? Enyém ez a hölgy?

Az idegennek mintha könny árasztotta volna el a szemét. Úgy látszott, hogy a megindulásnak azon a pontján van, amikor az ember nem beszél, hogy sírva ne fakadjon. Bólintott Cosette felé, és „a hölgy” kezét beletette az ő kicsi kezébe.

Cosette hirtelen visszarántotta a kezét, mintha a hölgy keze égette volna, és lesütötte a szemét a padlóra. Kénytelenek vagyunk hozzátenni, hogy ebben a pillanatban szokatlanul hosszúra kinyújtotta a nyelvét. Egyszerre csak megfordult, és szenvedélyesen megragadta a babát.

- Catherine lesz a neve - mondta.

Furcsa pillanat volt ez, amelyben Cosette rongyai hozzáértek és ölelkeztek a baba szalagjaival és vadonatúj, rózsaszín fátyolruhájával.

- Asszonyság - kérdezte újra -, szabad föltennem egy székre?

- Igen, gyermekem - felelte Thénardier-né.

Most Éponine és Azelma nézte Cosette-et irigykedve.

Cosette letette egy székre Catherine-t, aztán leült előtte a földre, meg se moccant, meg se mukkant, elmerült a szemléletében.

- Játsszál hát, Cosette - szólt az idegen.

- Ó, én játszom - felelte a gyermek.

Thénardier-né ebben a pillanatban a világon mindenkinél jobban gyűlölte az idegent, ezt az ismeretlent, akinek a képében a gondviselés látogatta meg Cosette-et. De fékeznie kellett magát. Ennyi izgalmat nem bírt elviselni, bármennyire is megszokta a képmutatást, mert igyekezett utánozni férjét minden cselekedetében. Sietve aludni küldte a lányait, aztán engedelmet kért a sárga embertől, hogy aludni küldhesse Cosette-et is - aki bizony ma nagyon kifáradt, tette hozzá anyásán. Cosette elment lefeküdni, és a karján vitte magával Catherine-t.

Thénardier-né időnként a szoba másik végébe ment, ahol az ura üldögélt, amint mondogatta, azért, hogy könnyítsen a lelkén. Néhány szót váltott a férjével, amelyek annál dühösebbek voltak, mivelhogy nem merte őket hangosan kimondani:

- Vén marha! Mi van a begyében? Idejön, mindent felkavar! Azt akarja, hogy ez a kis szörnyeteg játsszék. Babát ajándékoz neki! Negyvenfrankos babát ajándékoz egy ilyen kutyának, akit negyven souért odaadnék! Kevés híja, hogy nem nevezte felségnek, mint Berry hercegnőt! Hát van józan esze! Hát megbolondult ez a titokzatos vénember?

- Miért? Nagyon egyszerű a dolog - vágta rá Thénardier. - Ebben telik a kedve! Neked abban telik kedved, ha a kislány dolgozik, neki abban telik kedve, ha játszik. Joga van hozzá. Egy utas, ha fizet, azt teszi, amit akar. Hátha ez a vénember valami filantróp, mi kifogásod van ellene? És ha félkegyelmű, semmi közöd hozzá. Mit ütöd bele az orrodat ilyesmibe, ha egyszer van pénze!

Így beszélt az úr, és így okoskodott a fogadós, és sem az egyik, sem a másik nem tűrt ellentmondást.

A férfi odakönyökölt az asztalra, és megint elmerült révedezésébe. A többi utas, kereskedők és fuvarosok, elhúzódtak kissé, és már nem énekeltek. Tisztes távolságból afféle áhítatos félelemmel nézegették. Ez a szegényesen öltözött pofa, aki ezüst ötfrankosokat húzgál ki a zsebéből csak úgy könnyedén, és aki drága óriási babát vesz a facipős kis mocskosnak, bizonyosan valami nagyszerű és félelmetes ember.

Múltak az órák. Elmúlt az éjféli mise, bevégződött a karácsonyesti vacsora is, a vendégek távoztak, a kocsmát bezárták, az ivószoba kiürült, a tűz kialudt, az idegen még mindig ugyanazon a helyen és ugyanabban a testtartásban ült. Időnként átkönyökölt a másik könyökére. Ez volt az egész. De amióta Cosette nem volt bent, egyetlen szót sem szólt.

Csupán Thénardier-ék maradtak a szobában, részben illendőségből, részben kíváncsiságból.

- Talán így tölti ülve az éjszakát? - dünnyögött magában Thénardier-né. Mikor hajnali kettőt ütött az óra, kijelentette, hogy fáradt, és így szólt a férjéhez: - Lefekszem. Csinálj vele, amit tudsz.

A férfi leült egy asztal sarkára, meggyújtott egy gyertyát, és nekifogott a Courrier Français[438] olvasásának.

Jó óra múlt el így. A derék fogadós legalább háromszor végigolvasta a Courrier Français-t, a keltezéstől kezdve egészen a nyomdász nevéig. Az idegen meg sem moccant.

Thénardier mozgolódott, köhécselt, köpködött, fújta az orrát, nyikorgatta a székét. Ez az ember csak nem mozdult. „Talán alszik?” - gondolta magában Thénardier. A férfi nem aludt, de semmi sem riaszthatta fel.

Végre Thénardier megemelte a sapkáját, csendesen közeledett, és megkockáztatta a kérdést:

- Nem óhajt uraságod lenyugodni?

Nem megy még aludni: ez túlzónak és nagyon bizalmaskodónak tűnt volna. Lenyugodni: ezen megérzik az előkelőség, és ez csupa tisztelet. Ezeknek a szavaknak megvan az a titokzatos és csodálatos tulajdonságuk, hogy másnap reggel megduzzasztják a számla összegét. Olyan szoba, amelyben az ember alszik, húsz sou; olyan szoba, amelyben nyugszik, húsz frank.

- Ejnye! - riadt fel az idegen. - Igaza van. Hol az istálló?

- Uram - mondta Thénardier mosolyogva -, én majd vezetem uraságodat.

Fogta a gyertyát, a férfi fogta a csomagját és a botját, és Thénardier fölvezette őt az egyik első emeleti szobába, amely különösen fényes volt, csupa mahagónibútor, széles ágy és vörös kalikófüggönyök.

- Mi ez? - kérdezte az utas.

- Ez a mi nászszobánk - felelte a fogadós. - Most hitvesem és én egy másikban lakunk. Ide alig jövünk be háromszor vagy négyszer évente.

- Éppilyen jó lett volna az istálló is - felelte a férfi kurtán.

Thénardier úgy tett, mintha nem értené ezt a nem éppen udvarias megjegyzést.

Meggyújtott két egész viaszgyertyát, amelyek ott álltak a kandallón. A tűzhelyen jól megrakott tűz lángolt.

A kandallón üvegbura alatt ezüstszálakból és narancsvirágokból font női fejdísz pompázott.

- Ez itt micsoda? - kérdezte az idegen.

- Uram - felelt Thénardier -, ez a feleségem menyasszonyi koszorúja.

Az utas olyan tekintettel nézegette ezt a tárgyat, amely mintha ezt mondta volna: tehát volt idő, amikor ez a szörnyeteg hajadon volt!

Különben Thénardier hazudott. Mikor bérbe vette ezt a vityillót, hogy kocsmává alakítsa, ezt a szobát már így berendezve találta, és megvásárolta a bútorokat, és több ócskasággal együtt megvette ezt a narancsvirágot is, mert úgy gondolta, hogy ez előnyös fényt vet „hitvesére”, és hogy ebből majd háza javára az a valami fakad, amit az angolok tisztességnek hívnak.

Mikor az utas megfordult, a gazda már eltűnt. Thénardier tapintatosan kisurrant, még jó éjszakát sem mert mondani, mert nem akart tolakodó bizalmassággal bánni olyan emberrel, akit szándéka volt másnap reggel felségesen megnyúzni.

A fogadós bement a szobájába. Felesége már feküdt, de nem aludt. Mikor férje lépéseit hallotta, megfordult és odaszólt:

- Tudod, hogy holnap kilódítom Cosette-et az utcára?

Thénardier hidegen válaszolta:

- Ejnye, de nekidühödtél.

Több szót nem váltottak, és néhány perccel később már a gyertyájuk sem égett.

Viszont az utas letette egy sarokba botját és csomagját. Mikor a gazda kiment, ő leült egy karosszékbe, és egy darabig elgondolkozott. Aztán lehúzta a cipőjét, fogta az egyik gyertyát, elfújta a másikat, kinyitotta az ajtót, és kiment a szobából, miközben egyre nézelődött maga körül, mintha keresne valamit. Áthaladt egy folyosón, és a lépcsőhöz érkezett. Itt halk kis neszt hallott, amely olyan volt, mint egy gyermek lélegzése. A nesz irányába ment, és valamiféle háromszögletű mélyedéshez érkezett, amely a lépcső alá nyúlt, vagyis amelyet, helyesebben mondva, maga a lépcső alkotott. Ez a mélyedés nem volt más, mint a lépcsőfokok alatti üres hely. Mindenféle ócska kosarak és ócska cserepek között, porban és pókhálóban, ágy volt itt; ha ugyan ágynak lehet nevezni egy szalmazsákot, amely olyan lyukas, hogy kilátszik belőle a szalma, és egy takarót, amely olyan lyukas, hogy kilátszik alóla a szalmazsák. Lepedőnek nyoma sincs. Az ágy a kövezett padlón van. Ebben az ágyban aludt Cosette.

A férfi odalépett hozzá, és elnézte.

Cosette mélyen aludt. Egészen fel volt öltözve. Télen nem szokott levetkőzni, hogy ne fázzék annyira.

Magához szorította a babát, amelynek nagy nyitott szeme a sötétségben megcsillant. Időnként mély sóhaj tört fel belőle, mintha mindjárt felébredne, és szinte görcsösen szorította karjaiba a babát. Az ágya mellett csak az egyik facipője volt.

Cosette vackához közel, nyitott ajtón át elég tágas sötét szobába lehetett belátni. Az idegen belépett.

A végében, üveges ajtón át két egymás mellé állított ragyogó fehér kis ágy látszott. Azelma és Éponine ágya volt. Ezek az ágyak félig eltakartak egy függönytelen fonott bölcsőt, amelyben a kisfiú aludt, aki egész este visítozott.

Az idegen úgy gondolta, hogy ez a szoba egybenyílik a Thénardier házaspár szobájával. Éppen vissza akart menni, amikor tekintete a kandallóra vetődött; afféle ormótlan fogadói kandalló volt ez, amelyben mindig csak mákszemnyi tűz ég, ha ugyan egyáltalában van benne tűz, és amelynek láttára megdidereg az ember. Ebben itt nem volt tűz, még csak hamu sem; azonban az, ami benne volt, mégis magára vonta az utas figyelmét. Két különböző nagyságú, csinos szabású, apró gyerekcipő volt; az utasnak eszébe jutott a gyermekek bájos és ősrégi szokása, hogy karácsony napján beteszik a cipőjüket a kandallóba, hogy az éj folyamán a jó tündér valami csillogó ajándékot hozzon bele. Éponine és Azelma is eleget tett ennek a szokásnak, és mindegyik betette az egyik cipőjét a kandallóba. Az utas lehajolt.

A tündér, vagyis az anyjuk már itt járt, és mindegyik cipőben szép, vadonatúj tízsous pénzdarab csillogott.

A férfi fölegyenesedett, és távozni akart, amikor hátul, a tűzhely legsötétebb sarkában oldalvást még valami tárgyat vett észre. Szemügyre vette, és megismerte, hogy facipő, a legdurvább fajta csúf facipő, félig repedezett és csupa hamu és rászáradt sár. Cosette facipője volt. Cosette a gyermekeknek azzal a megindító bizalmával, amely csalódhatik, de sohasem csügged, ugyancsak betette facipőjét a kandallóba.

Fenséges és édes érzés a remény az olyan gyermekben, aki mindeddig nem ismert mást, csak kétségbeesést.

A facipőben nem volt semmi.

Az idegen kotorászott a mellényében, lehajolt, és Cosette facipőjébe beletett egy Lajos-aranyat.

Aztán lábujjhegyen visszament a szobájába.

IX
Thénardier munkában

Másnap reggel, legalább két órával napkelte előtt, Thénardier uram ott ült a kocsma alacsony szobájában, egy szál gyertya mellett, tollal a kezében, és összeállította a sárga kabátos utas számláját.

A felesége mellette állt, félig fölé hajolt, és szemével kísérte. Egyetlen szót sem váltottak. Az egyik mélyen elgondolkodott, a másik áhítatosan bámult, ahogyan az ember szemléli az emberi szellem valamelyik csodájának születését és kibontakozását. Valami zaj hangzott a házban: a Pacsirta söpörte a lépcsőt.

Jó negyedóra múlva és néhány vakarás után, Thénardier ezt a mesterművet szerkesztette:

SZÁMLA
az I-es szoba vendégének

Vacsora

3 frank

Szoba

10 frank

Gyertya

5 frank

Fűtés

4 frank

Kiszolgállás

1 frank

Összesen 23 frank

Kiszolgálás így volt írva: kiszolgállás.

- Huszonhárom frank! - sápítozott a felesége olyan lelkendezéssel, amelybe némi bizalmatlanság vegyült.

Thénardier, mint minden nagy művész, nem volt megelégedve.

- Csekélység! - fitymálkodott.

Ilyen hangon beszélhetett Castlereagh,[439] mikor a bécsi kongresszuson összeállította Franciaország számláját.

- Thénardier uram, igazad van, ennyivel tartozik - dörmögte az asszony, aki arra a babára gondolt, amelyet Cosette-nek a leányai szeme láttára ajándékozott -, ez a helyes, csakhogy sok. Nem akarja majd megfizetni.

Thénardier fagyos nevetése felharsant; csak ennyit mondott:

- Fizetni fog.

Ez a nevetés a bizonyosságnak és a fölényességnek a döntő kifejezése volt. Amit így mondott ki, annak meg kell történnie. Az asszony nem akadékoskodott tovább. Nekifogott az asztalok rendbe hozásának; a férje keresztül-kasul sétálgatott a szobán. Kisvártatva hozzátette:

- Ezerötszáz frank az adósságom, bizony!

Leült a kandalló mellé, lábait a meleg hamuba rakta, és elgondolkodott.

- Igaz is! - szólalt meg az asszony. - Nem felejtetted el, hogy Cosette-et ma kidobom az utcára? Ez a szörnyeteg halálra bosszant a babájával! Szívesebben férjhez mennék XVIII. Lajoshoz, mint hogy még csak egy napig is itt tűrjem a házamban!

Thénardier rágyújtott a pipájára, és két szippantás között ennyit felelt:

- Add át a számlát a vendégnek.

Aztán kiment.

Alighogy kitette a lábát a szobából, belépett az utas.

Thénardier azon nyomban feltűnt mögötte, és mozdulatlanul ott maradt a félig nyitott ajtóban, úgyhogy csak a felesége látta.

A sárga ember kezében tartotta a botját és a csomagját.

- Ilyen korán fölkelt! - kiáltott fel Thénardier-né. - Hát uraságod ilyen hamar itt hagy minket?

Miközben így beszélt, zavarodottan forgatta kezében a számlát, és összehajtogatta. Kemény arcán valami szokatlan árnyalat jelent meg: a félelem és az aggodalmaskodás.

Ilyen számlát átnyújtani ennek a tetőtől talpig szegényes külsejű embernek súlyos feladat volt.

Az utas mintha elfogódott és szórakozott lett volna. Ennyit felelt:

- Igen, asszonyom. Megyek.

- Hát uraságodnak nincs dolga Montfermeilben? - kérdezte újra.

- Nincs. Csak átutazom rajta. Ez az egész. Asszonyom - tette hozzá -, mennyivel tartozom?

Thénardier-né nem felelt, csak odanyújtotta az összehajtogatott számlát.

A férfi kibontotta a papirost, megnézte, de a gondolatai nyilván máshol jártak.

- Asszonyom - szólalt meg -, jól keresnek önök itt Montfermeilben?

- Hát valamennyire, uram - felelte Thénardier-né döbbenten, hogy nem következett be a kitörés.

Aztán panaszkodó és siránkozó hangon folytatta:

- Ó, uram, szörnyen kemény idők! És aztán olyan kevés a polgárember a mi környékünkön! Szegény világ ez erre, tetszik tudni. Ha nem volna hébe-hóba egy-egy bőkezű, gazdag utas, mint uraságod! Annyi a bajunk. Tessék nézni, erre a kicsire még az ingünk is rámegy.

- Melyik kicsire?

- No, hát a kicsikére, tetszik tudni; Cosette-re! A Pacsirtára, ahogy errefelé nevezik!

- Ah! - sóhajtott a férfi.

Az asszony folytatta:

- Buták ezek a parasztok a becéző neveikkel! Inkább olyan ez a lány, mint valami denevér, nem mint a pacsirta. Nézze csak, uram, mi nem kérünk alamizsnát, de nem is adhatunk. Nem keresünk semmit, és rengeteg a fizetnivaló. Az iparadó, a jövedelmi adó, az ajtó- és ablakadó, a pótadó! Uraságod tudja, hogy a kormány rengeteg pénzt követel. És aztán itt vannak a lányaim. Nekem nincs szükségem rá, hogy mások gyerekét etessem.

A férfi igyekezett közömbös hangon beszélni, de a hangja mégis reszketett, mikor újra megszólalt:

- És ha levennék ezt a terhet az önök válláról?

- Melyiket? Cosette-et?

- Igen.

A kocsmárosné vörös és kemény arca undorító derűben ragyogott fel.

- Ó, uram! Drága jó uram! Fogja meg, tartsa meg, vegye, vigye, cukrozza meg, töltse meg, igya meg, egye meg, és áldja meg a jóságos Szent Szűz és a paradicsom minden szentjei!

- Hát akkor rendben van.

- Csakugyan? Elviszi?

- Elviszem.

- Rögtön?

- Rögtön. Hívja ide a gyermeket.

- Cosette! - rikoltott Thénardier-né.

- Addig is - folytatta a féri - kifizetem a számlámat. Mennyi?

Rápillantott a számlára, és nem tudott elnyomni egy meglepett mozdulatot.

- Huszonhárom frank!

Ránézett a kocsmárosnéra, és ismételte:

- Huszonhárom frank?

Ahogy ezt a két mondatot így ismételten kimondta, abban benne volt az a hangsúly, amely elválasztja a felkiáltójelet a kérdőjeltől.

Thénardier-nénak volt ideje előkészülni a csapásra. Nyugodtan felelte:

- Annyi biz az, uram, huszonhárom frank.

Az idegen kitett öt darab ötfrankost az asztalra.

- Hozza be a kicsikét - szólt oda.

Ebben a pillanatban Thénardier belépett a szobába, és megszólalt:

- Urasága huszonhat souval tartozik.

- Huszonhat souval? - álmélkodott az asszony.

- Húsz souval a szobáért - folytatta Thénardier fagyosan - és hat souval a vacsoráért. A kicsikére vonatkozólag egyet-mást meg kell beszélnem uraságával. Hagyj magunkra, asszony.

Thénardier-né azt a káprázatot érezte, amelyet a tehetség váratlan fellobbanásai szoktak nyújtani. Érezte, hogy a nagy művész fellépett a színpadra, egyetlen szóval sem válaszolt, kiment.

Amikor magukra maradtak, Thénardier hellyel kínálta az utast. Az utas leült; Thénardier állva maradt, és az arca a jókedv és az egyszerűség különös kifejezését öltötte magára.

- Uram - szólalt meg -, tessék, megmondom önnek. Arról van szó, hogy én imádom ezt a gyermeket.

Az idegen mereven a szemébe nézett.

- Melyik gyereket?

Thénardier folytatta:

- Milyen furcsa! De hát az ember ragaszkodik hozzá. Mi ez a sok pénz itt? Tegye el hát az ötfrankosait. Imádom ezt a gyermeket.

- Melyiket? - kérdezte az idegen.

- Hát a mi kis Cosette-ünket! Hát nem őt akarja elvinni tőlünk? No jó, én nyíltan beszélek; olyan igaz, mint hogy ön tisztességes ember, nem egyezhetem bele. Hiányoznék nekem ez a gyerek. Pöttöm kora óta ismerem. Igaz, hogy pénzünkbe kerül, igaz, hogy hibái vannak, igaz, hogy nem vagyunk gazdagok, igaz, hogy több mint négyszáz frankot fizettem orvosságért, csupán az egyik betegsége alatt! Csakhogy bizony tenni kell valamit a Jóisten kedvéért is. Se apja, se anyja, én neveltem. Van kenyerem az ő számára és a magam számára is. Alapjában véve ragaszkodom ehhez a gyermekhez. Ön érti, az ember megszereti; én afféle jó bolond vagyok; nem sokat okoskodom; szeretem ezt a csöppséget; a feleségem egy kicsit indulatos, de ő is szereti. Tetszik tudni, mintha az édesgyermekünk volna. Nem tudok ellenni a csacsogása nélkül.

Az idegen még mindig mereven nézett a szemébe. Ő csak folytatta:

- Bocsánat, bocsásson meg, uram, de az ember nem adja oda a gyermekét csak úgy az első jöttmentnek. Ugye, hogy igazam van? Mégis, én nem mondom, ön gazdag ember, ön nagyon derék embernek látszik, hátha szerencséjére válnék a gyereknek? Csakhogy tudni kellene. Tetszik érteni? Tegyük fel, hogy én elengedném és feláldoznám magamat, tudnom kellene, hogy hova megy, nem szeretném elveszíteni a szemem elől, tudni akarnám, kinél van, hogy néhanapján meglátogassam, hadd tudja, hogy nevelőapja él még, és vigyáz reá. Végre is vannak dolgok, amik lehetetlenek. Hiszen még a nevét sem tudom önnek. Ön elvinné, én pedig azt mondanám: No és a Pacsirta? Hova lett? Legalábbis valami hitvány papírrongyot, valami kis útlevelet vagy micsodát kellene látnom!

Az idegen még most sem vette le róla a tekintetét, amely úgyszólván a lelke mélyéig hatolt, s komoly és határozott hangon így felelt neki:

- Thénardier úr, az ember nem vált útlevelet, ha öt mérföldnyire megy Párizstól. Ha elviszem Cosette-et, elviszem, ennyi az egész. Ön nem fogja megtudni a nevemet, nem fogja megtudni a lakásomat, ön nem fogja tudni, hol lesz ő, és én azt akarom, hogy önt soha többé az életben ne lássa. Elvágom a fonalat, amellyel a lábát megkötözték, és ő kirepül. Belenyugszik ebbe? Igen vagy nem?

Mint ahogy a démonok és a szellemek megismerik bizonyos jelekről valamely magasabb rendű isten jelenlétét, Thénardier is megértette, hogy nagyon erős emberrel akadt dolga. Olyan volt ez, mint valami ihlet; ezt gyorsan, tisztán és értelmesen felfogta. Az este, mikor ott ivott a fuvarosokkal, pöfékelt és énekelte a tréfás dalokat, egész este folytonosan figyelte az idegent, leste, mint valami macska, és tanulmányozta, mint valami matematikus. Kémlelte, csak úgy magának, mulatságból és ösztönszerűen, és kémlelte, mintha megfizették volna érte. A sárga kabátos embernek egyetlen kézmozdulatát, egyetlen moccanását sem szalasztotta el. Sőt mielőtt az ismeretlen olyan nyíltan elárulta volna érdeklődését Cosette iránt, Thénardier máris kitalálta. Elfogta ennek az öregnek bensőséges pillantásait, amelyek folytonosan a gyermekre siklottak. Honnan ez az érdeklődés? Ki ez az ember? Ha ennyi pénz van a zsebében, miért jár ilyen nyomorúságos ruhában? Ezeket a kérdéseket tette fel, de nem tudta megoldani őket, és izgatták. Ezeken járt az esze egész éjszaka. Ez nem lehet Cosette apja. Talán a nagyapja? Hát akkor mért nem mondja meg mindjárt, hogy kicsoda? Ha az embernek valamihez joga van, azt hangoztatja. Ennek az embernek nyilván nincs joga Cosette-hez. Hát akkor kicsoda? Thénardier találgatásokba tévedt. Mindent sejtett, de semmit sem látott. Akárhogy is van a dolog, mikor beszélgetésbe elegyedett ezzel az emberrel, bizonyos volt benne, hogy mindebben valami titokzatosság van, bizonyos volt benne: ennek az embernek érdeke, hogy ismeretlenül maradjon, és akkor erősnek érezte magát; az idegennek világos és határozott válaszára, mikor látta, hogy ez a titokzatos valaki ilyen elszántan titokzatos, gyengének érezte magát. Ilyesmire nem számított. Ez sejtéseinek az összeomlása volt. Összeszedte a gondolatait. Egy másodperc alatt mindent mérlegelt. Thénardier olyan ember volt, aki egy szempillantással megítél egy helyzetet. Úgy gondolta, hogy itt a pillanat, amikor egyenesen és gyorsan neki kell vágni. Úgy tett, mint a nagy hadvezérek abban a döntő pillanatban, amelyet csak ők tudnak felismerni: előrukkolt a nagyágyúval.

- Uram - szólalt meg -, ezerötszáz frankra van szükségem.

Az idegen kopott fekete bőrtárcát vett ki az oldalzsebéből, kinyitotta és kivett belőle három bankjegyet, amelyeket letett az asztalra. Aztán rányomta széles hüvelykujját a bankjegyekre, és csak ennyit mondott a kocsmárosnak:

- Hívassa be Cosette-et.

Amíg ez történt, mit csinált Cosette?

Cosette, mikor felébredt, odaszaladt a facipőjéhez. Megtalálta benne az aranyat. Nem Napóleon volt ez, hanem vadonatúj restaurációs húszfrankos arany, amelynek az arcképveretén kisporoszos varkocs helyettesítette a babérkoszorút. Cosette elkáprázott. A sors kezdte megrészegíteni. Nem tudta, mi az arany, sohasem látott ilyent, villámgyorsan a zsebébe rejtette, mintha csente volna. Azonban érezte, hogy ez bizonyosan az övé, kitalálta, hogy ez az ajándék kitől származik, de az öröm, melyet érzett, teli volt rettegéssel. Boldog volt: de főképpen megdöbbent. Úgy érezte, hogy ezek a nagyszerű és gyönyörű dolgok nem valóságosak. A babától félt, az aranypénztől félt. Riadtan megremegett e drágaságok láttán. Csupán az idegentől nem félt. Ellenkezőleg, megnyugtatta. Tegnap este óta megdöbbenésem át, álmain át, kicsi gyermeklelkével erre az öreges és szegényes és nagyon szomorú arcú emberre gondolt, aki olyan gazdag és olyan jóságos volt. Azóta, hogy ezzel a bácsival találkozott az erdőben, mintha minden megváltozott volna körülötte. Cosette, aki nem volt olyan boldog, mint az ég legparányibb fecskéje, sohasem tudta, mi az: anyjának árnyékába és védőszárnya alá menekülni. Öt év óta, vagyis amennyire visszanyúltak az emlékei, a szegény gyermek csak borzongott és didergett. Szakadatlanul meztelenül állta a szerencsétlenség csípős szelét, és most úgy érezte, hogy fel van öltöztetve. Azelőtt a lelke fázott, most fölmelegedett. Már Thénardier-nétól sem félt olyan nagyon. Már nem volt egyedül: már volt valakije.

Sebbel-lobbal mindennapos munkájához látott. Ez a Lajos-arany, amely itt volt nála, kötényének ugyanabban a zsebében, amelyikből az este kiesett a tizenöt sou, elszórakoztatta. Nem mert hozzányúlni, hosszú perceket töltött azzal, hogy elnézegette, s meg kell mondanunk, úgy, hogy kiöltötte a nyelvét. Miközben a lépcsőt söprögette, meg-megállt, és így maradt mozdulatlanul, megfeledkezett a seprűjéről és az egész világegyetemről; belemerült ennek a csillagnak a szemléletébe, amely a zsebe mélyén szikrázott.

Ilyen révedezése közben lépett hozzá Thénardier-né.

A férje utasítására ő ment a lányért. Hallatlan dolog, nem verte meg, és még csak meg sem szidta.

- Cosette - mondta majdnem szelíden -, gyere gyorsan...

A következő pillanatban Cosette belépett az ivószobába.

Az idegen fölvette a magával hozott csomagot, és kibontotta. Ebben a csomagban volt egy kis gyapjúruha, kötény, meleg kabát, szoknya, kendő, gyapjúharisnya, cipő, teljes ruházat egy nyolcéves kislánynak. Mind fekete volt.

- Gyermekem - szólt a férfi -, fogd ezt, és öltözz át gyorsan.

Már fényes nappal volt, mikor Montfermeilnek azok a lakosai, akik éppen kinyitották az ajtajukat, láttak végigmenni a Párizs utcán egy szegényesen öltözött öreget, amint kézen fogva vezetett egy gyászruhás kislányt, aki hatalmas rózsaszín ruhás babát vitt a karjában. Livry irányában mentek.

A mi emberünk volt és Cosette.

A férfit senki sem ismerte; sokan nem ismerték fel Cosette-et sem, mivel már nem volt rongyokban.

Cosette elment. Kivel? Nem tudta. Hová? Nem tudta. Csak annyit tudott, hogy maga mögött hagyta a Thénardier-kocsmát. Senkinek nem jutott eszébe, hogy búcsút mondjon neki, neki sem jutott eszébe, hogy elbúcsúzzék valakitől. Gyűlölten és gyűlölettel szívében távozott ebből a házból.

Szegény gyönge teremtés, akinek a szívét eddig a pillanatig mindig csak gyötörték!

Cosette komolyan ment, tágra nyitotta nagy szemét, és az eget bámulta. Lajos-aranyát az új köténye zsebébe tette. Néha-néha lehajolt, és egy-egy pillantást vetett rá, aztán a bácsit nézegette. Olyasvalamit érzett, mintha a Jóisten volna mellette.

X
Aki sokat markol, keveset fog

Thénardier-né szokása szerint férjére bízta a cselekvést. Nagy eseményeket várt. Mikor a férfi és Cosette eltávozott, Thénardier várt, míg egy jó negyedóra elmúlik, aztán félrevonta feleségét, és megmutatta neki az ezerötszáz frankot.

- Ennyi az egész?! - csattant fel az asszony.

Házasságuk kezdete óta ezúttal első ízben történt, hogy bírálni merészelte férjének valami cselekedetét.

Az ütés talált.

- Csakugyan, igazad van - mondta a férjé -, hülye vagyok. Add a kalapomat.

Összehajtogatta a három bankjegyet, zsebre vágta, és nagy sietve kiment, de tévedett, és először jobbra fordult. Néhány szomszéd, akitől kérdezősködött, a helyes nyomra terelte: a Pacsirtát és azt a férfit Livry irányában látták menni. Követte ezt az útbaigazítást, jól kilépett, és magában beszélgetett:

„Ez az ember nyilván sárga ruhában járó milliomos, én pedig marha vagyok. Először húsz sout adott, aztán öt frankot, aztán ötven frankot, aztán ezerötszáz frankot, mindig csak úgy, könnyedén. Adott volna tizenötezer frankot is. De én fülön fogom.”

És aztán ez a ruhacsomag, amelyet előre elkészített a kislánynak, mindez nagyon különös volt; bizonyosan sok titok lappang emögött. Az ember nem engedi ki a markából a titkokat, ha egyszer megfogta. A gazdag emberek titkai arannyal telített szivacsok; csak érteni kell a kifacsarásukhoz. Efféle gondolatok kóvályogtak az agyvelejében. „Marha vagyok” - állapította meg.

Ha az ember kiér Montfermeilből, és eljutott a Livrybe vezető út kanyarulatához, a fennsíkon messze ellát az országúton. Mikor ideérkezett, úgy számított, hogy itt okvetlenül észreveszi a férfit és a kislányt. Elnézett olyan messzire, ameddig csak szeme elért, de semmit sem látott. Megint kérdezősködött. Közben azonban időt vesztett. Az utasok azt mondták neki, hogy a férfi és a gyermek, akiket keres, betértek az erdőbe, Gagny felé. Sietve megindult ebben az irányban.

Jókora egérútjuk volt előtte, de a gyerek lassan megy, ő pedig gyorsan ment. És aztán nagyon jól ismerte a vidéket.

Egyszer csak megállt, és a homlokára csapott, mint aki valami fontos dologról megfeledkezett, és már-már visszafordul.

„El kellett volna hoznom a puskámat!” - mondta magában.

Thénardier egyike volt azoknak a kettős jellemeknek, amelyek néha itt járnak közöttünk, nem is tudunk róluk, és eltűnnek anélkül, hogy megismertük volna őket, mert a sors csak az egyik oldalukat mutatta meg. Sok embernek az a sorsa, hogy így félig elmerülten él. Nyugodt és egyszerű helyzetben Thénardier-ban minden megvolt, ami ahhoz kellett, hogy olyasvalakinek lássék - nem mondjuk, hogy olyasvalaki is legyen -, akit tisztességes kereskedőnek, jó polgárnak szoktak nevezni. Egyúttal, ha adott körülmények között bizonyos megrázkódtatások kifelé fordították a másik jellemét, minden megvolt benne ahhoz, hogy gonosztevő legyen. Boltos volt, akiben szörnyeteg rejtőzött. A sátán időnként bizonyosan ott kuporgott valamelyik szögletében annak az odúnak, amelyben Thénardier élt, és elgyönyörködött ebben az undorító remekművében.

Pillanatnyi habozás után ezt gondolta magában: „Ej, még kisiklanának a kezeim közül!”

Folytatta az útját, rohanvást ment előre, olyan biztos arckifejezéssel, olyan finom orral, mint a róka, amely fogolycsapatot szimatol.

Csakugyan, mikor elhaladt a tavak mellett, és átvágott a bellevue-i út jobb oldalán elterülő nagy tisztáson, mikor kitért arra a füves sétaútra, amely szinte megkerüli a dombot, és amely a chelles-i apátság régi vízvezetékének boltozatát takarja, az egyik bokor felett kalapot vett észre, amelyre már jó sok találgatást pazarolt. Ez annak a férfinak a kalapja volt. A bokor alacsony volt. Thénardier megállapította, hogy a férfi és Cosette ott ül. A gyermeket nem lehetett látni, olyan kicsi volt, de a babájának a feje látszott.

Thénardier nem tévedett. A férfi leült, hogy Cosette egy kicsit kipihenje magát. A kocsmáros megkerülte a bokrot, és hirtelen felbukkant azoknak a szeme előtt, akiket keresett.

- Ezer bocsánat, uram - mondta lihegve -, de tessék, itt az ezerötszáz frankja.

Ezzel odanyújtotta az idegennek a három bankjegyet.

A férfi felnézett.

- Mit jelent ez?

Thénardier tiszteletteljesen így válaszolt:

- Uram, ez annyit jelent, hogy visszaveszem Cosette-et.

Cosette megborzongott, és odasimult a bácsihoz.

Ez szúrósan ránézett Thénardier-ra, és minden szótagot jól megnyomva, így felelt:

- Visz-sza-ve-szi Cosette-et?

- Igen, uram, visszaveszem. Mindjárt megmondom. Meggondoltam a dolgot. Tulajdonképpen nincs is jogom odaadni önnek. Becsületes ember vagyok, kérem. Ez a kicsi nem az enyém, hanem az anyjáé. Az anyja bízta rám, csak az anyjának adhatom vissza. Ön erre azt feleli: de az anyja meghalt. Jó. Ebben az esetben csak olyasvalakinek adhatom oda a gyermeket, aki valami írást hoz az anyjától, hogy átadhatom neki. Ez csak világos.

A férfi nem felelt, kotorászott a zsebében, és Thénardier látta, hogy előtűnik a pénzestárcája.

A kocsmáros örömében megremegett.

„Rendben van! - gondolta magában. - Résen legyünk! Meg akar vesztegetni!”

Az utas, mielőtt kinyitotta volna a tárcáját, körülnézett. A hely teljesen elhagyatott volt. Egy teremtett lélek se járt sem az erdőn, sem a völgyben. A férfi kinyitotta a tárcát, és kihúzott belőle, nem egy marék bankjegyet, ahogy Thénardier várta, hanem egy egyszerű kis papírdarabot, amelyet kinyitott, és nyitva odaadott a fogadósnak ezekkel a szavakkal:

- Igaza van. Olvassa!

Thénardier fogta a papirost, és olvasta:

Montreuil-sur-Mer, 1823. március 25. Thénardier úr!

Adja át Cosette-et megbízottamnak. Minden apró adósságot megfizetünk.

Tisztelettel üdvözlöm önt.

Fantine

- Ismeri ezt az aláírást? - kérdezte a férfi.

Ez bizony Fantine aláírása volt. Thénardier megismerte.

Nem tudott mit mondani rá. Kettős dühös bosszúságot érzett, egyrészt amiatt, hogy le kellett mondania a remélt megvesztegetésről, másrészt amiatt, hogy alulmaradt. A férfi még ennyit mondott:

- Elteheti ezt a papirost igazolásul.

Thénardier rendesen összehajtotta.

- Ez az aláírás elég jól van utánozva - dünnyögte a fogai közt. - Elvégre nem bánom!

Aztán kétségbeesett erőfeszítéssel próbálkozott.

- Uram - mondta -, rendben van. Mivelhogy ön az a megbízott. Csakhogy meg kell fizetni nekem „minden apró adósságot”.

A férfi fölegyenesedett, lefricskázta a port foszladozó kabátujjáról, amely bepiszkolódott, és ezt felelte:

- Thénardier úr, januárban az anyja úgy számított, hogy százhúsz frankkal tartozik önnek; februárban ötszáz frankos számlát küldött; erre kapott háromszáz frankot február végén és háromszáz frankot március elején. Azóta kilenc hónap múlt el, hónapját a kialkudott árban, tizenöt frankjával számítva, az összesen százharmincöt frank. Ön száz frankkal többet kapott. Marad harmincöt frank, ennyivel tartozom önnek. Épp az előbb adtam önnek ezerötszáz frankot.

Thénardier olyasmit érzett, mint a farkas, mikor a csapda acélfogója megkapja és belevág. „Ki az ördög ez az ember?” - gondolta magában.

Úgy tett, mint a farkas. Megrázkódott. A vakmerősége már egyszer sikerült.

- Nemtudomkicsodaúr - mondta határozottan és ezúttal minden tisztelet mellőzésével -, vagy ad nekem ezer tallért, vagy visszaveszem Cosette-et.

Az idegen nyugodtan ennyit mondott:

- Gyere, Cosette.

Bal kezével megfogta Cosette-et, és jobb kezével felvette a botját a földről.

Thénardier észbe vette, milyen óriási a furkósbot, és milyen elhagyatott ez a hely.

A férfi bement az erdőbe a gyermekkel, és otthagyta a kocsmárost mozdulatlanul és szavaszegetten.

Miközben távolodtak, Thénardier vizsgálgatta széles, kissé boltozatos vállait és hatalmas ökleit.

Aztán, hogy magához tért, a szeme a maga vézna karjaira és sovány kezeire siklott. „Csakugyan nagy marha vagyok - gondolta magában -, hogy nem hoztam el a puskámat, hiszen vadászatra jöttem!”

Azonban a fogadós nem engedte el e zsákmányt.

„Megtudom, hogy hová megy” - mondta magában. És bizonyos távolságról követni kezdte őket. Két dolog maradt a kezében: megcsúfolásul a Fantine aláírású papírrongy, és vigasztalásul az ezerötszáz frank.

A férfi Livry és Bondy irányába vezette Cosett-et. Lassan ment, lehorgasztott fejjel, magába mélyedten és szomorú testtartással. A tél megkopasztotta az erdőt, úgyhogy Thénardier, bár meglehetős távolságban maradt, nem vesztette el őket szem elől. Időnként a férfi hátrafordult, és nézelődött, vajon nem követik-e. Egyszerre csak észrevette Thénardier-t. Hirtelen betért Cosett-tel egy sűrűbe, ahol mind a ketten eltűnhettek. „Az istállóját!” - csattant fel Thénardier. És megkettőzte lépteit.

Az erdő olyan sűrű volt, hogy kénytelen volt közeledni hozzájuk. Az idegen, mikor a legsűrűbb helyen járt, hátrafordult. Thénardier hiába próbált elbújni az ágak közt; akármit csinált, a férfi meglátta. A férfi nyugtalan pillantást vetett rá, aztán a fejét csóválta, és továbbment. A fogadós a nyomába szegődött. Így tettek meg két- vagy háromszáz lépést. Egyszerre csak a férfi megint visszafordult. Észrevette a fogadóst. Ezúttal olyan komor tekintettel mérte végig, hogy Thénardier „fölöslegesnek” tartotta, hogy továbbmenjen. Thénardier visszafordult.

XI
A 9430-as szám felbukkan, és Cosette megnyeri a lutrin

Jean Valjean nem halt meg.

Mikor a tengerbe esett, vagyis inkább ugrott, amint láttuk, nem volt rajta bilincs. A víz alatt elúszott egy ott horgonyzó hajó alá, amelyhez csónak volt kötözve. Ebben a csónakban sikerült megbújnia estig. Éjjel megint úszásra adta a fejét, és nem messzire a Cap Bruntől partot ért. Itt, mivel pénze bőven volt, tudott ruhát szerezni magának. Akkoriban a szökött fegyencek egy Balaguier környéki csapszékben szoktak felruházkodni, ami jövedelmező iparága volt a kocsmának. Aztán Jean Valjean, mint mindezek a szomorú szökevények, akik azt akarják, hogy a törvény és a társadalmi végzet nyomukat veszítse, titokzatos és kacskaringós körutakat tett. Először Beausset mellett, Pradeaux-ban talált menedéket. Aztán az Hautes-Alpes-ban levő Briangon melletti Grand-Villard felé vette útját. Tapogatózó és nyugtalan menekülés volt ez, mint a vakondok útja, amelynek a tekervényeit senki sem ismeri. Később sikerült felfedezni átvonulásának egy-egy nyomát a Pireneusokban, Ain megyében, Civrieux környékén, Accons-ban, a Grange-de-Doumecq nevű helységben, a chavailles-i pásztortanya közelében és Périgueux táján, Brunies-ben, Chapelle-Gonaguet kerületben. Eljutott Párizsba. Épp az imént láttuk Montfermeilben.

Mikor Párizsba érkezett, első gondja volt, hogy gyászruhát vásároljon egy hét-nyolc éves kisleánynak, aztán hogy lakást szerezzen. Mikor ezt elintézte, elment Montfermeilbe.

Emlékszünk rá, hogy előbbi szökése után már tett egy titokzatos utazást oda vagy a környékére, amire vonatkozólag az igazságszolgáltatásnak volt egynémely adata.

Különben halottnak hitték, és ez csak sűrűbbé tette a homályt, amelybe burkolózott: Párizsban kezébe akadt az egyik újság, amely jelentette az esetet. Biztonságban és úgyszólván békességben érezte magát, mintha csakugyan meghalt volna.

Még annak a napnak az estéjén, amelyen kiragadta Cosette-et Thénardier-ék karmaiból, Jean Valjean visszatért Párizsba. Sötét este érkezett oda a gyermekkel, a Monceaux-sorompónál. Itt kocsiba ült, mely elvitte az Observatoire térre. Itt leszállt, kifizette a kocsist, kézen fogta Cosette-et, és a koromsötétségben a Loucine-t és a Glaciére-t környező elhagyatott utcákon kettesben megindultak az Ispotály körút irányában.

Cosette számára ez a nap furcsa volt és csupa izgalom; sövények mögött ettek egy kis sajtot és kenyeret, amit magányos kocsmákban vásároltak, sűrűn szálltak át egyik kocsiról a másikra, jó darab utat gyalogszerrel tettek meg, és ő nem panaszkodott, de fáradt volt. És Jean Valjean észrevette a kezén, hogy a kislány menet közben erősebben húzza. A hátára vette; Cosette karjában szorongatta Catherine-t, lehajtotta fejét Jean Valjean vállára, és elaludt.

NEGYEDIK KÖNYV
A Gorbeau-ház

I
Gorbeau mester

Negyven évvel ezelőtt a magányos sétáló, aki bemerészkedett a Salpętriére[440] elátkozott tájékára, és a körúton át elment egészen az Italie-sorompóig, olyan vidékre érkezett, ahol - bátran el lehet mondani - vége volt Párizsnak. Nem volt ez pusztaság, hiszen voltak járókelők; nem volt mező, hiszen voltak benne házak és utcák; nem is volt város, az utcákon olyan kerékvágások voltak, mint az országutakon, és felverte őket a fű; nem is volt falu, ahhoz a házak túlságosan magasak voltak. Hát mi volt? Lakott hely, ahol nem volt senki, elhagyatott hely, ahol mégis volt valaki; a nagyváros egyik körútja volt ez, Párizs egyik utcája, éjszaka idején ijesztőbb, mint az erdő, nappal komorabb, mint a temető.

A lóvásártér ódon városnegyede volt ez.

Ez a sétáló, ha ennek a lóvásártérnek düledező négy falán túl merészkedett, sőt ha rászánta magát, hogy túlmegy a Petit-Banquier utcán, miután jobboldalt elhagyott egy magas fallal kerített kertecskét, aztán egy rétet, amelyen cserkazlak emelkedtek, mint óriási hódkunyhók, aztán egy bekerített telek mellett, amely teli volt ácsolt gerendával, tuskókkal, fűrészporral és forgáccsal, amelyeknek a tetején hatalmas kutya ugatott, aztán végigment egy düledező, hosszú fal mellett, amelyen fekete és szomorú kis kapu volt, amelyet belepett a moha, amelyet tavasszal felvert a virág, aztán pedig a legelhagyatottabb helyen elment egy omladozó, szörnyű építmény előtt, amelyen nagy betűkkel ezt olvasta: HIRDETÉSEK FELRAGASZTÁSA TILOS, akkor ez a vakmerő sétáló elért a Vignes-Saint-Marcel utca sarkára, erre a meglehetősen ismeretlen térségre. Itt valami műhely mellett és két kertfal között abban az időben ütött-kopott ház állt, amely első szempillantásra kicsinek látszott, mint valami kunyhó, ám a valóságban olyan nagy volt, mint egy székesegyház. A keskeny oldala fordult az utca felé; ezért látszott kis terjedelműnek. Szinte az egész ház el volt rejtve. Csak a kapu és egy ablak látszott belőle.

Ennek a háznak csak egy emelete volt.

Ha az ember alaposabban vizsgálgatta, az első részlet, ami a szemébe ötlött, az volt, hogy ez a kapu valaha legfeljebb egy odúnak az ajtaja lehetett, míg ellenben ez az ablak, ha homokkő helyett terméskőbe lett volna vágva, akár palotának az ablaka is lehetett volna.

Ez a kapu nem volt egyéb, mint szúrágta deszkatákolmány, amelyet nagyjából tartottak össze durván ácsolt, fahasábokhoz hasonló gerendák. Közvetlenül meredek lépcsőre nyílt, amelynek a fokai magasak voltak, piszkos volt, gipszes, poros, és éppen olyan széles, mint a kapu, és az utcáról látszott, hogy mint a létra nyúlik fel és tűnik el a homályban a két fal között. Az alaktalan kapunyílás felett, amelyet ez a kapu zárt, keskeny zsindelyes oromzat ékeskedett, a közepébe háromszögletű lyukat vágtak, ez világítónyílás és egyúttal kémlelőlyuk volt, ha a kapu be volt zárva. A kapu belső oldalára tintába mártott ecsettel két vonással az 52-es számot mázolták fel, míg a zsindelyes oromzatra ugyanez az ecset az 50-es számot kente föl; úgyhogy az ember zavarba jött. Hol vagyunk? A kapuorom azt mondja: az 50. szám alatt; a belső oldala rávágja: nem, az 52. szám alatt. Holmiféle kifakult rongyok függönyök gyanánt lógtak ki a háromszögletű kémlelőlyukból.

Az ablak széles, elég magas volt, zsalugáterekkel és nagy, négyszögletes üvegtáblákkal; csakhogy ezek az ablaktáblák betörtek, megrepedtek, bár a sérüléseket ügyesen beragasztották papirossal, s így eltüntették, de egyúttal el is árulták; a meglazult és leszakadt zsalugáterek pedig nem annyira a lakókat védelmezték, mint inkább a járókelők életét fenyegették. Imitt-amott hiányoztak belőlük a vízszintes lemezek, és ügyetlenül függőlegesen rászegezett deszkákkal voltak pótolva, úgyhogy az alkotmány zsalugáter akart lenni, és fatábla sült ki belőle.

Ez a csúf ajtó és ez a tisztes, bár rokkant ablak, ha így látta az ember a házon, olyan hatást tett, mint két egymástól elütő koldus, akik egymás mellett mennek, egymás oldalán lépegetnek, és bár egyforma rongyokban vannak, mégis mindegyiknek más a megjelenése, mert az egyik mindig koldus volt, a másik ellenben nemesember volt valaha.

A lépcső hatalmas épülettömbbe vezetett; ez olyan volt, mint valami fészer, amelyet házzá alakítottak. Ennek az építménynek a bélcsatornája egy hosszú folyosó volt, amelyre jobbról és balról mindenféle különböző méretű lakások nyíltak, amelyekben éppen lakni is lehetett, de inkább hasonlítottak lomtárakhoz, mint szobákhoz. Ezek a szobák a környék puszta területeire nyíltak. Mindez homályos volt, lehangoló, ólomszürke, búskomor, temetői; aszerint, hogy a tetőn vagy az ajtón voltak-e a repedések, hideg fény vagy fagyos szél járta őket. Az ilyenfajta lakásoknak érdekes és festői különösségei az óriási pókok.

A kaputól balra, a körút felé embermagasságban befalazott nyílás volt, amely négyszögletes fülkét alkotott, és tele volt kövekkel, amiket az arra járó gyermekek dobáltak bele.

Ennek az építménynek egyik részét nemrégiben lebontották. Abból, ami még ma is megvan belőle, következtetni lehet arra, hogy mi volt. Az egész mindenestül nem öregebb százévesnél. Száz év ifjúkora a templomnak és aggkora egy háznak. Úgy látszik, hogy az ember lakása részese az élet rövidségének, és Isten lakása az ő örökkévalóságának.

A levélhordók ezt a házat 50-52. számnak nevezték; azonban a városrészben csak Gorbeau-ház néven volt ismeretes.

Mondjuk el, honnan kapta ezt a nevet.

Az apró események gyűjtői, akik anekdotákból valóságos növénygyűjteményt szárítanak össze, és akik gombostűhegyre tűzdelik emlékezetükben a röpke adatokat, tudják, hogy a párizsi Châtelet-nél[441] a múlt században, 1770 táján volt két ügyvéd, az egyiknek Corbeau (holló), a másiknak Renard (róka) volt a neve. Ezt a két nevet La Fontaine már megénekelte. Az alkalom sokkal kínálkozóbb volt, hogysem az írnokok ne nevették volna magukat halálra rajta. A törvényszéki palota folyosóin hamarosan ez a döcögősen megverselt paródia járta:

Holló mester, egy iratcsomón ülve,
Csőrében végrehajtó-végzést tartott;
Róka mester, e szagra ráehülve,
Körülbelül ilyenformán szavalt ott:
Ej; jó napot... stb.

A két derék ügyvédnek kellemetlen volt ez a tréfálkozás, sértette a tekintélyüket a hátuk mögött felharsanó kacagás, ennélfogva elhatározták, hogy megszabadulnak a nevüktől, és elszánták magukat, hogy a királyhoz folyamodnak. A folyamodványt éppen azon a napon adták XV. Lajos kezébe, amikor egyfelől a pápai nuncius, másfelől La Roche-Aymon bíboros hódolattal letérdelt, és őfelsége jelenlétében mindegyike felhúzott egy-egy papucsot Du Barry asszony[442] meztelen lábára, aki épp fölkelt az ágyából. A király, aki kacagott, ettől tovább kacagott, a két egyházfejedelemről vidáman áttért a két ügyvédre, és a derék pervesztőknek elengedte vagy legalábbis majdnem elengedte a nevüket. A király megengedte Corbeau mesternek, hogy nevének kezdőbetűjéhez egy farkat biggyesszen, és Gorbeau-nak nevezze magát. Renard mester nem volt ilyen szerencsés, ő csak arra kapott engedélyt, hogy egy P betűt illeszthet a neve elé, és a Prenard[443] nevet használhatja, úgyhogy az új neve alig különbözött az előbbitől.

Nos, a környékbeli hagyomány szerint ez a Gorbeau mester volt a tulajdonosa az Ispotály körút 50-52. számú épületének. Ő csináltatta az óriási ablakot, is.

Ezért kapta az építmény a Gorbeau-ház nevet. Szemben az 50-52. számmal, a körút fái között egy háromnegyed részben kiszáradt, nagy szilfa áll; majdnem szemben nyílik a Gobelins-sorompó utcája, olyan utca, amelyben akkor nem voltak házak, nem volt kövezve, csenevész fákkal volt beültetve, füves vagy sáros volt az évszak szerint, és merőlegesen torkollott bele Párizs körfalába. Időnként vitriolszag böffen ki valamelyik szomszédos gyár tetején.

A sorompó egészen közel volt. 1823-ban még megvolt a körfal.

Maga ez a sorompó gyászos képeket idézett fel az emberben. Ezen át vezetett az út a Bicętre-be.[444] A Császárság és a Restauráció alatt itt jöttek be Párizsba a halálraítéltek kivégzésük napján. Itt történt 1829 körül a Fontainebleau-sorompóról elnevezett titokzatos orgyilkosság, amelynek elkövetőit az igazságügyi hatóságok nem tudták kinyomozni - gyászos ügy ez, amelyet máig sem derítettek fel, szörnyű és megfejthetetlen talány. Néhány lépéssel odább ott van az ember a végzetes Croulebarbe utcában, ahol Ulbach leszúrta az ivryi pásztorleányt, mennydörgés zajában, mint valami melodrámában. Még néhány lépés, és eléri az ember a Saint-Jacques-sorompó átkozott csonka szilfáit, azt a köpönyeget, amellyel a filantrópok takargatták a vesztőhelyet, ezt a nyomorúságos és gyalázatos Gréve terét[445] a boltos- és nyárspolgár-társadalomnak, amely visszariadt a halálbüntetéstől, de nem merte sem egy fenséges mozdulattal eltörölni, sem nyílt sisakkal fenntartani.

Harminchét évvel ezelőtt a Saint-Jacques tér kivételével, amelyen mintegy átok ült, és amely mindig szörnyűséges volt, ennek a komor körútnak talán legkomorabb pontja az a tájék volt, amely ma sem valami vonzó, amelyen az 50-52. számú építményt láttuk.

Polgárházak csak huszonöt évvel később kezdtek ezen a tájon feltünedezni. Komor egy hely volt ez. Azok a gyászos gondolatok, amelyek itt megragadták az embert, eszébe juttatták, hogy a Salpętriére és a Bicętre között van - az előbbinek iderévlett a kupolája, a másiknak itt volt a sorompója -, vagyis az asszonyi őrültség és a férfiőrültség között. Ameddig csak a szem ellát, csupa vágóhíd látszott, a körfal és szórványosan egy-egy műhely homlokzata, amelyek olyanok voltak, mint a kaszárnyák vagy a zárdák; mindenütt viskók és törmelék, ódon fekete falak, mint a gyászlepel, és új fehér falak, mint a szemfedő; mindenütt párhuzamos fasorok, nyílegyenes falak, ízléstelen építmények, hosszú, hideg vonalak és a derékszögek gyászos szomorúsága. A területen semmi egyenetlenség; semmi építészeti szeszély, semmi hajlás. Fagyos, szabályos, csúf együttes volt ez. Semmi sem szorítja el a szívet úgy, mint a szimmetria. A szimmetria az unalom, az unalom pedig a gyásznak az alapja. A kétségbeesés ásítása. El lehet képzelni valami rettenetesebb dolgot is a pokolnál, ahol szenved az ember: ez az a pokol, amelyben az ember unatkozik. Ha volna ilyen pokol, akkor az Ispotály körútnak ez a darabja a főutcája lehetne.

Mindazonáltal alkonyatkor, mikor a világosság eltűnik, különösen télen, abban az órában, amikor az alkonyati szél letépi a szilfákról utolsó elsárgult leveleiket is, mikor a sötétség mély és csillagtalan, vagy mikor a hold és a szél lyukakat szaggat a felhőkben, ez a körút egyszerre csak rémületessé válik. Az egyenes vonalak eltűnnek, és belevesznek a sötétségbe, mint a végtelenség töredékei. A járókelő nem állhatja meg, hogy ne gondoljon arra a megszámlálhatatlan kivégzésre, amelyeknek a hagyománya ehhez a helyhez fűződik. Ennek a környéknek a magányosságában, ahol annyi gonosztettet követtek el, van valami hátborzongató. Az ember mintha csapdákat sejtene ebben a sötétségben, az árnyéknak minden bizonytalan alakja gyanúsnak rémlik, és a hosszú, négyszögletes mélyedések, amelyeket két-két fa között észre lehet venni, sírgödröknek látszanak. Ez nappal csúf volt; este gyászos; éjszaka komor.

Nyáron szürkületkor feltűnt imitt-amott egy-egy vénasszony, akik ott üldögéltek a szilfák tövében, az esőtől korhadó padokon. Ezek a jó öregek szívesen koldultak is.

Különben ez a városrész, amelynek inkább elavult, mint ódon volt a jellege, már akkor kezdett átalakulni. Ez idő óta sietnie kellett annak, aki még látni akarta. Mindennap eltűnt valami részlete ennek az egésznek. Ma, húsz év múltán, az orléans-i vasút állomása van itt a régi városrész oldalában, és átalakítja azt. Ahol csak valamely főváros szélén vasútállomást építenek, az egy külvárosnak a halálát s egy városnak a születését jelenti. Úgy látszik, hogy a népek mozgásának e nagy középpontjai körül, ezeknek a hatalmas gépeknek a dübörgésében, a civilizáció e szörnyű lovainak a zihálásában, amelyek szenet esznek és tüzet okádnak, a csírákkal teli föld megremeg és megnyílik, hogy elnyelje az emberek régi lakásait, és újakat támasszon. Az ódon házak összeomlanak, új házak emelkednek.

Mióta az orléans-i vasút állomása benyomult a Salpętriére területére, azóta az ósdi keskeny utcák, amelyek a Saint-Victor-sáncok és a Növény- és Állatkert szomszédságában vannak, megrendülnek, mert vadul vágtatnak át rajtuk napjában háromszor vagy négyszer a gyorskocsik, a bérkocsik és az omnibuszok hullámai, amelyek bizonyos idő múlva szétnyomják jobbra és balra a házakat; mert vannak furcsán hangzó dolgok, amelyek pedig rideg valóságok, és valamint igaz az a megjegyzés, hogy a nagyvárosokban a nap élteti és növeli a házak déli oldalát, bizonyos az is, hogy a sűrű kocsiközlekedés tágítja az utcákat. Az új élet jelei nyilvánvalók. Ebben az ósdi, vidékies városrészben, a legvadabb zugokban, megjelenik a kövezet, a járdák kúsznak és nyúlnak, még ott is, ahol még járókelők sincsenek. Egy reggelen, emlékezetes reggel volt az, 1845 júliusában, egyszerre csak ott látták füstölögni az aszfaltos fekete üstöket; elmondhatjuk, hogy ezen a napon a civilizáció megérkezett a Lourcine utcába, és hogy Párizs bevonult a Saint-Marceau külvárosba.

II
A bagoly és a poszáta fészke

Jean Valjean itt állt meg, a Gorbeau-ház előtt. Mint a vadmadarak, ő is a legelhagyatottabb helyet választotta ki, hogy ott rakjon fészket.

Belenyúlt a mellényzsebébe, elővett valami tolvajkulcsot, kinyitotta a kaput, bement, aztán gondosan bezárta, és fölment a lépcsőn. Cosette-et még mindig a hátán vitte.

Ahogy fölért a lépcsőn, másik kulcsot vett ki a zsebéből, amellyel másik ajtót nyitott ki. Az a szoba, amelybe belépett, és amelyet azonnal bezárt, afféle tágas padlásszoba volt, minden bútorzata egy földre tett matrac, egy asztal és néhány szék. A sarokban ott állt a fűtött kályha, amelynek még izzott a parazsa. A körút lámpája halványan megvilágította ezt a szegényes lakást. A végében volt egy benyíló, amelyben tábori ágy volt felállítva. Jean Valjean odavitte a gyermeket, és letette erre az ágyra, úgyhogy fel sem ébredt.

Tüzet csiholt, és gyertyát gyújtott; minden oda volt készítve előre az asztalra; és mint ahogy tegnap este tette, most is csak nézte Cosette-et, átszellemült tekintettel, amelyben a jóság és a meghatottság kifejezése szinte tébolyodottságig fokozódott. A kislány azzal a nyugodt bizalommal, amely a legnagyobb erőnek és a legnagyobb gyöngeségnek a jellemzője, elaludt anélkül, hogy tudta volna, kivel van, és tovább aludt anélkül, hogy tudta volna, hol van.

Jean Valjean lehajolt, és megcsókolta ennek a gyermeknek a kezét.

Kilenc hónappal előbb az anyjának a kezét csókolta, aki akkor ugyancsak elaludt.

Szívét ugyanaz a fájdalmas, áhítatos, gyötrő érzés töltötte el.

Odatérdelt Cosette ágya elé.

Fényes nappal volt már, és a gyermek még mindig aludt. A decemberi nap halvány sugara betűzött a padlásszoba ablakán, és hosszú sötét és világos sávokat rajzolt a mennyezetére. Egyszerre csak kövekkel rogyásig megrakott taliga ment át a körút kocsiútján, megrázta a házat, mint valami vihar dübörgése, és alapjaiban megrengette.

- Igen, asszonyság! - kiáltott fel Cosette, amint felriadt álmából. - Itt vagyok! Itt vagyok!

És kiugrott az ágyból, álomban elnehezedett szempillái még félig le voltak hunyva, és a szöglet felé nyújtogatta karjait.

- Ah! Istenem! A seprűm! - mondta.

Tágra nyitotta szemét, és meglátta Jean Valjean mosolygó arcát.

- Á! Nini, igaz! - kiáltott fel a gyermek. - Jó reggelt, uram.

A gyermekek azonnal szívesen veszik az örömet és a boldogságot, mert ők maguk természetüknél fogva a megtestesült boldogság és öröm.

Cosette észrevette Catherine-t az ágya végében, felkapta és játszadozás közben száz meg száz kérdéssel ostromolta Jean Valjeant:

- Hol van? Nagy-e ez a Párizs? Messzi van-e Thénardier-né? Visszajön-e? stb. stb. - Egyszerre csak felkiáltott: - Milyen szép itt!

Az odú szörnyű volt, de ő szabadnak érezte magát.

- Söpörjek? - szólalt meg újra.

- Játsszál - mondta Jean Valjean.

Így telt el a nap. Cosette-et nem izgatta, hogy nem ért meg semmit, kimondhatatlanul boldog volt ennek a babának és ennek a bácsinak a társaságában.

III
Két balsors boldogsággá vegyül

Másnap virradatkor Jean Valjean megint ott volt Cosette ágyánál. Ott várakozott mozdulatlanul, és nézte, amint ébredezik.

Valami új érzés fészkelte be magát a lelkébe.

Jean Valjean sohasem szeretett. Huszonöt év óta egyedül volt a világon. Sohasem volt apa, szerető, férj, barát. A fegyházban gonosz, komor, tiszta, tudatlan és vad volt. Ennek a vén fegyencnek a szíve csupa szűziesség volt. Nővére és nővérének a gyermekei csupán halvány és távoli emléket hagytak benne, amely végül is majdnem teljesen elmosódott. Minden követ megmozgatott, hogy megtalálja őket, és mivel nem tudta megtalálni, elfeledte. Ilyen az emberi természet. Ifjúkorának egyéb gyengéd fellobbanásai, ha ugyan voltak ilyenek, valami mélységbe zuhantak.

Mikor meglátta Cosette-et, mikor megszerezte, elvitte és megszabadította, úgy érezte, hogy megmozdul benne valami. Minden szenvedély és minden érzelem felébredt benne, és erre a gyermekre áradt. Odament az ágyához, ahol aludt, és reszketett mellette az örömtől; olyan szorongást érzett, mint egy anya, és nem tudta, mi ez, mert nagyon homályos és nagyon édes dolog ez a nagy és különös megmozdulása a szívnek, mikor szeretni kezd.

Egészen megifjodott, szegény öreg szív!

Csupán, mivel ötvenöt éves volt, Cosette pedig csak nyolc, életének minden visszafojtott szerelme valami kimondhatatlan ragyogásba ömlött.

Ez volt a második hófehér látomás, amellyel találkozott. A püspök földerítette látóhatárára az erény hajnalát; Cosette földerítette a szeretet hajnalát.

Ebben a káprázatban teltek az első napok. Maga Cosette is, szegény kis teremtés, megváltozott, tudtán kívül. Olyan kicsi volt, mikor az anyja elhagyta, hogy már nem emlékezett rá. Mint minden gyermek, valamint a szőlő fiatal kacsai, amelyek mindenbe belekapaszkodnak, ő is szeretni próbált. Nem sikerült neki. Mindenki eltaszította. Thénardier-ék, a gyermekeik, a többi gyermek. Szerette a kutyát, de az megdöglött. Ezután senkinek, semminek sem kellett. Szomorú vallomás, de már utaltunk rá, nyolcéves korában kihűlt a szíve. Nem az ő hibája volt, nem a képesség hiányzott belőle a szeretetre; hanem sajnos a lehetőség. Így az első naptól fogva minden érzésével és minden gondolatával megszerette ezt a bácsit. Olyasvalamit élt át, amit még sohasem érzett: a virágba borulás élményét.

A bácsi nem volt már az ő szemében sem öreg, sem szegény. Jean Valjeant szépnek látta, mint ahogy az odút is szépnek tartotta.

Mindez a hajnalnak, a gyermekkornak, az ifjúságnak, az örömnek a hatása. Az új lakóhelynek és az új életnek is van része benne. Semmi sem olyan bájos, mint a boldogság színes visszfénye a padlásszobában. Valamennyiünknek a múltjában van ilyen sugárzó padlásszoba.

A természet, az ötvenévnyi korkülönbség, mély szakadékot vetett Jean Valjean és Cosette közé; ezt a szakadékot a végzet betemette. A végzet ellenállhatatlan hatalmával hirtelen egyesítette és párosította ezt a két gyökértelen teremtést, akik különböző korúak voltak, de egyek voltak a gyászban. Csakugyan, az egyik kiegészítette a másikat. Cosette ösztöne apát keresett, mint ahogy Jean Valjean ösztöne gyermeket keresett. Amint találkoztak, egymásra találtak. Abban a titokzatos pillanatban, mikor a kezeik találkoztak, összeforrtak. Mikor ez a két lélek magára ébredt, észrevették, hogy szükségük van egymásra, és szorosan összeölelkeztek.

A sír fala választotta el őket a világtól, s ezért a szavak legátfogóbb és leghatározottabb értelmében azt mondhatjuk, hogy Jean Valjean volt az Özvegy, mint ahogy Cosette volt az Árva. Ennek a helyzetnek az eredménye lett az, hogy Jean Valjean valami mennyei módon Cosette apjává lett.

És csakugyan, az a titokzatos benyomás, amelyet Cosette-ben a chelles-i erdő mélyén Jean Valjean keze előidézett, mikor kézen fogta a sötétben, nem volt képzelődés, hanem valóság. Ennek az embernek a belépése a gyermek sorsába az Isten megjelenése volt.

Különben Jean Valjean jól választotta meg a menedékhelyét. Olyan biztonságban volt itt, amelyet tökéletesnek tarthatott.

Abban a benyílós szobában lakott Cosette-tel, amelynek ablaka a körútra nyílt. Mivel ez volt a háznak egyetlen ablaka, semmiféle szomszédnak a tekintetétől nem kellett tartani, sem oldalvást, sem szemben.

Az 50-52. számú ház földszintje, afféle düledező fészer, konyhakertészek raktára volt, és semmiféle összeköttetésben nem volt az emelettel. Padozat választotta el tőle, amelyen nem volt sem csapóajtó, sem lépcső, és amely mintegy a háznak rekeszizma volt. Az első emeleten, mint mondottuk, több szoba és néhány padlásszoba volt, amelyek közül csak egyetlenegyben lakott egy vénasszony, aki Jean Valjean háztartását vezette. A többi mind lakatlan volt.

Ez az öregasszony, aki a főbérlő díszes nevét viselte, és aki a valóságban a házmesteri teendőket végezte, ez adta bérbe neki ezt a szobát karácsony napján. Tőkepénzesnek mondotta magát előtte, aki tönkrement a spanyol értékpapírokon, és aki most idejön lakni az unokájával. Hat hónapot előre kifizetett, és megbízta az öregasszonyt, hogy bútorozza be a szobát és a benyílót úgy, amint láttuk. Ez a derék asszony rakott tüzet, és készített elő mindent megérkezésük estéjén.

Múltak a hetek. A két ember ebben a nyomorúságos odúban boldog életet élt.

Cosette virradat óta nevetgélt, csacsogott, dalolt. A gyermekek is dalolnak reggelente, mint a madarak.

Néha megtörtént, hogy Jean Valjean megfogta vörös és fagytól repedezett kis kezét, és megcsókolta. A veréshez szokott szegény gyermek nem tudta, hogy mit jelent ez, és szégyenkezve állt odább.

Egy-egy pillanatra elkomolyodott, és elnézte kis fekete ruháját. Cosette már nem volt rongyokban, gyászruhát viselt. Kikerült a nyomorúságból, és belépett az életbe.

Jean Valjean elkezdte olvasásra tanítgatni. Néha, mikor a gyerekkel olvastatott, elgondolkozott, hogy a fegyházban azzal a szándékkal tanult meg olvasni, hogy gonoszat cselekedjék. Ez a szándék most arra módosult, hogy olvasni tanított egy gyermeket. Ilyenkor a vén gályarab elmosolyodott, az angyalok mélázó mosolyával.

Felsőbb elrendelést érzett ebben, valakinek az akaratát, aki nem ember, és elrévedt. A jó gondolatoknak is megvannak a mélységei, mint a gonoszaknak.

Jean Valjeannak úgyszólván egész életét betöltötte, hogy olvasni tanította Cosette-et, és játszani engedte. És azután beszélt neki az anyjáról, és megtanította imádkozni.

A kislány így hívta: apám, és nem tudta más nevét.

Órákat töltött azzal, hogy elnézte, amint öltözteti és vetkőzteti a babáját, és elhallgatta a csacsogását. Innentől az élet csupa érdekességnek tűnt föl előtte, az embereket jóknak és igazaknak látta, lelke mélyén már nem tett senkinek szemrehányást, semmi okát sem érezte annak, hogy miért ne érjen most már késő aggkort, ha egyszer ez a gyermek szereti. Úgy látta, hogy egész jövendőjét beragyogja Cosette, mint valami elbűvölő fényesség. Még a legjobb emberek sem mentek valami önző gondolattól. Egy-egy pillanatban bizonyos örömmel gondolt arra, hogy a kislány csúnya lesz.

Ez csak egyéni vélemény; de hogy egészen őszinték legyünk, azon a ponton, ahol Jean Valjean volt, mikor szeretni kezdte Cosette-et, nem hisszük, hogy ne lett volna szüksége erre a serkentésre, hogy megmaradjon állhatatosan a jó úton. Új szempontból látta az emberek gonoszságát és a társadalom nyomorúságát, tökéletlen szempontból, amely végzetesen csak egyik oldalát mutatta az igazságnak, mert a nő sorsát Fantine-ban testesítette meg, az állami hatóságot Javert személyében; visszament a fegyházba, ezúttal azért, mert jót cselekedett; új keserűségek itatták át; újra elfogta az undor és a kimerültség; magának a püspöknek az emléke is majdnem elhomályosult egy-egy pillanatban, csak azért, hogy később annál ragyogóbban és diadalmasabban támadjon fel újra; de végre ez a szent emlék is halványodott. Ki tudja, vajon Jean Valjean nem volt-e azon a ponton, hogy elveszíti bátorságát, és visszasüllyed? Szeretett, és ebből erőt merített. Ó, jaj! Ő is éppoly ingatag volt, mint Cosette. Ő támogatta a kislányt, és az erősítette őt. Az ő jóvoltából megindulhatott a gyermek az életben; a gyermek jóvoltából továbbhaladhatott ő az erény útján. Ő volt a támogatója ennek a gyermeknek, és a gyermek volt az ő támasztéka. Ó, kifürkészhetetlen és isteni titokzatossága a végzet egyensúlyainak!

IV
A főbérlő megfigyelései

Jean Valjean volt olyan óvatos, hogy nappal sohasem ment ki. Minden este alkonyatkor sétált egy vagy két órát, néha egyedül, gyakran Cosette-tel, kereste a körút legelhagyatottabb fasorait, vagy mikor besötétedett, bement egy-egy templomba. Szívesen járt a Szent Medárdba, amely a legközelebbi templom. Cosette, ha otthon hagyta, az öregasszonnyal maradt, de a gyermeknek az volt az öröme, ha együtt mehetett az öreggel. Ha egy órát vele tölthetett, annak jobban örült, mint a Catherine-nal élvezett legbűbájosabb együttlétnek. Kézen fogva vezette a leányt, és kedvesen elbeszélgetett vele.

Kiderült, hogy Cosette nagyon jókedvű teremtés.

Az öregasszony takarított és főzött, és eljárt bevásárolni.

Mindig égett a szobában egy kis tűz, takarékosan éltek, de úgy, mint szűkös viszonyok közt levő emberek. Jean Valjean semmit sem változtatott az eredeti bútorzaton; csupán a Cosette fülkéjébe nyíló üveges ajtó helyébe tétetett faajtót.

Még mindig a sárga kabátot, a fekete nadrágot és a viharvert kalapot viselte. Az utcán koldusnak nézték. Nemegyszer megtörtént, hogy jámbor asszonyok utánafordultak, és egy sout nyomtak a markába. Jean Valjean elfogadta a sout, és alázatosan megköszönte. Ugyancsak gyakran megtörtént, hogy találkozott egy-egy nyomorulttal, aki alamizsnát kért tőle; ilyenkor körülnézett, hogy nem látja-e valaki, lopva közeledett a szerencsétlenhez, és a kezébe nyomott egy pénzdarabot, gyakran ezüstpénzt, és gyorsan továbbment. Ez bizonyos kellemetlenségekkel járt. Kezdték a városrészben az adakozó koldus néven emlegetni.

A főbérlő vénasszony, ez a rosszmájú teremtés, aki feneketlen irigységgel leste embertársait, sokat figyelte Jean Valjeant, anélkül hogy ez észrevette volna. Nagyothallott, és emiatt fecsegő volt. A múltjából két foga maradt, egyik fent, a másik lent, ezeket szüntelenül egymáshoz csattogtatta. Kérdésekkel ostromolta Cosette-et, aki mivel semmit sem tudott, nem tudott neki egyebet mondani, csak annyit, hogy Montfermeilből jött. Egy reggel ez a vén vizsla észrevette, hogy Jean Valjean olyan arccal, amely a néniké szemében különösnek tűnt, bement a ház egyik lakatlan szobájába. Utánalopózkodott, mint egy vén macska, és az ajtóhasadékon át, melyen keresztül jól látta, úgyhogy az őt nem láthatta, megfigyelte. Jean Valjean, bizonyosan fokozott óvatosságból, hátat fordított ennek az ajtónak. A vénasszony látta, hogy a zsebébe nyúl, és valami tokot, ollót és cérnát vesz ki belőle, aztán felfejti a kabátja egyik szárnyának a bélését, s a nyílásból kihúz valami sárgás papírdarabot, amelyet kinyitott. A vénasszony rémülten ismert rá, hogy ezerfrankos. Ez a második vagy harmadik ezerfrankos volt, amit világéletében látott. Riadtan futott el.

Valamivel később Jean Valjean odalépett hozzá, és megkérte, hogy menjen el felváltani ezt az ezerfrankost, és megjegyezte, hogy ez félévi járadéka, amit tegnap este vett föl: „Hol? - gondolta magában a vénasszony. - Csak este hatkor ment ki, és ilyenkor az állampénztár egészen bizonyosan nincs már nyitva.” A vénasszony elment felváltani a bankjegyet, és találgatásokba mélyedt. Ez az ezerfrankos bankjegy, amelyet magyarázgatott és megszaporított, sorozatos riadt nyelvelést idézett elő a Vignes-Saint-Marcel utca nénikéi között.

Valamelyik rákövetkező napon történt, hogy Jean Valjean ujjasában fát vágott a folyosón. A vénasszony bent volt a szobában, és takarított. Egyedül volt, mert Cosette egészen belemerült a favágás bámulásába, és ekkor a vénasszony meglátta a kabátot, amely egy szegre volt akasztva, és szemügyre vette; a bélése megint be volt varrva. A jóasszony figyelmesen végigtapogatta, és mintha a szárnyaiban és az ujjaiban vastag papirosréteget érzett volna. Bizonyosan ezek is ezerfrankos bankjegyek!

Ezenfelül azt is észrevette, hogy zsebeiben mindenféle holmi van, nem csupán tű, olló és cérna, amit már mind látott, hanem egy nagy tárca, egy hatalmas bicska, és gyanús dolog, több különböző színű paróka. Ennek a kabátnak minden zsebe mintha valamiféle szükségraktár lett volna előre nem látott esetekre.

Így érték meg a ház lakói a tél utolsó napját.

V
A földre esett ötfrankos visszhangot ver

Volt a Szent Medárd-templom közelében egy koldus, aki ott görnyedt egy betemetett közkútnak a kávájánál, és akinek Jean Valjean szívesen adott alamizsnát. Nemigen ment el előtte úgy, hogy ne adott volna neki néhány sout. Néha beszélgetett is vele. Ennek a koldusnak az irigyei azt rebesgették, hogy a rendőrség embere. Hetvenöt éves vén templomszolga volt ez az ember, aki szakadatlanul imádságokat mormolt.

Egy este, mikor Jean Valjean erre ment, és Cosette nem volt vele, meglátta a koldust rendes helyén, a lámpa alatt, amelyet éppen meggyújtottak. Ez az ember szokása szerint, mintha most is imádkozott volna, és egészen meggörnyedt. Jean Valjean odament hozzá, és a kezébe nyomta a rendes alamizsnáját. A koldus hirtelen felnézett, mereven Jean Valjeanra szegezte szemét, aztán gyorsan leszegte fejét. Ez a mozdulat olyan volt, mint valami villámlás. Jean Valjean megremegett belé. Úgy tűnt fel neki, hogy a lámpa fényében nem az öreg templomszolga nyugodt és jámbor arcát látta, hanem valami rémítő és jól ismert ábrázatot. Olyan hatást tett rá, mintha az ember a sötétben hirtelen szemtől szembe találná magát egy tigrissel. Rémülten és dermedten tántorodott hátra, nem mert sem lélegzeni, sem beszélni, sem ott maradni, sem menekülni, csak nézte a koldust, aki lehorgasztotta a fejét, amelyen ütött-kopott kalap volt, és mintha már nem is tudta volna, hogy ő itt van. Ebben a furcsa pillanatban valami ösztön, talán az önfenntartás titokzatos ösztöne arra bírta Jean Valjeant, hogy egy szót se szóljon. A koldusnak ugyanolyan volt az alakja, ugyanolyanok voltak a rongyai, ugyanolyan az egész külseje, mint máskor. „Ugyan! - mondta magában Jean Valjean. - Bolond vagyok! Álmodom! Lehetetlen!” És mélyen felzaklatva tért haza.

Alig merte önmagának is megvallani, hogy ez az arc, amelyet mintha fölismert volna, Javert arca volt.

Éjjel elgondolkodott rajta, és sajnálta, hogy nem intézett kérdést ehhez az emberhez, amivel arra kényszerítette volna, hogy még egyszer fölvesse a fejét.

Másnap alkonyatkor megint odament. A koldus ott volt a helyén.

- Jó napot, bácsikám! - mondta elszántan Jean Valjean, és egy sout adott neki. A koldus felnézett, és siránkozó hangon felelte:

- Köszönöm, drága jó uram.

Ez bizony az öreg templomszolga volt.

Jean Valjean úgy érezte, hogy tökéletesen megnyugodott. Elnevette magát. „Hogy az ördögbe néztem Javert-nek? - gondolta magában. - Hát talán hályog van már a szememen?” Többet nem gondolt vele.

Néhány nap múlva, esti nyolc óra lehetett, a szobájában volt, és hangosan olvastatott Cosette-tel, amikor hallotta, hogy a ház kapuja nyílik, majd bezárul. Ez szeget ütött a fejébe. A vénasszony, aki egyedül lakott rajtuk kívül a házban, mihelyt besötétedett, mindjárt lefeküdt, hogy ne kelljen gyertyát égetnie. Jean Valjean intett Cosette-nek, hogy hallgasson el. Hallotta, hogy valaki felfelé jön a lépcsőn. Tulajdonképpen lehetett a vénasszony is, aki talán rosszul érezte magát, és a patikába ment. Jean Valjean hallgatózott. A lépés súlyosan dongott, és férfilépésnek hangzott; de a vénasszony nagy cipőkben járt, és semmi sem hasonlít úgy a férfilépéshez, mint egy vénasszony járása. Jean Valjean mégis elfújta a gyertyát.

Aludni küldte Cosette-et, és halkan odaszólt neki:

- Feküdj le csendben - és miközben homlokon csókolta, a lépések megálltak. Jean Valjean csendben maradt, mozdulatlanul, háttal az ajtónak, ott ült a széken, meg sem moccant, még a lélegzetét is visszafojtotta a sötétben. Jó idő telt el így, aztán, hogy semmit sem hallott, nesztelenül megfordult, és mikor a szoba ajtajára esett a tekintete, világosság szűrődött a szemébe a kulcslyukon át. Ez a világosság úgy ragyogott az ajtó és a fal feketeségében, mint valami komor csillag. Világos, hogy valaki volt ott, gyertyával a kezében, és hallgatózott.

Néhány pillanat múlt el így, és a világosság eltűnt. Csakhogy most nem hallott semmiféle lépést, amiből arra következtetett, hogy az, aki az ajtóban hallgatózott, lehúzta a cipőjét.

Jean Valjean ruhástul az ágyra vetette magát, és egész éjjel nem tudta lehunyni a szemét.

Virradatkor, mikor a fáradtságtól elszenderedett, arra ébredt, hogy ajtó csikordul, amely a folyosó végén valamelyik padlásszobába nyílt, aztán ugyanazt a férfilépést hallotta, amely tegnap este fölfelé jött a lépcsőn. A léptek közeledtek. Felugrott az ágyról, és szemét a kulcslyukhoz szorította, amely elég nagy volt, abban a reményben, hogy meglátja, amint elhalad előtte az a bizonyos valaki, aki éjjel bejött ebbe a házba, és aki az ajtajánál hallgatózott. Csakugyan férfi volt, aki arra ment, ezúttal nem állt meg Jean Valjean szobája előtt. A folyosó még sokkal sötétebb volt, hogysem fölismerhette volna az arcát; de mikor a férfi a lépcsőhöz ért, a külső világosságnak egy sugara kirajzolta körvonalait, és Jean Valjean világosan látta a hátát. Magas termetű férfi volt, hosszú kabátban, a hóna alatt fütykös. Javert félelmetes alakja volt ez.

Jean Valjean megpróbálhatta volna, hogy megnézze a körútra nyíló ablakon át. De ezt az ablakot ki kellett volna nyitni, és ő nem merte.

Nyilvánvaló volt, hogy ez a férfi kulccsal jött be, mintha hazament volna. Ki adta neki ezt a kulcsot? Mit jelent ez?

Reggel hét órakor, mikor a vénasszony bejött takarítani, Jean Valjean szúrósan szemügyre vette, de nem kérdezett tőle semmit. A vénasszony olyan volt, mint rendesen.

Söprögetés közben megszólalt:

- Uraságod talán hallotta, hogy valaki bejött az éjjel. Ebben a korban és ezen a körúton esti nyolc óra a legfeketébb éjszakának számított.

- Csakugyan, igaz is - felelte a legtermészetesebb hangon. - Ugyan ki volt?

- Az új bérlő - felelt a vénasszony -, aki itt lakik a házban.

- És mi a neve?

- Bizony már nem tudom. Dumont vagy Daumont úr. Ilyesféle neve van.

- És ki ez a Dumont úr?

A vénasszony ránézett apró menyétszemével, és így felelt:

- Tőkepénzes, mint ön.

Meglehet, hogy nem volt ebben semmi célzás, Jean Valjean azonban ilyesmit érzett ki belőle.

Mikor a vénasszony kiment, tekercsbe göngyölte azt a száz frankot, amit egy szekrényben tartott, és zsebre dugta. Akármilyen óvatosan végezte is ezt a műveletet, hogy senki meg ne hallja a pénz csörgését, egy százsous pénzdarab kicsúszott a kezéből, és zörögve végiggurult a kőpadlón.

Alkonyatkor lement, és figyelmesen kikémlelt minden irányban a körútra. Senkit sem látott. A körút mintha tökéletesen kihalt volna. Igaz, hogy a fák mögött meg lehet bújni.

Visszament.

- Gyere - mondta Cosette-nek.

Kézen fogta, és mind a ketten elmentek.

ÖTÖDIK KÖNYV
Éjjeli vadászat - néma falka

I
A stratégia útvesztői

Itt most a következő lapok és egyéb lapok kedvéért, amelyek majd később következnek, egy megjegyzést kell tennünk.

Jó néhány éve már,[446] hogy ennek a könyvnek a szerzője, aki, sajnos, kénytelen magáról beszélni, távol él Párizstól. Párizs, mióta elhagyta, megváltozott. Új város támadt, amely bizonyos tekintetben ismeretlen előtte. Mondania sem kell, hogy szereti Párizst; Párizs a szellemének szülővárosa. A rombolások és az építkezések következtében ifjúságának Párizsa, az a Párizs, amelyet áhítatosan őrzött az emlékezetében, ebben a pillanatban már a hajdani Párizs. Legyen szabad erről a Párizsról úgy beszélnie, mintha még mindig megvolna. Meglehet, hogy ott, ahol a szerző ilyen szavakkal vezeti az olvasót: „Ilyen és ilyen utcában van ez és ez a ház”, ma már nincs sem ház, sem utca. Az olvasók meggyőződhetnek róla, ha nem röstellik a fáradságot. A szerző nem ismeri az új Párizst, és írás közben a régi Párizs lebeg szeme előtt, olyan illúzióban, amely drága neki. Édes így elábrándoznia azon, hogy van mögötte valami abból, amit látott, mikor a szülőföldjén volt, és ami nem tűnt el egészen. Ha az ember a szülőföldjén él, úgy képzeli, hogy ezek az utcák közömbösek előtte, hogy ezek az ablakok, ezek a tetők és ezek a kapuk nem jelentenek számára semmit, hogy ezek a falak neki idegenek, hogy ezek a fák akármilyen fák, hogy ezek a házak, amelyekbe nem lép be, nem érdeklik, hogy ez a kövezet, amelyen jár, csupáncsak kő. Később, ha az ember már nincs ott, ráébred, hogy ezek az utcák drágák neki, hogy ezek a tetők, ezek az ablakok és ezek a kapuk hiányoznak neki, hogy ezek a falak nélkülözhetetlenek, ezek a fák a szívéhez nőttek, hogy azokba a házakba, amelyekbe nem lép be, naponta belépett, és hogy a lelkéből, a véréből és a szívéből ott hagyott valamit azon a kövezeten. Mindazokon a helyeken, amelyeket már nem lát az ember, amelyeket talán soha többé nem fog látni, és amelyeknek megőrizte az emlékét, fájdalmas bűbáj árad el,[447] valami látomás búskomorságával bukkannak fel az emlékezetünkben, a szent földet villantják fel előttünk, és úgyszólván Franciaország alakját öltik magukra; és szeretjük őket és idézzük őket, úgy, amilyenek voltak, és úgy, amilyenek, és megmakacsoljuk magunkat bennük, és nem akarunk semmit változtatni rajtuk, mert hazánk képét úgy őrizzük, mint édesanyánk arcát.

Legyen szabad tehát jelenben beszélnünk a múltról. Ennek előrebocsátása után kérjük az olvasót, hogy ne feledkezzék meg róla, és folytatjuk.

Jean Valjean azonnal letért a kőrútról, és elmerült az utcákban; olyan zegzugos vonalakban ment, ahogy csak tudott, néha-néha hirtelen visszatért oda, ahol már járt, hogy megbizonyosodjék, vajon nincsenek-e a nyomában.

Így ravaszkodik az üldözött szarvas. Olyan területen, ahol a lábnyom megmarad, ennek a ravaszkodásnak egyebeken kívül megvan az az előnye, hogy megtéveszti a vadászokat és a kutyákat a mindenféle lábnyom. Vadásznyelven ezt úgy hívják, hogy téves hajtás.

Teliholdas éjszaka volt. Jean Valjean nem haragudott érte. A hold, amely még nagyon alacsonyan járt az égen, az utcákat nagy árnyék- és fénymezőkre osztotta.

Jean Valjean a házak és a falak mentén sompolyoghatott a sötét oldalon, és megfigyelhette a világos oldalt. Talán nem gondolta meg eléggé, hogy így nem látja a sötét oldalt. Mégis, abban a rengeteg elhagyott utcában, amelyek a Poliveau utcát környezik, bizonyosra vette, hogy senki sem jön utána.

Cosette csak ment mellette, és nem kérdezősködött. Élete előbbi hat évének szenvedései valami közömbösséget oltottak a jellemébe. Különben, és erre a megjegyzésre még nem egy alkalommal vissza fogunk térni, hozzá volt szokva, maga sem tudta, miért, az öregember különcködéseihez és a sors furcsaságaihoz. Meg aztán biztonságban érezte magát, mert vele volt.

Éppúgy, mint Cosette, Jean Valjean sem tudta, hova megy. Istenre bízta magát, mint ahogy a kislány őreá. Úgy érezte, hogy őt is olyasvalaki fogja kézen, aki nagyobb nálánál; úgy hitte, hogy valami láthatatlan lényt érez, aki vezeti. Egyébként nem volt semmi megállapodott gondolata, semmi terve, semmi elhatározása. Még afelől sem volt tökéletesen bizonyos, hogy Javert volt-e az illető, és aztán lehetett Javert is, anélkül hogy tudta volna, hogy ő Jean Valjean. Nem volt-e álruhában? Nem hitték-e holtnak? Mégis néhány nap óta furcsa dolgok történtek. Ez éppen elég volt neki. Elhatározta, hogy többé nem tér vissza a Gorbeau-házba. Mint a vackából felvert vad, keresett egy odút, ahol megbújhat addig, míg olyant talál, amelyben ellakhatik.

Jean Valjean számtalanszor ide-oda kanyargott a Mouffetard városnegyed útvesztőjében, amely ilyenkor már aludt, mintha még mindig ránehezedett volna a középkori fegyelem, a tűzkioltás parancsa; különféle változatokban, ügyes stratégiával párosítgatta a Censier utcát a Copeau utcával, a Battoir-Saint-Victor utcát a Puits-l’Ermite utcával. Van arrafelé elég szállás, de ő nem ment be, mert egyiket sem gondolta megfelelőnek. Ezenfelül bizonyos volt benne, hogy ha véletlenül üldözték is, már nyomát vesztették.

Mikor a Saint-Étienne du Mont órája tizenegyet ütött, átment a Pontoise utcán, a 14. szám alatt levő rendőrbiztosi hivatal előtt. Néhány pillanattal később ösztöne - erről már fentebb szóltunk - arra kényszerítette, hogy hátraforduljon. Ebben a pillanatban a rendőrbiztosi hivatal lámpájának a fényénél, amely rájuk világított, világosan látott három embert, akik nyomon követték, amint egymás után elhaladtak a lámpa alatt, az utca sötét oldalán. A három ember egyike a rendőrbiztosi hivatal épületének kapualjába ment be. Határozottan gyanúsnak tűnt föl előtte az, amelyik az élükön haladt.

- Gyere, gyermekem - mondta Cosette-nek, és nagy sietve elhagyta a Pontoise utcát.

Kerülőt tett, megkerülte a Patriarches átjárót, amely, mivel későre járt az idő, be volt zárva, átvágott az Épée-de-Bois utcán és az Arbaléte utcán, és elmerült a Postes utcában.

Ott, ahol ma a Collége Rollin áll, van egy tér, amelybe a Neuve-Sainte-Geneviéve utca torkollik.

(Magától értetődik, hogy a Neuve-Sainte-Geneviéve utca régi utca, és még tízévenként egyszer sem megy át postakocsi a Postes utcán. Ebben a Postes utcában a tizenharmadik században fazekasok laktak, és eredeti neve Pots[448] utca volt.)

A hold élénken megvilágította a teret. Jean Valjean behúzódott egy kapumélyedésbe, mert úgy számított, hogy ha azok az emberek követik is még, bizonyosan már jó messziről meglátja őket, amint áthaladnak ezen a világosságon.

Csakugyan három perc sem telt bele, mikor az emberek felbukkantak. Most már négyen voltak, valamennyi magas termetű, valamennyin hosszú barna kabát, kerek kalap, és a kezükben hatalmas bot. Nemcsak nagy termetük és hatalmas ökleik voltak nyugtalanítók, hanem komor vonulásuk is a sötétben. Négy, polgárnak öltözött kísértetnek tarthatta volna őket az ember.

A tér közepén megálltak, összedugták a fejüket, mintha tanácskoztak volna. Nem tudták, mihez fogjanak. Az, aki a vezetőjüknek látszott, megfordult, és élénken mutogatott jobb felé, abba az irányba, ahol Jean Valjean megbújt; a másik mintha némi makacssággal az ellenkező irányba mutogatott volna. Abban a pillanatban, amikor az előbbi hátrafordult, a hold belevilágított az arcába. Jean Valjean határozottan felismerte Javert-t.

II
Szerencse, hogy az Austerlitz hídon kocsik járnak

Jean Valjean bizonytalansága megszűnt; szerencsére a rendőrségi emberek habozása még tartott. Kiaknázta ezt az ingadozásukat; azok időt vesztettek ezzel, ő időt nyert vele. Kijött a kapumélyedésből, ahol megbújt, és nekivágott a Postes utcának a Növény- és Állatkert környéke táján. Cosette kezdett kifáradni, tehát felvette, és a karján vitte. Egy lélek sem járt az utcán, és a lámpákat sem gyújtották meg, mivel holdvilág volt.

Megkettőzte lépteit.

Néhány hatalmas lépéssel elérte a Goblet edénygyárat, amelynek homlokzatán a holdfényben világosan olvasható volt a régi felírás:

Az ifjú Goblet gyára ez, ni!
Itt tessék korsót és kancsót szerezni,
Téglát, csempét és virágcserepet,
Csövet akárki csőstül itt vehet.

Elhagyta a Clef utcát, aztán a Szent Viktor utat, végigment a kis utcákon, a Növény- és Állatkert mellett, és kiért a partra. Itt hátrafordult. A part elhagyatott volt. Az utcák elhagyatottak voltak. Háta mögött senki. Fellélegzett.

Elérte az Austerlitz hidat.

A hídpénz még megvolt ebben az időben.

Odament a hídőr fülkéje elé, és egy sout fizetett.

- Két sou - szólt oda a rokkant hídőr. - Önnek gyerek van a karján, aki tud járni. Tessék kettőért fizetni.

Fizetett, bosszantotta, hogy az átkelése megjegyzésre adott alkalmat. Minden menekülés kénytelen-kelletlen valóságos lopózkodás.

Ugyanakkor, mikor ő, hatalmas taliga ment át a hídon, és mint ő, ugyancsak a jobb part felé tartott. Ez kapóra jött neki. Végigmehetett az egész hídon ennek a taligának az árnyékában.

A híd közepe táján Cosette, akinek a lábai elzsibbadtak, lekéredzkedett. Letette a földre, és kézen fogva vezette.

Amint átértek a hídon, valamivel jobbra fatelepeket vett észre; arrafelé tartott. Hogy odaérjen, rá kellett szánnia magát, hogy meglehetősen nagy, nyílt és megvilágított térségen megy át. Nem habozott. Üldözői nyilván nyomot vesztettek már, és Jean Valjean úgy hitte, hogy elmúlt a veszedelem. Igaz, hogy keresik, de már nincsenek a nyomában.

Két, fallal kerített fatelep között kis utca nyílt: a Chemin-Vert-Saint-Antoine utca. Szűk és sötét volt ez, s éppen neki való. Mielőtt befordult volna, hátranézett.

Onnan, ahol állott, egész hosszában végiglátott az Austerlitz hídon.

Négy árnyék lépett a hídra.

Ezek az árnyékok a Növény- és Állatkert felől jöttek, és a jobb part felé tartottak.

Ez a négy árnyék volt az a bizonyos négy ember.

Jean Valjean megremegett, mint a vadállat, amelynek újra nyomára jutottak.

Még egyben reménykedett; abban, hogy ezek az emberek talán még nem voltak a hídon, és nem vették észre, mikor Cosette-tel kézen fogva átment a megvilágított, nagy térségen.

Ebben az esetben, ha eltűnik az előtte nyíló kis utcában, ha sikerül eljutnia a fatelepekig, az ingoványokig, a kertészetekig, a be nem épített telkekig, megmenekülhet.

Úgy érezte, hogy ebben a csöndes kis utcában megbízhatik. Nekivágott.

III
Egy pillantás az 1721-i Párizs térképére

Háromszáz lépéssel odább olyan pontra érkezett, ahol az utca elágazott. Két utcára szakadt, az egyik balra fordult, a másik jobbra. Jean Valjean előtt mintha egy Y-nak két ága meredt volna. Melyiket válassza?

Nem tétovázott, a jobb oldalit választotta.

Miért?

Azért, mert a bal oldali a külváros, vagyis lakott hely felé vezet, míg a jobb oldali ág a mező, vagyis elhagyatott helyek felé.

Azonban már nem mentek valami nagyon gyorsan. Cosette tipegése lassította Jean Valjean járását.

Megint fölvette. Cosette lehajtotta fejét az öreg vállára, és meg se mukkant.

Időnként megfordult és nézelődött. Vigyázott, hogy mindig az utca sötét oldalán maradjon. Háta mögött egyenesen húzódott az utca. Az első két-három ízben, mikor visszafordult, nem látott semmit, mélységes csend volt, kissé megnyugodva folytatta útját. Egyszerre csak, egy bizonyos pillanatban, mikor visszafordult, úgy rémlett neki, hogy az utcának abban a részében, amelyen éppen keresztülment, távol a homályosságban, olyasvalamit lát, ami mozog.

Most már nem is ment, hanem rohant tovább, abban a reményben, hátha talál valami mellékutcát, hogy ott kibújjon, és még egyszer megtévessze üldözőit.

Falhoz érkezett.

Azonban ez a fal nem zárta el az útját; ez a fal keresztutcácskát szegélyezett; ebbe torkollott az az utca, amelyen Jean Valjean haladt.

Itt megint döntenie kellett: jobbra vagy balra vágjon-e.

Jobbra nézett. Az utcácska egy darabon húzódott valamiféle épületek között, amelyen fészerek vagy magtárak voltak, aztán bezárult. Világosan lehetett látni a zsákutca végét: a nagy fehér falat.

Balra nézett. A kis utca ezen az oldalon nyitott volt, és körülbelül kétszáz lépésnyi távolságban betorkollott egy utcába, amelynek a mellékutcája volt. Errefelé lehetségesnek látszott a menekülés.

Abban a pillanatban, mikor Jean Valjean megállapodott abban, hogy balra fordul, hogy megpróbáljon bejutni abba az utcába, amely a kis utca végén ködlött fel előtte, a kis utcának és ennek az utcának a sarkán, amelyik felé indult, egy mozdulatlan, fekete szobrot vett észre.

Valaki állt ott, egy ember, akit nyilván őrszemnek állítottak oda, és aki elállta az utcát, és várt.

Jean Valjean visszahőkölt.

Párizsnak az a pontja, ahol Jean Valjean volt, és amely a Saint-Antoine kerület és a Râpée között fekszik, egyike azoknak, amelyeket az újabb építkezések fenekestül felforgattak, egyesek szerint elcsúfítottak, mások szerint megszépítettek. Eltűntek a kertészetek, a fatelepek és az ódon épületek. Vadonatúj, nagy utcák vannak ma itt, arénák, cirkuszok, hippodromok, vasúti pályaudvarok és egy fogház: a Mazas; a haladás van itt, amint látjuk, a fékezőjével együtt.

Fél századdal ezelőtt, azon a népies nyelven, amely őrzi a hagyományokat, és amely az Institut-t Les Quatre-Nations-nak[449] és a Vígoperát Feydeau-nak[450] nevezi, ezt a környéket, ahová Jean Valjean eljutott, Kis Picpus-nek nevezték. A Szent Jakap-kapu, a Párizsi-kapu, a Sergents-sorompó, a Porcherons, a Galiote, a Célestins, a Capucins, a Mail, a Bourbe, az Arbre-de-Cracovie,[451] a Petite-Pologne,[452] a Kis Picpus: ezek a hajdani Párizsnak azok a nevei, amelyek ott úsznak az újnak a felszínén. A népnek az emlékezete ott lebeg a múlt törmelékei felett.

A Kis Picpus-nek, amely különben alig is létezett, és sohasem volt egyéb, mint csupán vázlata egy városrésznek, majdnem olyan szerzetesi arculata volt, mint valami spanyol városnak. Az utak alig voltak kövezve, az utcák alig voltak kiépítve. Két vagy három utca kivételével, amelyekről mindjárt szó lesz, itt minden csupa fal és magányosság volt. Sehol egyetlen bolt, sehol egyetlen kocsi; nagy ritkán itt vagy ott egy-egy égő gyertya az ablakokban; tíz óra után minden világosság kialszik. Kertek, zárdák, fatelepek, mocsarak; elszórtan alacsony házak és hatalmas falak, amelyek éppoly magasak, mint a házak.

Ilyen volt ez a városrész a múlt században. A forradalom már erősen megtépázta. A köztársasági községtanács rombolta, törte, lyuggatta. Ide telepítette a szemétlerakodó helyeket. Harminc évvel ezelőtt ez a városnegyed eltűnt az új építkezések pusztításai következtében. Ma már teljesen elenyészett. A Kis Picpus, amelynek nyomát egyetlen mai térkép sem őrzi, elég világosan jelezve van az 1727-i tervrajzon, amely Párizsban Denis Thierrynél, a Szent Jakab utcában, szemben a Plâtre utcával, Lyonban pedig Jean Girinnél - „A Bölcsességhez” - a Merciére utcában jelent meg. A Kis Picpus olyasvalami volt, amit utcákból rajzolt Y-nak nevezhetnénk, s amelyet a Chemin-Vert-Saint-Antome utca alkotott azzal, hogy két ágra szakadt, és bal oldali ága a Kis Picpus utca, jobb oldali ága pedig a Polonceau utca nevet vette föl. Az Y két ága a végén mintegy keresztvonalban egyesült. Ennek az összekötő vonalnak Droit-Mur utca volt a neve. Ebbe torkollott a Polonceau utca; a kis Picpus utca továbbhúzódott, és a Lenoir vásártér felé haladt. Annak, aki a Szajna felől jövet a Polonceau utca végére érkezett, bal oldala felé volt a Droit-Mur utca, amely derékszögben hirtelen megtört, előtte ennek az utcának a fala, és jobbra a Droit-Mur kijárás nélküli csonka meghosszabbodása, amelynek Genrot zsákutca volt a neve.

Ebben volt Jean Valjean.

Amint említettük, mikor észrevette a Droit-Mur utca és a Kis Picpus utca sarkán őrt álló fekete alakot, visszahőkölt. Semmi kétség. Őt kémleli ez a kísértet.

Mitévő legyen?

Már nem volt idő visszamenni. Az, amit bizonyos távolságban, a háta mögött egy pillanattal előbb mozgolódni látott, kétségtelenül Javert és a szakasza volt. Javert valószínűleg már ott volt annak az utcának az elején, amelynek a végén Jean Valjean állt. Javert, minden látszat szerint, ismerte ezt a kis útvesztőt, és megtett minden intézkedést, odaküldte egyik emberét, hogy őrizze az utca kijáratát. Ezek a feltevések, mind szinte kézzelfogható valóság, hirtelen úgy felkavarodtak Jean Valjean sajgó agyvelejében, mint egy marék homok, amelyet hirtelen szélroham kap el. Megvizsgálta a Genrot zsákutcát: fal zárja. Megvizsgálta a Kis Picpus utcát: őrszem áll a sarkán. Látta, amint ez a sötét alak feketén kirajzolódik a holdfényben fürdő fehér kövezeten. Ha előremegy, beleütközik ebbe az emberbe. Ha visszafelé megy, egyenesen Javert karjaiba veti magát. Jean Valjean úgy érezte, hogy megfogták egy hálóban, amely lassan összezárul. Kétségbeesetten nézett föl az égre.

IV
Menekülési kísérletek

Hogy megértsük a következendőket, pontosan el kell képzelnünk a Droit-Mur utcácskát és különösen a sarkát, amelyet balra hagy az ember, ha kijön a Polonceau utcából, hogy ebbe az utcába beforduljon. A Droit-Mur utcát majdnem véges-végig, jobb felé egészen a Kis Picpus utcáig, szegényes házikók szegélyezték; bal felől egyetlenegy komor vonalú építmény, amely több házrészből állott, s ezek úgy sorakoztak, hogy fokozatosan egy-két emelettel magasabb volt az egyik a másiknál, ahogy a Kis Picpus utcához közeledtek; úgyhogy ez az épülettömb, amely a Kis Picpus utca felől nagyon magas volt, a Polonceau utca felől meglehetősen alacsony volt. Ott a sarkon, amelyről beszéltünk, annyira ereszkedett, hogy már csupán falkerítés volt. Ez a fal nem nyúlt ki egyenesen a szögletig; jóval beljebb erősen letompított sarokban végződött, amelyet a két szöglete eltakart két olyan esetleges megfigyelő elől, akik közül az egyik a Polonceau utcán, a másik a Droit-Mur utcán állott volna.

A letompított sarok két szögletétől kezdve a fal a Polonceau utcában egészen a 49. számú házig, a Droit-Mur utcában pedig - ez az ága sokkal rövidebb - egészen addig a sötét épülettömbig nyúlt, amelyről már beszéltünk, és amelynek a keskeny oldalát metszette, amellyel így még egy beugró szögletet alkotott. Ennek a keskeny oldalnak komor volt a külseje; csak egyetlen ablak látszott rajta, vagy helyesebben szólván két, ónlappal borított és mindig zárt ablaktábla.

Az a helyrajz, amelyet itt adunk, hajszálnyira pontos, és bizonyosan nagyon világos emléket fog ébreszteni e városrész egykori lakóinak lelkében.

A letompított sarkot egészen elfoglalta valami, ami óriási és siralmas állapotban levő kapuhoz hasonlított. Hatalmas, függőleges deszkákból összerótt idomtalan tákolmány volt ez, amelynek a deszkái fent szélesebbek voltak, mint lent, és amelyeket keresztben hosszú vaspántok fogtak össze. Mellette rendes méretű kapu volt, amelyet nyilván az utóbbi ötven évben vágtak.

A letompított sarok mögül hársfa koronája nyúlt ki, és a Polonceau utca oldalán a fal borostyánnal volt befuttatva.

Abban a fenyegető veszedelemben, amelyben Jean Valjean volt, ez a sötét épülettömb úgy hatott rá, mintha lakatlan és elhagyatott volna, és csábította. Villámgyorsan végigfutott rajta a tekintetével. Azt gondolta magában, hogy ha sikerülne bejutnia, talán megmenekülne. Ötlete és reménysége támadt.

Az építmény középrészének a Droit-Mur utcára néző homlokzatán mindegyik emeletnek az ablakán öreg ólom esőfogók voltak. A csövek különféle elágazásai, amelyek egy központi csőből torkollottak bele ezekbe az esőfogókba, úgy rajzolódtak le a homlokzatán, mint valami fa ágai. Ezek a csőelágazások megszámlálhatatlan könyökükkel olyanok voltak, mint azok az öreg, kopasz szőlővesszők, amelyek régi majorok homlokzatán kúsznak fel.

Ez a furcsa bádog- és vaságakból való lugas volt az első tárgy, ami Jean Valjean szemébe ötlött. Cosette-et háttal egy sarokkő mellé ültette, figyelmeztette, hogy maradjon csendben, és odaszaladt arra a pontra, ahol a csővezeték a földre ér. Talán fel lehetne mászni rajta, és bejutni a házba. Csakhogy a cső rozzant állapotban volt, és nem használták, és alig tartott a forrasztása. Különben ennek a néma háznak minden ablakát sűrű vasrács hálózta, még a tető nyílásait is: És aztán a hold nappali fénybe vonta a homlokzatot, és az az ember, aki ott az utca végén figyel, meglátta volna Jean Valjeant, amint felmászik. Végül mit csináljon Cosette-tel? Hogyan vigye föl egy háromemeletes ház tetejére?

Lemondott arról, hogy felmásszon a csővezetéken, és végiglopózkodott a fal mentén, hogy visszamenjen a Polonceau utcába.

Mikor a letompított sarokhoz ért, ahol Cosette-et hagyta, észrevette, hogy itt senki sem láthatja. Amint mondtuk, nem láthatta senki se, egyik oldal felől sem. Különben is árnyékban volt. Elvégre volt itt két kapu. Talán ki lehetne feszíteni őket. Az a fal, amely felett a hársfát és a borostyánt látta, nyilván valami kertet övezett, ahol úgy-ahogy megbújhatna, ámbár a fák még lombtalanok voltak, és eltölthetné az éjszaka hátralevő részét.

Az idő múlt. Gyorsan kellett cselekednie.

Megtapogatta a kaput, és azonnal rájött, hogy kívül és belül be van szögezve.

Több reménységgel közeledett a másik, nagy kapuhoz. Ez szörnyen rozoga volt, sőt óriási méretei is a tartósság rovására mentek, a deszkák elkorhadtak, a vaspántokat, amelyekből csak három volt, megette a rozsda. Úgy gondolta, hogy be lehet törni ezt a szúette kaput.

Miközben nézegette, észrevette, hogy ez a kapu nem is kapu. Nem voltak sarokvasai, sem eresztékei, sem zára, sem hasítéka középütt. Vaspántok keresztezték egyik oldalától a másikig, egyvégtében. A deszkák résein át látta a nagyjából összevakolt homokköveket és termésköveket, amiket a járókelők még tíz évvel ezelőtt is láthattak. Kénytelen volt döbbenten megvallani magának, hogy ez az álkapu csupán a faburkolata volt egy építménynek, amelyhez oda volt erősítve. Gyerekjáték lett volna kitépni egy-egy deszkát, de akkor ott volna előtte a fal.

V
Ami lehetetlen lett volna, ha van gázvilágítás

Ebben a pillanatban bizonyos távolságból tompa és ütemes dobogás szűrődött a fülébe. Jean Valjean megkockáztatta: kissé kitekintett az utcasarkon. Szakaszba sorakozott hét vagy nyolc katona kanyarodott be a Polonceau utcába. Látta csillogó szuronyaikat. Feléje tartottak.

Ezek a katonák, akiknek élén kivette Javert magas alakját, lassan és óvatosan haladtak előre. Többször is megálltak. Látni való volt, hogy a falak minden zugát s a kapuk és kapualjak minden mélyedését kikutatják.

A találgatás itt már nem tévedhetett: ez őrjárat volt, amellyel Javert találkozott, és amelyet igénybe vett.

Javert két segédje a soraikban lépdelt.

Amilyen lassan mentek és amennyit közben megálltak, legalábbis negyedórára volt szükség, hogy elérjenek arra a helyre, ahol Jean Valjean állt. Iszonyatos pillanat volt ez. Néhány perc választotta el Jean Valjeant attól a borzalmas szakadéktól, amely immár harmadszor tárult fel előtte. És a fegyház most már nem csupán fegyház volt, most már annyit jelentett, hogy Cosette-et mindörökre elveszti; vagyis olyan életet jelent, amely egyenlő lett volna a halállal.

Már csak egy dolog volt lehetséges.

Jean Valjeannak megvolt az a különös tulajdonsága, hogy el lehetett mondani róla: két tarisznyát hordoz magával, az egyikben egy szentnek a gondolatai, a másikban egy fegyenc félelmetes tehetségei voltak. Az egyikbe vagy a másikba nyúlt, ahogy a helyzet kívánta.

Egyéb ügyességei közt, a touloni fegyházból történt számos szökési kísérlete révén mestere volt, mint emlékezhetünk rá, annak a hihetetlen művészetnek, hogy létra nélkül, kampók nélkül, csupán izmai erejével, tarkójának, vállainak, lágyékának és térdeinek megfeszítésével, alig-alig támaszkodva a gyér kődudorokra, két fal összeszögellésében, ha kellett, akár hat emelet magasságba is fel tudott mászni. Ez a művészet tette megdöbbentően híressé a párizsi Conciergerie[453] udvarának szegletét, amelyen húsz évvel ezelőtt az elítélt Battemolle megszökött.

Jean Valjean végigmérte szemével a falat, amely mögött a hársfát látta. Körülbelül tizennyolc láb magas volt. Az a derékszög, amelyet ez a fal a nagy épület keskeny oldalával alkotott, alsó részében el volt tömve valami háromszög alakú faltömbbel, valószínűleg azzal a rendeltetéssel, hogy távol tartsa ettől a nagyon kényelmes zugtól azokat a meg-megálló alakokat, akik ilyen helyeken szoktak rondítani. A falszögletnek ez az elővigyázatos kitöltése nagyon elterjedt szokás Párizsban.

Ez a tömb körülbelül öt láb magas volt. A tömb tetejétől nem kellett tizennégy lábnál nagyobb magasságot megmászni, hogy felkerüljön a falra.

A falat zsindelytelen lapos kő fedte.

Cosette volt az akadály. Cosette nem tudott megmászni egy falat. Itt hagyja? Jean Valjeannak ilyesmi eszébe sem jutott. Magával vinni lehetetlen volt. Egy férfinak minden erejére szüksége van, hogy sikerrel végrehajtson ilyen különös kapaszkodást. A legcsekélyebb teher is eltolná a súlypontját, és lezuhanna.

Kötél kellett volna. Jean Valjeannak nem volt. Hol vegyen kötelet éjfélkor a Polonceau utcában? Bizonyos, hogy ha Jean Valjean ebben a pillanatban király lett volna, odaadta volna a királyságát egy kötélért.[454]

Minden veszedelmes helyzetnek vannak megvillanásai, amelyek néha elvakítanak, néha megvilágosítanak.

Jean Valjean kétségbeesett tekintete rávetődött a Genrot zsákutca lámpaoszlopára.

Ebben az időben még nem volt gázvilágítás Párizs utcáin. Mikor besötétedett, bizonyos távolságban elhelyezett lámpákat gyújtottak meg, amelyeket kötél segítségével eresztettek le és húztak fel; ez a kötél az utca egyik szélétől a másikig húzódott, és beleillett a lámpaoszlop mélyedésébe. Az a csiga, amely ezt a kötelet legombolyította, a lámpa alatt kis vasszekrényben volt bezárva, amelynek a kulcsa a lámpagyújtogatónál volt, magát a kötelet bizonyos magasságig fémtok védte.

Jean Valjean a halálos küzdelem erejével egyetlen szökéssel átvágott az utcán, beszaladt a zsákutcába, bicskája hegyével felpattantotta a kis szekrény reteszét, és egy pillanat múlva visszatért Cosette-hez. Már volt kötele. Ezek a sötét, ötletes ezermesterek gyorsan cselekszenek, ha a végzettel viaskodnak.

Említettük már, hogy ezen az éjszakán nem gyújtották meg a lámpákat. Tehát a Genrot zsákutca lámpája természetesen éppúgy nem égett, mint a többi, és ha valaki elment mellette, észre sem vette, hogy már nincs a helyén.

Közben az előrehaladott idő, a hely, a sötétség, Jean Valjean mesterkedése, furcsa mozdulatai, jövése-menése: mindez kezdte nyugtalanítani Cosette-et. Minden más gyerek már rég visítozott volna. Ő beérte annyival, hogy megrántotta Jean Valjean kabátjának a szárnyát. A közeledő őrjárat lépései egyre tisztábban és tisztábban hallatszottak.

- Apám - mondta nagyon halkan -, félek. Mi jön ott?

- Csitt! - felelte a szerencsétlen ember. - Thénardier-né.

Cosette megreszketett. A férfi folytatta:

- Ne beszélj. Hadd intézzem el én. Ha kiabálsz, ha sírsz, Thénardier-né rád talál. Azért jön, hogy visszavigyen.

Ekkor - nem sietett, semmit hebehurgyán nem kellett újrakezdenie - határozott és kimért pontossággal, ami annál figyelemreméltóbb volt ebben a pillanatban, mert az őrjárat és Javert egy szempillantás alatt meglephette, levette a nyakravalóját, Cosette teste köré kötötte a hóna alatt, miközben vigyázott, hogy ne vágja a gyermeket, rákötötte ezt a nyakravalót a kötél egyik végére, olyan csomóval, amelyet a matrózok naszádkötésnek neveznek. A kötél másik végét a fogai közé harapta, lehúzta cipőjét, harisnyáját, és átdobta a falon, felmászott a tömbre, és kezdett kapaszkodni a kerítés meg a házfal szögletében, oly szilárdan és biztosan, mintha lépcső lett volna a lábai és a könyökei alatt. Fél perc sem tellett bele, és már ott térdelt a falon.

Cosette döbbenten figyelte, meg se mukkant. Jean Valjean figyelmeztetése és Thénardier-né neve megdermesztette.

Egyszerre csak hallotta Jean Valjean hangját, amint nagyon halkan leszól hozzá:

- Támaszkodj a falnak.

A kislány engedelmeskedett.

- Egy szót se szólj, és ne félj - mondta még Jean Valjean.

A kislány érezte, hogy fölfelé emelkedik.

Mielőtt még észbe kapott volna, fent volt a fal tetején.

Jean Valjean megfogta, a hátára vetette, két kis kezét a bal kezébe fogta, hasra feküdt, és végigkúszott a fal tetején, egészen a tompa sarokig. Amint sejtette, volt ott egy épület, amelynek teteje a faborítás csúcsától majdnem egészen a földig ereszkedett, mint valami enyhe lejtő, szorosan a hársfa mellett.

Ez szerencsés körülmény volt, mert a fal ezen a tájon sokkal magasabb volt, mint az utca felőli oldalán. Jean Valjean mélyen maga alatt látta a talajt.

Éppen a tető lejtőjére érkezett, és még el sem engedte a fal gerincét, mikor hangos lárma jelezte az őrjárat megérkezését. Felzúgott Javert mennydörgő hangja:

- Kutassátok át a zsákutcát! A Droit-Mur utca sarkán őr áll, a Kis Picpus utca sarkán ugyancsak. Jótállok érte, hogy itt van a zsákutcában!

A katonák berohantak a Genrot zsákutcába.

Jean Valjean végigcsúszott a tetőn, közben fogta Cosette-et, elérte a hársfát, és leugrott a földre. Cosette úgy megrémült vagy olyan bátor volt, hogy meg se mukkant. Kissé felhorzsolta a kezeit.

VI
Egy rejtély kezdete

Jean Valjean óriási és furcsa kertben volt; olyan szomorú kertben, amely mintha csak arra volna jó, hogy télen és éjszaka nézzék. Ennek a kertnek hosszúkás volt az alakja, a végében hatalmas nyárfasor húzódott, a sarkaiban elég magas fák, és a közepében árnyéktalan terület, amelyen nagyon nagy, magányos fa látszott, aztán néhány görcsös és torzonborz gyümölcsfa, nagy bokrok, zöldséges ágyak, dinnyés ágy, amelynek a burái megcsillantak a holdfényben, és egy régi szemétgödör. Imitt-amott kőpadok voltak, feketéknek látszottak a mohától. A sétautakat apró sötét cserjék szegélyezték nyílegyenes vonalban. A felét fölverte a fű, és a többit valami zöld penész lepte be.

Jean Valjean mellett ott volt az az épület, amelynek a tetején lecsúszott, egy csomó rőzse, és a rőzse mögött, egészen a fal mellett kőszobor, amelynek megcsonkított arca már csak idomtalan álarc volt, halványan rémlett felé a sötétségben.

Ez az épület afféle rom volt; düledező szobákat lehetett felismerni benne; az egyik teli volt zsúfolva, és úgy látszik, fészernek szolgált.

A Droit-Mur utcán álló nagy épület, amely kirúgott a Kis Picpus utcára, egymásra derékszögben álló két homlokzatot mutatott a kert felé. Ezek a belső homlokzatok még gyászosabbak voltak, mint a külsők. Minden ablakon vasrács. Nem szűrődött ki semmiféle világosság. A felső emeleteken szennyvízgyűjtők voltak, mint a börtönökben. Az egyik homlokzat a másikra vetette az árnyékát, amely a kerten úgy terült el, mint óriási fekete takaró.

Más házat nem lehetett látni. A kert mélye beleveszett a ködbe és az éjszakába. Mégis homályosan falak látszottak - amelyek keresztül-kasul szelték egymást, mintha rajtuk túl más kertek is volnának - és a Polonceau utca alacsony háztetői.

Vadabb és elhagyatottabb valamit képzelni sem lehetett ennél a kertnél. Nem volt benne senki, ez még csak érthető volt ebben a késői órában; de úgy látszott, ez a hely nem arra való, hogy valaki járkáljon benne akár fényes nappal is.

Jean Valjean első gondja volt, hogy megkereste és felhúzta a cipőjét, aztán Cosette-tel együtt bement a fészerbe. Aki menekül, úgy érzi, hogy még mindig jobban el kell bújnia. A gyermek, akinek egyre Thénardier-né járt az eszében, osztozott abban az ösztönében, hogy minél jobban elrejtőzzék.

Cosette reszketett, és a férfihoz simult. Behallatszott az őrjárat zajos csörtetése, amely átkutatta a zsákutcát és az utcát, a puskatusok csattogása a földön, Javert parancsai a kiállított őrszemekhez és érthetetlen szavakkal kevert átkozódásai.

Negyedóra múlva úgy hallatszott, hogy ez a dühös morgás távolodni kezd: Jean Valjean visszafojtotta a lélegzetét.

Szelíden Cosette szájára tette a kezét.

Különben a magányosság, amelybe belekerült, oly furcsán nyugodt volt, hogy ennek az irtózatos lármának, akármilyen tomboló és közeli volt, ide még az árnyéka sem jutott be. Úgy látszott, hogy ezek a falak afféle süket kövekből vannak építve, amilyenekről a szentírás beszél.

Egyszerre csak ennek a mélységes nyugalomnak a kellős közepében új zaj támadt; mennyei, isteni, kimondhatatlan zaj, amely éppoly elragadó volt, amily rettenetes a másik. Himnusz hangzott ki a sötétből, az imádság és harmónia káprázata az éjszaka sötét és riasztó csendjében; női hangok, amelyekben azonban egybevegyült a szüzek tiszta zengése és a gyermekek együgyű zengése, nem földi hangok, hasonlatosak azokhoz, amelyeket az újszülöttek még hallanak, és a haldoklók már hallanak. Ez az ének a kert fölé tornyosuló sötét épületből szűrődött ki. Abban a pillanatban, amikor a démonok zúgása eltávolodott, mintha angyalok kara közeledett volna a sötétben.

Cosette és Jean Valjean térdre hullott.

Nem tudták, mi volt ez, nem tudták, hol vannak, de mind a ketten, a férfi és a gyermek, a vezeklő és az ártatlan, érezték, hogy le kell térdelniük.

Az volt a különös, hogy még ezek a hangok sem derítették föl az épület komorságát. Olyan volt ez, mint valami természetfölötti ének valamely lakatlan házban.

Míg ezek a hangok zengtek, Jean Valjean semmire sem gondolt. Nem látta már az éjszakát, a kék eget látta. Úgy érezte, hogy kitárulnak benne azok a szárnyak, amelyek belül mindnyájunkban megvannak.

Az ének elhalt. Talán soká tartott. Jean Valjean nem tudta volna megmondani. Az átszellemülés órái gyakran nem hosszabbak egy-egy percnél.

Minden újra visszasüllyedt a csendbe. Az utcán immár semmi nesz, a kertben immár semmi nesz. Minden eltűnt, az is, ami fenyegette, az is, ami megnyugtatta. A fal gerincén a szél száraz fűszálakat borzolt, amelyek halkan és gyászosan megzizzentek.

VII
A rejtély folytatódik

Feltámadt az éjszakai hideg szél, amely jelezte, hogy hajnali egy és két óra közt járhat az idő. Szegény Cosette egy szót sem szólt. Mikor maga mellé ültette a földre, és a kislány a vállára hajtotta a fejét, Jean Valjean azt gondolta, hogy elaludt. Lehajolt és megnézte. Cosette szeme tágra nyílt, és mélázó volt az arca, ami Jean Valjeant meghökkentette.

A kislány még mindig reszketett.

- Álmos vagy? - kérdezte Jean Valjean.

- Nagyon fázom - felelte a kislány.

Egy pillanat múlva megint megszólalt:

- Még mindig itt van?

- Kicsoda? - kérdezte Jean Valjean.

- Thénardier-né.

Jean Valjean már megfeledkezett róla, milyen eszközzel sikerült elérnie azt, hogy Cosette valahogy meg ne mukkanjon.

- Ó - mondta -, már elment. Ne félj többet semmitől.

A gyermek felsóhajtott, mintha nagy kő esett volna le a szívéről.

A föld nedves volt, a fészer minden oldalról nyitott, a szél percről percre csípősebbre vált. Az öreg levetette a kabátját, és beburkolta vele Cosette-et.

- Melegebb így? - kérdezte.

- Ó, igen, apám!

- Hát akkor várj rám egy kicsit. Mindjárt visszajövök.

Kisietett a romépületből, végigment a nagy épület mentén, s valami jobb menedékhelyet keresett. Több ajtót is talált, de mind be volt zárva. A földszint minden ablaka rácsos volt.

Mikor az épület belső sarka mellett elhaladt, észrevette, hogy boltozatos ablakokhoz jutott, és valami világosságot fedezett fel mögöttük. Lábujjhegyre ágaskodott, és benézett az egyik ilyen ablakon. Meglehetősen tágas, széles kőlapokkal padlózott, boltívekkel és oszlopokkal tagozott terem ablakai voltak, amelyben csak kevéske világosságot és hatalmas árnyakat lehetett fölfedezni. A világosság egy mécsestől származott, amely az egyik sarokban égett. A terem elhagyatott volt, és semmi sem moccant benne. Mégis, amint élesebben belenézett, úgy rémlett neki, hogy a földön, a kövezeten olyasvalamit lát, ami mintha halotti lepellel lett volna letakarva, és emberi alakhoz hasonlított. Ez a valami hason feküdt, arccal a kövön, karjait keresztbe tárta, a halál mozdulatlanságában. Az ember azt hitte volna, hogy kígyó tekergőzik a kövezeten, mert ennek a komor alaknak kötél volt a nyakán.

Az egész terem a homályosan megvilágított helyiségeknek abban a ködében fürdött, amely még fokozza a borzalmat.

Jean Valjean később gyakran emlegette, hogy ámbár sok gyászos látnivalót megélt életében, vérfagyasztóbbat és rettenetesebbet nem látott soha ennél a rejtélyes alaknál, amely, ki tudja, miféle ismeretlen titkos szertartást végzett ezen a sötét helyen, amint így felrémlett az éjszakában.

Iszonyú volt feltételezni, hogy talán halott, és még iszonyúbb arra gondolni, hogy talán él.

Volt annyi bátorsága, hogy odatapasztotta homlokát az ablaküveghez, és leste, vajon megmozdul-e ez a valami. Hiába álldogált ott egy ideig, amely nagyon hosszúnak tűnt fel, az elnyúlt alak meg sem moccant. Egyszerre csak kimondhatatlan rémület fogta el, és menekült. Úgy futott a fészer felé, hogy még hátranézni sem mert. Úgy érezte, hogy ha hátranéz, meglátja ezt az alakot, amint nagy léptekkel mögötte lépdel, és a karjaival hadonászik.

Lihegve ért a romokhoz. Térdei megcsuklottak. Testén folyt az izzadság.

Hol volt? Ki gondolt volna valaha is ilyesmire, mint ez a sírbolt Párizs közepében? Mi volt ez a különös ház? Éjszakai titkokkal telt épület, amely angyalok hangján hívja a lelkeket a sötétben, és mikor idejönnek, eléjük tárja hirtelen ezt a rémületes látványt; azt ígéri, hogy megnyitja a menny sugárzó kapuját, pedig a sír rettenetes ajtaját nyitja meg! Pedig ez csakugyan épület, valóságos ház, amelynek száma van az utcán! Ez nem volt álom! Meg kellett fognia a köveket, hogy elhiggye.

A hideg, a szorongás, a nyugtalanság, az este izgalmai miatt valóságos láz verte ki, és mindezek a gondolatok vadul kavarogtak az agyában.

Odalépett Cosette-hez. A kislány aludt.

VIII
A rejtély dagad

A gyermek egy kőre hajtotta a fejét, és elaludt.

A férfi odaült mellé, és nézegetni kezdte. Lassan-lassan, minél tovább nézte, megnyugodott, és visszanyerte józan eszét.

Világosan megértette azt az igazságot, amely immár alapja az életének, hogy mindaddig, míg a kislány itt lesz, míg itt érzi maga mellett, nem lesz szüksége semmire, csak a kislány kedvéért, nem kell félnie semmitől, csak a kislányért. Még azt sem érezte, hogy nagyon fázik, mióta levetette a kabátját, hogy a kislányt betakarja vele.

Mindazonáltal révedezésein át, amelybe elmerült, bizonyos ideje már valami furcsa zajt hallott. Olyasmi volt, mint egy csengő, amit ráznak. Ez a zaj a kertből hallatszott. Gyengén hallatszott ugyan, de tisztán. Olyan volt, mint az a tompa zene, amit éjszaka a marhák kolompja ver a legelőkön.

Jean Valjean megfordult erre a zajra.

Nézelődött, és észrevette, hogy valaki van a kertben.

Valami élőlény, amely emberhez hasonlított, járt-kelt a dinnyeágy burái között, lehajolt, fölegyenesedett, megállt, szabályszerű mozdulatokkal, mintha húzna vagy teregetne valamit a földön. Ez az alak mintha sántított volna.

Jean Valjeanon a sorsüldözte emberek szüntelen reszketése remegett végig. Az ő szemükben minden ellenséges, és minden gyanús. Nem bíznak a napban, mert módot ad rá, hogy meglássák őket, és nem bíznak az éjszakában, mert módot ad rá, hogy meglepjék őket. Az előbb azért borzongott meg, mert a kert elhagyatott volt, most már azért borzongott végig, mert volt benne valaki.

A kísértetes rémületből valóságos rémületbe esett. Azt gondolta magában, hogy Javert és a fogdmegek még talán nem mentek el, hogy egészen bizonyosan hagytak megfigyelőket az utcában, hogy ha ez az ember észreveszi őt a kertben, tolvajt kiabál majd, és kiszolgáltatja. Szelíden karjába vette az alvó Cosette-et, és hátravitte egy rakás kiselejtezett ócska bútor közé, a fészer legfélreesőbb sarkába. Cosette meg se moccant.

Innen figyelte a dinnyeágyban motoszkáló ember járását-kelését. Furcsa volt, hogy valahányszor ez az ember megmozdult, azonnal felhangzott a csengettyűszó. Ha közeledett, a csilingelés is erősebb lett; ha távolodott, a csilingelés is halkult; ha hirtelen mozdulatot tett, ezt a mozdulatot éles csengetés kísérte; ha megállt, a csengetés megszűnt. Nyilvánvalónak látszott, hogy a csengettyű rá van kötözve erre az emberre; de hát akkor mit jelenthet ez? Ki ez az ember, akire csengőt akasztottak, mint valami kosra vagy ökörre?

Miközben ezekkel a kérdésekkel bíbelődött, hozzáért Cosette kezéhez. Fagyos volt.

- Ó, Istenem! - sóhajtott fel.

Halkan odaszólt:

- Cosette!

A kislány nem nyitotta fel a szemét.

Erősen megrázta. Nem ébredt fel.

- Csak nem halt meg! - riadt fel, és fölegyenesedett, tetőtől talpig reszketett.

A legiszonyúbb gondolatok cikáztak keresztül-kasul a lelkén. Vannak pillanatok, amikor a szörnyű feltevések úgy ránk támadnak, mint valami fúriacsapat, és erővel betörnek agyvelőnk rekeszeibe. Mikor azokról van szó, akiket szeretünk, bölcsességünk minden bolondságot összehord. Eszébe jutott, hogy szabad levegőn, fagyos éjszakán álmában meghalhat az ember.

Cosette sápadtan visszahullott, és elnyúlt lábainál a földön, mozdulatlanul.

Hallgatta a lélegzését; lélegzett; de ezt a lélegzést nagyon gyöngének érezte; mintha kihunyóban lett volna.

Hogyan melegítse föl? Hogyan ébressze föl? Ez minden más gondolatot kiszorított a fejéből. Eszeveszetten rohant ki a romok közül.

Negyedórán belül Cosette-nek feltétlenül meleg szobában és ágyban kellett lennie.

IX
A csengettyűs ember

Egyenesen odament az emberhez, akit a kertben észrevett. Mellénye zsebéből kivette a pénztekercset, és a kezében tartotta.

Az ember lehajtotta a fejét, és nem látta, mikor felé ment. Jean Valjean néhány szökéssel ott termett mellette.

Jean Valjean rákiáltott:

- Száz frank!

A férfi összerezzent és fölnézett.

- Száz frankot kap - kezdte újra Jean Valjean -, ha menedéket ad nekem erre az éjszakára.

A hold belevilágított Jean Valjean dúlt arcába.

- Nini, ön az, Madeleine apó! - mondta az ember.

Ahogy ez az ismeretlen ember ezt a nevet így kimondta, ebben a sötét órában, ezen az ismeretlen helyen, attól Jean Valjean visszahőkölt. Mindenre várt, csak erre nem. Aki beszélt hozzá, görnyedt és sánta aggastyán volt, majdnem parasztruhában, a bal térdén bőr térdvédő, amelyről meglehetős nagy csengettyű csüngött le. Az arca árnyékban volt, nem lehetett fölismerni.

Közben az atyafi levette a sapkáját, és remegve lelkendezett:

- Ó, Istenem! Hogy kerül ön ide, Madeleine apó? Merről jött be, Jézus Istenem! Az égből pottyant ide! Hiszen annyi bizonyos, hogy ha ön egyáltalán lepottyan, csak az égből pottyanhat. És milyen állapotban van! Nincs nyakravalója, nincs kalapja, nincs kabátja! Tudja, hogy azt, aki nem ismerné, megrémítené? Nincs kabátja! Uram Istenem, hát már a szentek is megbolondulnak? De hát hogy jött be ide?

Csak úgy dőlt belőle a szó. Az öregember a parasztoknak azzal a szapora locsogásával beszélt, amelyben nem volt semmi nyugtalanító. Mindezt valami meghökkenéssel kevert jámbor bizalmassággal mondta.

- Kicsoda maga? És micsoda ház ez itt? - kérdezte Jean Valjean.

- Ejnye, teringettét, ez már sok! - kiáltott fel az aggastyán. - Én az vagyok, akit ön juttatott be ide, és ez az a ház, ahová bejuttatott. Hogyhogy? Nem ismer rám?

- Nem - felelte Jean Valjean. - És honnan ismer engem?

- Ön mentette meg az életemet - felelte az ember.

Megfordult, a holdnak egy sugara kirajzolta arcélét, és Jean Valjean megismerte az öreg Fauchelevent-t.

- Á - lepődött meg Jean Valjean -, maga az? Igen, megismerem.

- Szerencsére! - vágta rá az öreg szemrehányó hangon.

- És mit csinál itt? - faggatta Jean Valjean.

- Ejnye! Hát betakarom a dinnyéimet.

Az öreg Fauchelevent abban a pillanatban, amikor Jean Valjean odalépett hozzá, csakugyan egy gyékénynek a végét fogta a kezében, amelyet éppen a dinnyeágyra igyekezett teríteni. Így már egész csomó gyékényt elhelyezett körülbelül egy órája, mióta a kertben volt. Ez volt az a művelet, ennek végzése késztette azokra a furcsa mozdulatokra, amelyeket Jean Valjean a fészerből megfigyelt.

Tovább beszélt:

- Gondoltam magamban: holdvilág van, fagyni fog. Mi lenne, ha ráadnám a dinnyéimre a kabátjukat? És - tette hozzá, miközben széles vigyorgással nézett Jean Valjeanra -, teringettét, önre is ráférne a kabát! De hát hogy került ide?

Jean Valjean, mikor látta, hogy ez az ember ismeri, ha csak Madeleine néven is, óvatosan haladt előre. Sorozatos kérdéseket intézett hozzá. Furcsa dolog, mintha felcserélődtek volna a szerepek. Ő, a betolakodott, kérdezte ki a másikat:

- És micsoda csengettyű ez itt a térdén?

- Ez? - felelte Fauchelevent. - Ez arra való, hogy elkerüljenek.

- Hogyhogy! Hogy elkerüljék?

Az öreg Fauchelevent valami furcsa fintorral hunyorított egyet.

- Ejnye no! Ebben a házban csupa nő lakik; sok fiatal lány. Úgy látszik, hogy veszedelmes volna, ha találkoznának velem. A csengettyű figyelmezteti őket. Ha én jövök, ők mennek.

- Micsoda ház ez?

- Ejnye! Hisz ön jól tudja.

- De nem, én nem tudom.

- Hiszen ön helyezett el itt kertésznek!

- Csak feleljen úgy, mintha nem tudnék semmit.

- Hát jól van, no, ez a Kis Picpus zárda!

Jean Valjean emlékei ébredezni kezdtek. A véletlen, vagyis a gondviselés, pontosan a Saint-Antoine városnegyednek abba a zárdájába dobta, amelyben az öreg Fauchelevent, miután nyomorékká lett, mikor leesett a kocsija alá, az ő ajánlatára alkalmazást kapott, annak már bizony két esztendeje. Mintegy magában beszélve ismételte:

- A Kis Picpus zárda!

- Hanem hát, csakugyan - kezdte újra Fauchelevent -, hogy az ördögbe tudott bejutni ide, Madeleine apó? Hiába szent ember, mégiscsak férfi, és ide férfi nem teszi be a lábát.

- Hiszen maga is itt van.

- De csak én.

- Mégis - erősködött Jean Valjean - itt kell maradnom.

- Ó, Istenem! - ijedezett Fauchelevent.

Jean Valjean közel lépett az öreghez, és komoly hangon odasúgta:

- Fauchelevent apó, én megmentettem a maga életét.

- Én emlegettem föl elsőnek - felelte Fauchelevent.

- Nos hát, maga is azt teheti értem ma, amit valamikor én tettem magáért.

Fauchelevent ráncos és reszkető öreg kezébe fogta Jean Valjean hatalmas kezét, és néhány másodpercig mintha nem tudott volna szóhoz jutni. Végre felkiáltott:

- Ó! A Jóisten áldása volna, ha valamivel viszonozhatnám önnek! Hogy én, hogy én mentsem meg az ön életét! Polgármester úr, parancsoljon öreg fejemmel!

Ebben a csodálatos örömben mintegy átszellemült az aggastyán. Az arca mintha sugárzott volna.

- Mit tegyek? - kérdezte.

- Megmondom. Van szobája?

- Elkülönített házikóm van ott a régi zárda romja mögött, olyan zugban, ahová senki sem lát be. Három szoba van benne.

A házikó csakugyan úgy el volt dugva a rom mögött, és olyan különösen volt elhelyezve, csak hogy senki meg ne lássa, hogy Jean Valjean nem is látta.

- Jól van - mondta Jean Valjean. - Most két dolgot kérek öntől.

- Mit, polgármester úr?

- Először is, hogy senkinek el ne mondja azt, amit rólam tud. Másodszor: maga se akarjon többet megtudni felőlem.

- Ahogy akarja. Én tudom, hogy ön csak becsületes dolgot művelhet, és hogy mindig istenfélő ember volt. És aztán különben is ön helyezett el itt. Ez az ön dolga. Rendelkezésére állok.

- Rendben van. Most jöjjön velem. Elmegyünk a gyerekért.

- Ó! - csodálkozott Fauchelevent. - Gyerek is van!

Többet egy szót sem szólt, és úgy ment Jean Valjean után, mint a kutya a gazdája után.

Alig félórával később Cosette, akinek a jól megrakott tűz mellett kipirult az arca, ott aludt az öreg kertész ágyában. Jean Valjean fölvette a nyakra valóját és kabátját; a falon át bedobott kalapot megtalálták és fölvették; miközben Jean Valjean felöltötte a kabátját, Fauchelevent lecsatolta csengettyűs térdvédőjét, amely most egy puttony mellett, szögre akasztva fityegett a falon. A két férfi melegedett az asztal mellett, amelyre Fauchelevent sajtot, fekete kenyeret, egy üveg bort és két poharat tett, és odaszólt Jean Valjeannak, miközben térdére tette a kezét:

- Ó! Madeleine apó! Ön nem ismert rám azonnal! Megmenti az emberek életét, és aztán elfelejti őket! Ó, ez nincs rendjén! Azok emlékeznek önre! Ez nem szép öntől!

X
Amelyben megmagyarázzuk, hogyan maradt hoppon Javert

Azok az események, amelyeknek, hogy úgy mondjuk, a visszáját láttuk, a legegyszerűbb feltételek között peregtek le.

Mikor Jean Valjean még azon az estén, amelyen Javert letartóztatta Fantine halálos ágyánál, megszökött a montreuil-sur-meri városi börtönből, a rendőrség feltételezte, hogy a szökött fegyenc bizonyosan Párizsnak vette útját. Párizs mindent elnyelő örvény, a világnak ebben a gócpontjában minden eltűnik, mint a tenger végtelenségében. Semmiféle erdő nem rejti úgy az embert, mint ez a tömeg. Mindenféle szökevény tudja ezt. Úgy mennek Párizsba, mint valami örvénybe; vannak megmentő örvények is. A rendőrség is tudja ezt, és ezért Párizsban keresi azt, amit máshol elszalasztott. Ott kereste Montreuil-sur-Mer levitézlett polgármesterét is. Javert-t Párizsba rendelték, hogy megkönnyítse a nyomozást. Javert csakugyan hathatósan közreműködött Jean Valjean elfogatásában. Javert buzgalma és értelmessége, amelyet ez alkalommal tanúsított, fölkeltette Chabouillet úrnak, Anglés gróf[455] idején a rendőrfőnökség titkárának figyelmét. Chabouillet úr, aki különben már előbb is pártfogolta Javert-t, beosztotta a montreuil-sur-meri felügyelőt a párizsi rendőrséghez. Itt Javert többféle szempontból és - mondjuk meg, ámbár ez a szó nemigen illik az ilyesféle szolgálatokra - becsületesen hasznavehetőnek bizonyult.

Már nem gondolt Jean Valjeannal - ezekkel a szüntelenül vadászó kutyákkal a mai farkas feledteti a tegnapi farkast -, amikor 1823 decemberében ő, aki sohasem olvasott újságot, elolvasott egy újságot: csakhogy Javert monarchikus érzelmű férfi létére ismerni akarta a „herceg főparancsnoka”[456] bayonne-i diadalmas bevonulásának részleteit. Amikor végigolvasta a cikket, amely érdekelte, valamelyik lap alján egy név, Jean Valjean neve kötötte le a figyelmét. Az újság közölte, hogy Jean Valjean gályarab meghalt, mégpedig oly határozott fogalmazásban jelentette ezt a tényt, hogy Javert nem is kételkedett benne. Csak annyit mondott: „Most aztán alaposan be van csukva.” Aztán eldobta az újságot, és rá sem gondolt többet.

Valamivel később történt, hogy Seine-et-Oise megye rendőrfőnöksége átiratot küldött a párizsi rendőrfőnökségnek egy gyermekrablás ügyében, amely állítólag furcsa körülmények között történt Montfermeil községben. Egy hét- vagy nyolcéves kislányt - mondta az átirat -, akit anyja valamelyik odavalósi fogadósra bízott, elrabolt egy ismeretlen; ezt a kislányt Cosette-nek hívják, és bizonyos Fantine nevű utcalány volt az anyja, aki a kórházban halt meg, már nem tudják, mikor és hol. Ez az átirat Javert szeme elé került, és gondolkodóba ejtette.

A Fantine nevet jól ismerte. Eszébe jutott, hogy ő, Javert, hangos kacagásra fakadt, mikor Jean Valjean háromnapos haladékot kért tőle, hogy elmehessen ennek a némbernek a gyermekéért. Eszébe jutott, hogy Jean Valjeant Párizsban abban a pillanatban tartóztatták le, amikor felszállt a montfermeili postakocsira. Sőt ebben az időben bizonyos jelekből arra lehetett következtetni, hogy ezúttal már másodízben szállt fel erre a kocsira, és hogy előtte való nap már tett egy kirándulást ennek a falunak a környékére, mert a faluban magában nem látták. Mit keresett ebben a Montfermeil faluban? Nem tudták kitalálni. Javert most megértette. Ott lakott Fantine lánya. Jean Valjean érte ment. Nos, ezt a gyermeket elrabolta valami ismeretlen. Ki lehetett ez az ismeretlen? Vajon Jean Valjean volt? De hiszen Jean Valjean meghalt. Javert senkinek sem szólt egy szót sem, a Planchette zsákutcában az Óntányér előtt felült a kocsira, és elutazott Montfermeilbe.

Azt remélte, hogy ott minden meg fog világosodni előtte; ott ellenben nagy homályosságot talált.

Az első napokban Thénardier-éknak dühükben eljárt a szájuk. A Pacsirta eltűnése visszhangot vert a faluban. Hamarosan többféle változata hírlett az esetnek, amelyek végül is gyermekrablásban lyukadtak ki. Ez magyarázza meg a rendőrségi átiratot. Azonban, mikor első dühük lecsillapodott, Thénardier csodálatos ösztönével nagyon hamar megértette, hogy sohasem jó felpiszkálni a királyi ügyész urat, és hogy a Cosette elrablására vonatkozó szájaskodásainak első következménye az lesz, hogy őrá, Thénardier-ra és számos piszkos ügyére tereli az igazságszolgáltatás szemét. A baglyok főképpen azt nem szeretik, ha világossággal közelednek feléjük. És mindenekelőtt hogyan vágja ki majd magát az ezerötszáz frank ügyében, amit kapott? Szakított eddigi magatartásával, szájkosarat tett a feleségére, és nagy szemeket meresztett, mikor a gyermek elrablásáról beszéltek előtte. Nem értett semmit az egészből; igaz, abban a pillanatban, mikor „elrabolták” tőle ezt a drága kicsikét, panaszkodott; gyöngédségből szerette volna még két vagy három napig magánál tartani; csakhogy a „nagyapja” jött érte, ami a legtermészetesebb dolog a világon, belekeverte a nagyapát, aminek jó hatása volt. Ez a mese eljutott Javert fülébe Montfermeilben. A nagyapa elhomályosította Jean Valjeant.

Javert azonban, mint valami fúróval, néhány kérdéssel belenyúlt Thénardier meséjébe.

- Ki volt ez a nagyapa, és hogy hívják?

Thénardier nyugodtan felelte:

- Valami gazdag földműves. Láttam az útlevelét. Azt hiszem, Guillaume Lambert a neve.

Lambert becsületes és nagyon megnyugtató név. Javert visszament Párizsba.

„Jean Valjean csakugyan meghalt - gondolta magában -, és én tökkelütött vagyok.”

Kezdte megint elfelejteni ezt az egész dolgot, amikor 1824. március folyamán valami furcsa emberről hallott, aki a Szent Medárd-plébánia közelében lakott, és akit „adakozó koldus”-nak nevezgettek. Ez az ember, mondogatták, tőkepénzes, igazában senki sem tudta a nevét, és kettesben éldegélt egy nyolcéves kislánnyal, aki maga is csak annyit tudott, hogy Montfermeilből jött. Montfermeil! Mindig ez a név: Javert hegyezte a fülét. Egy vén besúgó koldus, kiszolgált templomszolga, akinek ez az ember alamizsnát szokott adni, még néhány részletet közölt. „Ez a tőkepénzes nagyon zárkózott ember - mindig csak este megy el hazulról -, nem beszél senkivel - csak néha egy-egy koldussal -, és elriasztja magától az embereket. Valami szörnyű, sárga kopott kabátot visel, amely több milliót ér, mert végig bankjegyekkel van kibélelve.” Ez határozottan izgatta Javert kíváncsiságát. Hogy egészen közelről lássa ezt a furcsa tőkepénzest, anélkül hogy megriasztaná, egy napon kölcsönkérte a templomszolgától a rongyait és a helyét, ahol az öreg besúgó minden este görnyedezett, miközben imákat mormolt, és imáin keresztül kémlelődött.

„A gyanús egyén” csakugyan odalépett az így átöltözött Javert-hez, és alamizsnát adott neki. Ebben a pillanatban Javert felkapta a fejét, és Jean Valjean megrázkódott, mert úgy rémlett neki, hogy felismerte Javert-t, és éppígy megrázkódott Javert is, mert úgy rémlett neki, hogy felismerte Jean Valjeant.

Azonban a sötétségben tévedhetett: Jean Valjean halálát megállapították; Javert-ben kétségek, mégpedig súlyos kétségek maradtak; és ha Javert, az aggodalmaskodó Javert kétségben volt valami felől, nem tette a kezét senkinek a nyakára.

Nyomon követte az emberét egészen a Gorbeau-házig, és szóra bírta a vénasszonyt, ami ugyan könnyen ment. A vénasszony megerősítette előtte a milliókkal bélelt kabát dolgát, és elmesélte neki az ezerfrankos bankjegy esetét. A tulajdon szemével látta! A tulajdon kezével tapintotta! Javert szobát bérelt. Még aznap este beköltözött. Odaállt hallgatózni a titokzatos bérlő ajtajához, abban a reményben, hogy meghallja majd a hangját, azonban Jean Valjean észrevette a gyertyája világosságát a kulcslyukon keresztül, csendben maradt, és kijátszotta a leselkedőt.

Másnap Jean Valjean megszökött. De a leejtett ötfrankos zaját meghallotta a vénasszony, aki a pénz csörgéséből arra következtetett, hogy ki akarnak költözni, és sebbel-lobbal értesítette Javert-t. Sötét este, mikor Jean Valjean távozott, Javert két emberrel ott bujkált a körút fái mögött, és várta.

Javert karhatalmat kért a rendőrfőnökségen, de nem mondta meg, hogy mi a neve annak az egyénnek, akinek az elcsípésével kecsegtette magát. Ez az ő titka volt; és ezt három okból is őrizte: először azért, mert a legkisebb áruló jel is óvatosságra inthette volna Jean Valjeant; azután azért, mert egy megszökött és halottnak hitt régi fegyenc elfogása, egy olyan elítéltnek az elfogása, akit a bíróság azzal bélyegzett meg, hogy egyszer s mindenkorra a legveszedelmesebb fajta gonosztevők közé sorolta, oly nagyszerű siker lett volna, hogy a párizsi rendőrség régi hivatalnokai bizonyosan nem engedték volna át egy Javert-féle jövevénynek, és éppen ezért félt, hogy elhalásszák az orra elől a gályarabját; végül azért, mert Javert művész létére szerette a meglepetéseket. Gyűlölte a beharangozott sikereket, amelyeknek letördelik a hímporát azzal, hogy jó előre és sokáig beszélnek róluk. Nem engedett abból a módszeréből, hogy mesterműveit a homályban dolgozza ki, és aztán hirtelen rántja le róluk a leplet.

Javert nyomon követte Jean Valjeant fáról fára, aztán utcasarokról utcasarokra, és egyetlen pillanatra sem vesztette el a szeme elől. Javert szeme még azokban a pillanatokban is rajta függött, amikor Jean Valjean a legnagyobb biztonságban gondolta magát.

Miért nem tartóztatta le Javert Jean Valjeant? Mert még kételkedett.

Emlékünkbe kell idéznünk azt, hogy ebben az idő tájban a rendőrségnek kissé meg volt kötve a keze; a szabad sajtó feszélyezte. Néhány jogtalan letartóztatás, amit az újságok kikürtöltek, még a kamarában is visszhangot vert, és megfélemlítette a rendőrfőnökséget. Súlyos dolog volt hozzányúlni az egyéni szabadsághoz. A rendőrök féltek, hogy tévednek; a rendőrfőnök őket vonta felelősségre; egyetlen tévedés hivatalvesztést vonhatott maga után. Elképzelhetjük a hatást, ha Párizsban húsz újság közölte volna ezt a rövid hírt:

„Tegnap, azon a címen, hogy szökött fegyenc, letartóztattak és a rendőrfőnökség fogdájába szállítottak egy öreg, ősz hajú nagyapát, egy tisztes tőkepénzest, aki a nyolcéves kis unokájával sétált.”

Ezenfelül ismételjük, Javert-nek megvoltak a maga kételyei is, lelkiismeretének a figyelmeztetései tetézték a rendőrfőnök figyelmeztetéseit. Valóságosan kételkedett.

Jean Valjean háttal volt felé, és csak ment a sötétben.

A szomorúságba nyugtalanság, az aggodalom, a szorongás, a lesújtottság, ez az új szerencsétlenség, hogy kénytelen éjszaka menekülni, és találomra szállást keresni Párizsban Cosette-nek és magának, az a kényszerűség, hogy járásában alkalmazkodnia kellett a gyermek járásához, mindez tudtán kívül megváltoztatta Jean Valjean járását, és rendes testtartására olyan öreges bélyeget nyomott, hogy még maga a Javert-ben megtestesült rendőrség is megtévedhetett benne, és meg is tévedett. Zárkózottsága, emigráns öreg tanítóra valló ruházata, Thénardier nyilatkozata, aki nagyapává nevezte ki, végül az a meggyőződés, hogy meghalt a fegyházban, mindez csak növelte azt a bizonytalanságot, amely Javert lelkében sűrűsödött.

Egy pillanatban az az ötlete támadt, hogy hirtelen kéri az igazolványait. Azonban, ha ez az ember nem Jean Valjean és nem valami tisztességes tőkepénzes, akkor valószínűleg valami gazember, aki alaposan és bölcsen járatos a párizsi gazságok sötét szövevényében, valami veszedelmes banda vezére, aki alamizsnát ad, hogy rejtegesse egyéb jeles tulajdonságait: régi ravasz fogás. Akkor vannak bizalmasai, cinkosai, alkalmi szállásai, ahová kétségtelenül be fog menekülni. Ezek a kanyargó utak, amelyeket itt az utcákon megtesz, mintha arra mutatnának, hogy ez nem valami becsületes bácsi. Túlságosan gyorsan letartóztatni annyi volna, mint „levágni az aranytojást tojó tyúkot”. Mi baj származhatik abból, ha vár? Javert egészen bizonyos volt benne, hogy nem siklik ki a körmei közül.

Meglehetősen tanácstalanul ment tehát, és eközben száz meg száz kérdést tett föl magában a rejtélyes emberre nézvést.

Csak jóval később, a Pontoise utcában ismerte fel határozottan Jean Valjeant annak az élénk világosságnak a jóvoltából, amely egy kocsmából szűrődött ki.

Ezen a világon kétféle élőlény szokott mélységesen megremegni: az anya, aki megtalálja gyermekét, és a tigris, amely megtalálja zsákmányát. Javert ezt a mélységes remegést érezte.

Mióta határozottan felismerte Jean Valjeant, a félelmetes gályarabot, ráeszmélt, hogy csupán hárman vannak, és erősítést kért a Pontoise utcabeli rendőrbiztosságtól. Mielőtt tüskés ágat markol az ember, kesztyűt húz.

E késedelem miatt és az álldogálás miatt a Rollin téren, miközben megbeszélést tartott az embereivel, majdnem nyomot veszített. Azonban nagyon hamar kitalálta, hogy Jean Valjean a folyót akarja üldözői és önmaga közé vetni. Lehajtotta a fejét, és elgondolkodott, mint a vizsla, amely a földre nyomja orrát, hogy a helyes nyomon maradjon. Javert hatalmas és biztos ösztönével egyenesen az Austerlitz híd irányában ment. Egyetlen kérdést intézett a hídőrhöz, és máris tisztában volt a dologgal:

- Látott erre egy embert egy kislánnyal?

- Két sout fizettettem velük - felelte a hídőr.

Javert éppen idejében érkezett a hídra ahhoz, hogy meglássa, amint Jean Valjean a túlsó parton Cosette-et kézen fogva átvágott a holdvilágos téren. Látta, amint befordul a Chemin-Vert-Saint-Antoine utcába; eszébe jutott a Genrot zsákutca, amely mintha csak csapdának volna ott, és eszébe jutott a Droit-Mur utcának a Kis Picpus utcára szolgáló egyetlen kijárata. Vadásznyelven szólván: minden kibúvót elállt; nagy sietve kerülő úton elküldte egyik emberét, hogy állja el azt a kijárást. Az őrjáratot, amely éppen őrállomására ment az Arzenálba, mikor elment mellette, magához szólította, és maga mellé vette. Az ilyen játszmában a katonák nagy ütőkártyák. Különben is alapelv, hogy aki vaddisznót akar lőni, annak érteni kell a vadászathoz, és a kutyákra is szüksége van. Miután így jól megfontolta minden intézkedését, és érezte, hogy Jean Valjean be van szorítva jobbról a Genrot zsákutca, balról az embere és hátulról ő maga, Javert közé, szippantott egyet a burnótjából.

Aztán játszani kezdett. Mámoros és pokoli pillanat volt ez; hagyta az áldozatát maga előtt menni, mert tudta, hogy a kezében van, de a lehető legmesszebbre ki akarta tolni a letartóztatás pillanatát, mert boldog volt, hogy már a markában érezte és szabadnak látta, olyan gyönyörűséggel szögezte rá a tekintetét, mint a pók, amely engedi még röpködni a legyet, mint a macska, amely engedi futkosni az egeret. A karmok szorításában szörnyű érzéki élvezet van; a harapófogójukba börtönzött állatnak tehetetlen vonaglása szerzi ezt. Micsoda gyönyörűség ez a fojtogatás!

Javert élvezett. Hálójának a csomói erősen voltak bogozva. Biztos volt a sikerben; most már csak be kellett csuknia a kezét.

Ezzel a karhatalommal szemben még csak fel sem merülhetett az ellenállás gondolata; bármily vakmerő, bármily nagy erejű és bármily kétségbeesett ember volt is Jean Valjean.

Javert lassan haladt, megvizsgálta és felkutatta útjában az utca minden zegét-zugát, mint valami tolvajnak a zsebeit.

Mikor hálójának a közepébe érkezett, már nem találta ott a legyet.

Képzelhető a felháborodása.

Kikérdezte a Droit-Mur és a Picpus utca sarkára állított őrszemet; ez a rendőr, aki rendíthetetlenül ott állt a helyén, nem látta arra menni az illetőt.

Megesik néha, hogy a szarvas kitör, vagyis kisiklik, ámbár a falka szinte rajta csüng, és ilyenkor a legtapasztaltabb vadászok is tanácstalanul állnak. Duvivier, Ligniville és Desprez csak tatja a száját. Egyszer ilyen balszerencsében Artonge felkiáltott: „Nem szarvas ez, hanem boszorkány!”[457]

Javert is szívesen elkiáltotta volna ezt.

Csalódása egy-egy pillanatban a kétségbeesés és a düh szélén járt.

Bizonyos, hogy Napóleon követett el hibákat oroszországi hadjáratában, hogy Nagy Sándor követett el hibákat indiai hadjáratában, hogy Caesar követett el hibákat afrikai hadjáratában, hogy Kyros[458] követett el hibákat skythiai hadjáratában, és hogy Javert követett el hibákat ebben a Jean Valjean elleni hadjáratban. Talán helytelen volt, hogy ingadozott a volt gályarab felismerésében. Az első szempillantásnak elégnek kellett volna lennie. Hiba volt, hogy nem fogta le egyszerűen és simán ott a házban. Hiba volt, hogy nem tartóztatta le, mikor határozottan fölismerte a Pontoise utcában. Hiba volt, hogy tanácskozást tartott segédjeivel a Rollin téren a holdfényben; igaz, a vélemények hasznosak, és nem árt ismerni és kitapogatni a jól bevált kutyák ösztönét. Azonban a vadász nem lehet eléggé óvatos, amikor olyan nyugtalan állatokra vadászik, mint a farkas és a fegyenc. Javert, miközben túlságosan sokat foglalkozott azzal, hogy a vizslafalkát nyomra vezesse, megriasztotta a vadat, szimatot adott neki, és elszalasztotta. Főképpen pedig hiba volt, hogy mióta újra nyomára bukkant az Austerlitz hídon, azt a rettenetes és gyermekes játékot játszotta, hogy egy ilyen embert cérnaszálon akart tartani. Túlbecsülte a maga erejét, és azt hitte, hogy az oroszlánnal úgy játszhatik, mint az egérrel. Egyúttal pedig túlságosan kevésre becsülte magát, amikor szükségesnek tartotta, hogy erősítést vegyen maga mellé. Végzetes óvatosság, a drága idő elvesztegetése volt ez. Javert ezeket a hibákat mind elkövette, és mégis az egyik legügyesebb és legkifogástalanabb nyomozó volt, akit csak ismerünk. A szó szoros értelmében az volt, amit vadásznyelven okos kutyának neveznek. De hát kicsoda tökéletes?

A nagy hadvezéreknek megvannak a maguk sötét pillanatai.

A nagy baklövések, mint a vastag kötelek, gyakran rengeteg szálból szövődnek. Ha szétszedjük a kötelet szálanként, ha külön-külön vesszük mind az apró döntő mozzanatokat, akkor egyiket a másik után elszakíthatjuk, és bátran mondhatjuk: Ennyi az egész! Fonjuk össze és csavarjuk össze: valami óriási dolog az eredmény; Attila, aki habozik Marcianus,[459] a Kelet és Valentinianus,[460] a Nyugat között; Hannibál,[461] aki Capuánál vesztegel, Danton, aki elalszik Arcis-sur-Aube-ban.[462]

Bármint van is a dolog, Javert abban a pillanatban, amikor észrevette, hogy Jean Valjeant elszalasztotta, nem vesztette el a fejét. Mivel biztos volt benne, hogy a szökött fegyenc nem lehet messze, kémeket és őrszemeket állított, lesállásokat szervezett, és egész éjjel kutatta a városrészt. Az első dolog, ami eszébe ötlött, a feldúlt utcalámpa volt, amelynek a kötele le volt vágva. Becses nyom, amely mégis megtévesztette, és az egész nyomozást a Genrot utca irányába terelte. Ebben a zsákutcában meglehetősen alacsony falak vannak, amelyek kerteket öveznek, ezeknek a kerítései pedig óriási ugarterületekkel határosak. Nyilvánvaló, hogy Jean Valjeannak erre kellett menekülnie. Bizonyos, hogy ha beljebb hatol a Genrot zsákutcába, valószínűleg így cselekszik, és akkor vége lett volna. Javert átkutatta ezeket a kerteket és ezeket a területeket, mintha csak valami tűt keresett volna.

Virradatkor otthagyott két értelmes embert megfigyelőkül, és visszament a rendőrfőnökségre; úgy szégyellte magát, mint a fogdmeg, akit megfogott egy tolvaj.

HATODIK KÖNYV
A kis Picpus

I
Kis Picpus utca 62. szám

Képzelni sem lehetett fél századdal ezelőtt mindennaposabb kaput, mint a Kis Picpus utca 62. számú házának nagy kapuja volt. Ezen a kapun át, amely rendesen a leghívogatóbb módon volt nyitva, két dolog látszott, amiben nincs semmi gyászos: szőlővel befuttatott, fallal kerített udvar és egy lézengő kapusnak az arca. A hátsó fal mögött nagy fákat lehetett észrevenni. Ha egy-egy napsugár földerítette az udvart, ha egy-egy pohár bor földerítette a kapust, nehéz lett volna elmenni a Kis Picpus utca 62. számú ház előtt anélkül, hogy ne vitt volna magával az ember egy kis derűs hangulatot. Mindazonáltal komor hely volt ez, amelybe az ember így belátott.

A küszöb mosolygott, a ház imádkozott és sírt. Ha valakinek sikerült áttörni a kapuson, ami nem volt könnyű dolog - sőt ami úgyszólván mindenki számára lehetetlen volt, mert volt egy bizonyos szezám tárulj, amit tudni kellett -, ha a portás áttörése után jobbra belépett egy kis előcsarnokba, amelyből két fal között keskeny lépcső nyílt, olyan szűk, hogy egyszerre csak egy személy mehetett rajta - ha az ember nem riadt vissza a lépcsőt szorító falazat kanárisárga festésétől és csokoládészínű lábazatától -, ha az ember elszánta magát és fölment, akkor elhaladt az első fordulón, aztán a másodikon, és felért az első emeletre, egy folyosóra: a sárga mázolás és csokoládészínű lábazat megátalkodott konoksággal kísérte ide is. A lépcsőt és a folyosót két nagy ablak világította meg. A folyosó fordult, és homályosra vált. Ha az ember befordult a könyökén, néhány lépés után egy ajtóhoz érkezett, amely annál titokzatosabb volt, mivelhogy nem volt bezárva. Az ember benyitott, és ekkor körülbelül hat négyzetlábnyi kicsiny, kövezett, felmosott, tiszta és hideg szobában találta magát, amely kis zöld virágos, olcsó papírkárpittal volt bevonva. Fehér és bágyadt fény áradt be az apró négyszögekre osztott nagy ablakon, amely a szoba bal oldali falát egész szélességben elfoglalta. Az ember nézelődött, nem látott senkit; hallgatózott, nem hallott sem lépteket, sem emberi suttogást. A fal csupasz volt, a szobában nem volt bútor, még csak szék sem.

Az ember tovább nézelődött, és az ajtóval szemben észrevett a falban egy körülbelül négyszöglábnyi, négyzet alakú nyílást, amelyet egymást keresztező, fekete, zömök, erős vaspálcákból való vasrács fedett, ezek a vaspálcák legfeljebb másfél hüvelyknyi átmérőjű négyzetek, majdnem azt mondtam, hálószemek alakjában illeszkedtek össze. A papírkárpit kis zöld virágai nyugodtan és rendben sorakoztak egészen addig a vasrácsig, és ez a gyászos érintkezés nem riasztotta meg és nem zavarta meg őket. Feltéve, hogy valami élőlény oly csodálatosan sovány lett volna, hogy megpróbál bemenni vagy kijönni ezen a négyszögletes nyíláson, ez a rács megakadályozta volna benne. Nem engedett utat a testnek, de utat engedett a szemnek, vagyis a léleknek. Úgy látszik, hogy gondoltak erre, mert a rácsot megtetézték egy bádoglemezzel, amely valamivel hátrább volt foglalva a falba, és ezer meg ezer, a szűrő lyukainál is mikroszkopikusabb lyukkal volt átszurkálva. Ennek a lemeznek a tövébe nyílás volt vágva, olyan, mint a levélszekrények nyílása. A rácsos lyuktól jobbra zsinórszalag csüngött le, csengőnek a húzója.

Ha az ember megrántotta ezt a zsinórt, csengettyű csendült, és az ember egészen közel egy hangot hallott, amelytől megremegett.

- Ki az? - kérdezte a hang.

Női hang volt, szelíd hang, olyan szelíd, hogy már szinte szomorú.

Itt is volt egy varázsige, amit tudni kellett. Ha az ember nem tudta, a hang elhallgatott, a fal elnémult, mintha a túlsó oldalon a sírbolt riadt sötétsége terpeszkedett volna.

Ha az ember tudta a varázsigét, akkor a hang újra megszólalt:

- Jobbra tessék.

Ekkor vette észre az ember jobboldalt, az ablakkal szemben, a szürkére festett, üvegezett kerettel koronázott üvegajtót. Az ember lenyomta a kilincset, belépett az ajtón, és tökéletesen ugyanazt a benyomást érezte, mint mikor a színházban belép egy rácsos páholyba, mielőtt a rácsot leeresztették és a csillárt meggyújtották volna. Az ember csakugyan afféle színházi páholyban volt, amelyet csak gyéren világított meg az üvegajtón beszűrődő halvány világosság; egy keskeny páholyban, amelynek bútorzata két öreg szék és valami szétmállott gyékény volt; valóságos páholyban, amelynek a könyöklőjét fekete deszkalap borította. Ez a páholy rácsos volt, csupán a rácsozata nem volt aranyozott fából, mint az Operában, hanem szörnyű vasrudakból durván kovácsolt, a falba erősített rács, olyan óriási kapcsokkal, amelyek mintha összeszorított öklök lettek volna.

Néhány perc múltán, mikor a szem kezdett hozzászokni ehhez a pincefélhomályhoz, megpróbált áthatolni a rácson, de alig tudott továbbjutni hat hüvelyknél. Ott beleütközött a fekete deszkatáblákba, amelyeket mézeskalács-sárgára festett keresztrudak tartottak össze és erősítettek. Ezek a táblák eresztékekkel illeszkedtek egymásba, hosszú vékony deszkalapok voltak, és eltakarták a rácsozat egész szélességét. Mindig zárva voltak.

Néhány pillanat múltán hangot hallott az ember, amely a táblák mögül szólította, és ennyit mondott:

- Itt vagyok. Mit kíván tőlem?

Kedves hang, néha imádandó hang volt ez. Az ember nem látott senkit. Alig hallotta valami lélegzésnek a neszét. Mintha szellem szólt volna az emberhez a sírbolt ajtaja mögül.

Ha az ember megfelelt bizonyos feltételeknek, ami nagy ritkaság, akkor szemben vele kinyílt az egyik tábla, és a szellem jelenéssé változott. A rács mögött, már amennyire a rácson át látni lehetett, észrevett az ember egy fejet, amelyből csak a száj és az áll látszott ki; a többit fekete fátyol födte. Felrémlett előtte a fekete mellkendő és egy alig meghatározható alak, amelyet fekete fátyol borított. Ez a fej beszélt az emberhez, de nem nézett rá és nem mosolygott rá soha.

A fény, amely a látogató háta mögül jött, úgy esett, hogy a látogató az illetőt világosságban látta, az pedig a látogatót sötétben. Ez a világítás szimbólum volt.

Azonban a szemek az így keletkezett nyíláson keresztül fürkészni kezdtek, ebben a minden szem elől elzárt helyiségben komor homály burkolta be azt a gyászba öltözött alakot. A szem belefúródott ebbe a hullámba, és megpróbálta kipuhatolni, mi van a jelenés körül. Hamarosan rájött, hogy nem lát semmit. Amit látott, az az éjszaka volt, az üresség, a sötétség, a sír páráival elvegyült téli köd, valami rémítő béke, olyan némaság, amelyben az ember nem tudott megfogni semmit, még sóhajokat sem, olyan árnyék, amelyben nem tudott megkülönböztetni semmit, még kísérteteket sem.

Az, amit látott, egy kolostornak a belseje volt.

Annak a komor és szigorú háznak a belseje volt ez, amelyet az Örökimádásról elnevezett bernátrendi apácák zárdájának neveztek. Ez a páholy, amelyben a látogató volt, ez volt a társalgó. Az első hang, amely megszólította, a laikus kapusnővér hangja volt, aki szüntelenül ott ült, mozdulatlanul és némán, a fal túlsó oldalán, a négyszögletes nyílás mellett, a vasrácsnak és az ezerlyukú lemeznek, mint valami kettős rostélynak a védelme alatt.

A félhomály, amelybe a vasrácsos páholy elmerült, onnan származott, hogy a társalgónak ablaka a külvilág felé nyílt, befelé pedig, a kolostor felé, nem volt ablaka. Profán szemeknek semmit sem volt szabad meglátniuk ebből a szent helyből.

Mégis volt valami ezen az árnyékon túl, volt valami fényesség; élet volt ebben a halálban. Ámbár ez a zárda volt a legelzárkózottabb valamennyi között, megpróbálunk behatolni, és megpróbáljuk az olvasót is bevezetni, és elmondani, bizonyos köteles tartózkodással, olyan dolgokat, amelyeket az elbeszélők sohasem láttak, és éppen ezért sohasem mondhattak el.

II
Martin Verga szigorított szabályzata

Ez a zárda, amely 1824-ben már hosszú évek óta volt a Kis Picpus utcában, a Martin Verga szabályzata szerint élő bernátrendi apácák szervezetéé volt.[463]

Ennélfogva ezek a bernátrendi apácák nem csatlakoztak Clairvaux-hoz, mint a bernátrendi barátok, hanem Citeaux-hoz, mint a bencés barátok. Más szavakkal nem Szent Bernátnak, hanem Szent Benedeknek a hívei voltak.

Aki lapozgatott egy keveset a fóliánsokban, tudja, hogy Martin Verga 1425-ben alapította a bernátrendi bencés apácák rendjét, amelynek rendi székhelye Salamanca, leányrendháza pedig Alcalá volt.

Ez a szerzetesrend Európa minden katolikus országába elágazott.

A római egyházban nincs semmi szokatlan az egyik szerzetesrendnek a másikba való ilyetén beoltásában.

Hogy csupán Szent Benedek rendjéről beszéljünk, amelyről itt szó van, ehhez a rendhez, Martin Verga szerzeteseit nem számítva, négy kongregáció tartozott; kettő Olaszországban: a Monte Cassino és a padovai Santa Giustina, kettő Franciaországban: Cluny és Saint-Maur; továbbá kilenc szerzetesrend: Vallombrosa, Grammont, a celesztinusok, a kamalduliak, a karthauziak, a humiliánsok, az olivetánusok, a szilvesztrinusok, végül Citeaux; mert maga Citeaux, más szerzetesrendek törzsfája, tulajdonképpen csak egyik hajtása Szent Benedeknek. Citeaux-t Szent Róbert, a langres-i egyházmegyében levő Molesme apátja alapította 1098-ban. 529-ben történt, hogy az ördögöt, aki Subiaco pusztájába húzódott vissza (megöregedett; talán remetévé lett), a régi Apolló-templomból, amelyben tanyázott, kikergette Szent Benedek, aki akkor tizenhét éves volt.

A karmeliták szabályzata után, akik mezítláb járnak, fűzfavesszőt hordanak a nyakukon és sohasem ülnek le, a legszigorúbb szabályzat Martin Verga bernátrendi bencés apácáinak szabályzata; fekete ruhában járnak, mellkendővel, amely Szent Benedek határozott parancsa szerint egészen az állukig ér. Bő ujjú, durva posztóruha, nagy gyapjúfátyol, állukig érő mellkendő, amely négyszög alakban van levágva a mellükön, szemükig lehúzódó fejkendő: ez a ruházatuk. Minden fekete, csak a fejkendő fehér. A novíciák ruhája ugyanilyen, csak egészen fehér. A fogadalmasoknak ezenfelül rózsafüzér csüng a derekukon.

Martin Verga bernátrendi bencés apácái az Örökimádást gyakorolják, mint az Oltáriszentségről elnevezett bencés apácák, akiknek a század elején Párizsban két rendházuk volt; egyik a Temple-ban, másik a Neuve-Sainte-Geneviéve utcában. Különben a Kis Picpus bernátrendi bencés apácáinak rendje, akikről szó van, egészen más rend volt, mint az Oltáriszentségről elnevezett apácáké, akiknek a Neuve-Sainte-Geneviéve utcában és a Temple-ban volt a kolostoruk. Számos különbség volt a szabályzatukban; volt különbség a ruházatukban is. A Kis Picpus bernátrendi bencés apácái fekete mellkendőt, az Oltáriszentségről elnevezett Neuve-Sainte-Geneviéve-beli bencés apácák pedig fehér mellkendőt viseltek, és ezenfelül a mellükön körülbelül háromhüvelyknyi nagyságú aranyozott ezüst vagy aranyozott réz oltáriszentséget. A Kis Picpus apácái nem viselték ezt a jelvényt. Az Örökimádás kivételével, amely egyformán megvolt a Kis Picpus rendházban és a Temple rendházban, a két rend teljesen eltért egymástól. Az Oltáriszentségről nevezett apácák és Martin Verga bernátrendi apácai között csak ebben a gyakorlatban volt hasonlatosság, éppúgy, mint ahogy hasonlatosság volt Jézus Krisztus és a Szűzanya gyermekségére, életére és halálára vonatkozó minden titkok tanulmányozásában és dicsőítésében két más rend között, amelyek azonban erősen különváltak egymástól, és alkalomadtán ellenségeskedtek is; az olaszországi oratoriánusok között, akiket Firenzében Filippo Neri alapított, és a franciaországi oratoriánusok között, akiket Párizsban Pierre de Bérulle alapított. A párizsi oratoriánusok elsőbbséget igényeltek maguknak, mert Filippo Neri csupán szent volt, Bérulle ellenben bíboros.

Térjünk vissza Martin Verga szigorú spanyol szabályzatához.

Az ő szabályzata szerint élő bernátrendi bencés apácák egész évben nem esznek húst, böjtölnek a nagyböjtben, és sok más, külön az ő részükre megszabott napon, éjjeli egy órakor fölkelnek első álmukból, és három óráig olvassák a breviáriumot, és éneklik a matutinumokat;[464] egész évben durva pokróccal takaróznak, és szalmán fekszenek, sohasem fürdenek, sohasem fűtenek, minden pénteken korbácsolják a testüket, megtartják a hallgatás fogadalmát, csupán a szünetekben beszélgetnek, amelyek nagyon rövidek, és hat hónapon át durva szürke gyapjúinget viselnek, szeptember 14-től, a szent kereszt felmagasztaltatásának ünnepétől egészen húsvétig. Ez a hat hónap már engedmény; a szabályzat egész évet mond; csakhogy ennek a durva ingnek következtében, amely a nyári forróságban elviselhetetlen, lázakat és ideggörcsöket kaptak. Korlátozni kellett a használatát. Szeptember 14-én, mikor az apácák ezt az inget fölveszik, még e könnyítés ellenére is, három vagy négy napon át lázasak. Engedelmesség, szegénység, szüzesség, állandó klauzúra:[465] ezek a fogadalmaik, amelyeket még jócskán súlyosbít a szabályzat.

A főnöknőt három évre választják a materek, akiket szavazó anyáknak neveznek, mert szavazatuk van a káptalanban. A főnöknőt csak két ízben lehet újraválasztani, és a korlátozás szerint kilenc évnél tovább egy főnöknő sem maradhat meg hivatalában.

Sohasem látják a miséző papot, mert mindig eltakarja őt előlük egy hét láb magas kifeszített függöny. Szentbeszéd alkalmával, mikor a hitszónok a kápolnában van, arcukra vonják fátylukat. Kötelességük mindig halkan beszélni, lesütött szemmel és lehajtott fejjel járni. Ebbe a zárdába csak egyetlenegy férfi léphet be: az egyházmegye érseke.

Van ugyan még egy férfi, a kertész; csakhogy ez mindig aggastyán, és hogy örökösen egyedül legyen a kertben, és hogy az apácák idejében elkerülhessék, csengettyűt kell akasztania a térdére.

A főnöknőnek feltétlen és vak engedelmességgel tartoznak. Ez a kánoni alárendeltség a maga teljes önmegtagadásában. Mint Krisztus szavára, ut voci Christi, egyetlen intésre, az első jelre, ad natum, ad primum signum, azonnal, vidáman, állhatatosan, bizonyos vak engedelmességgel, prompte, hilariter, perseveranter et caeca quadam obedientia, mint a szerszám az iparos kezében, quasi lima in manibus fabri, bármit csak külön engedéllyel olvashatnak és írhatnak, legere vel scribere non addiscerit sine expressa superioris licentia.

Mindegyikük sorjában elvégzi az úgynevezett engesztelést. Az engesztelés: imádkozás minden vétekért, minden hibáért, minden kicsapongásért, minden szabálysértésért, minden igaztalanságért, minden bűnért, amit csak elkövetnek a földön. Tizenkét óráig egyfolytában, délután négy órától hajnali négy óráig, vagy hajnali négy órától délután négy óráig az a nővér, aki az engesztelést végzi, ott térdel a kövön az oltáriszentség előtt, összekulcsolt kézzel, kötéllel a nyakán. Mikor már a kimerültsége elviselhetetlen, hasmánt elnyúlik arccal a földre, karjait keresztbe kitárja; ez az egész megkönnyebbülése. Ebben a helyzetben imádkozik a világ minden bűnöséért. Ez olyan felemelő, hogy már fenséges.

Mivel ez a cselekmény egy oszlop előtt megy végbe, amelynek tetején viaszgyertya ég, felváltva használják megjelölésre ezeket a kifejezéseket: engesztelést végezni vagy az oszlop előtt térdelni. Maguk az apácák alázatosságból jobban szeretik ezt az utóbbi kifejezést, amelyben benne van a bűnhődés és a megalázkodás gondolata.

Engesztelést végezni olyan cselekmény, amelyben a lélek egészen elmerül. A nővér ott az oszlop előtt még akkor sem fordulna hátra, ha a villám ott csapna le a háta mögött.

Ezenfelül mindig térdel egy apáca az oltáriszentség előtt. Ez a szolgálat egy óra hosszat tart. Úgy váltják fel egymást, mint a katonák az őrségen. Ez az Örökimádás.

A főnöknő és az anyák majdnem mindig különösen súlyos értelmű neveket viselnek, amelyek nem a szent asszonyokat és a vértanúkat juttatják eszükbe, hanem Jézus Krisztus életének egyes mozzanatait; így van Krisztus születéséről elnevezett anya; a Fogantatásról elnevezett anya, Mária Bemutatásáról elnevezett anya, Krisztus Kínszenvedéséről elnevezett anya. Azonban a szentek nevei sem tilosak.

Ha látja őket az ember, mindig csak a szájukat látja. Valamennyinek sárga a foga. Soha még fogkefe nem jutott a zárdába. A fogakat kefélni: ez a legfelső foka egy létrának, amelynek aljában ott a lélek elkárhozása.

Semmire sem mondhatják azt, az enyém. Nincs semmijük, és nem szabad ragaszkodniuk semmihez. Mindenre azt mondják: a mienk; így: a fátyolunk, a rózsafüzérünk; ha az ingükről beszélnének, azt mondanák: az ingünk. Néha megkedvelnek valami kis tárgyat, egy-egy imádságoskönyvet, egy-egy ereklyét, egy-egy megáldott érmet. Mihelyt észreveszik, hogy kezdenek ragaszkodni ehhez a tárgyhoz, el kell ajándékozniuk. Eszükbe idézik Szent Teréz mondását, akinek egy előkelő hölgy, éppen mikor be akart lépni a rendjébe, ezt mondta: „Engedje meg, anyám, hogy elhozhassam a szent bibliámat, amelyhez nagyon ragaszkodom.” „Ah! Ön ragaszkodik valamihez? Akkor inkább ne lépjen be közénk.”

Tilos bármelyiküknek is bezárkóznia, és nem szabad otthonának, szobájának lennie. Nyitott cellákban élnek. Ha találkoznak egymással, az egyik ezt mondja: Dicsértessék és áldassék a legméltóságosabb oltáriszentség! A másik így felel rá: Mindörökké. Ugyanezt mondják, ha az egyik kopog a másiknak az ajtaján. Mihelyt valaki hozzáért az ajtóhoz, máris hallja, hogy odabent egy szelíd hang hirtelen ezt mondja: Mindörökké! Mint minden cselekvés, ez is gépiessé válik a megszokás révén; és némelyik néha előbb mondja, hogy mindörökké, mielőtt még a másiknak ideje lett volna elmondani ezt: Dicsértessék és áldassék a legméltóságosabb oltáriszentség, ami különben elég hosszú.

A Mária Látogatásáról nevezett apácáknál a látogató ezt mondja: Ave Mária, és az, akihez belép, így felel rá: Gratia plena. Ez az ő köszöntésük, és ez csakugyan malaszttal teljes.

A nap minden órájában az óraütésen felül hármat kondul a zárda templomának harangja. Erre a jelre a főnöknő, szavazó anyák, fogadalmasok, laikus nővérek, novíciák, jelöltek félbeszakítják azt, amit beszélnek, amit tesznek, vagy amit gondolnak, és valamennyien egyszerre mondják, ha például öt óra van: Öt órakor és minden órában dicsértessék és áldassék a legméltóságosabb oltáriszentség! Nyolc órakor: Nyolc órakor és minden órában stb. és így tovább, aszerint, hogy hány az óra.

Ez a szokás, amelynek az a célja, hogy megszakítsa a gondolataikat, és mindig visszatérítse Istenhez, nagyon sok szerzetesrendben megvan; csupán a formula változik. Így a Jézus Gyermeksége rendjében ezt mondják: Ebben az órában és minden órában, Jézus szerelme gyújtsa lángra szívemet!

Martin Verga bernátrendi bencés apácái, akiknek ötven éve a Kis Picpus a zárdájuk, komor dallamon, csupán egy szólamra, és mindig telt hangon éneklik az officiumokat[466] a mise alatt. Mindenütt megállnak, ahol csak a misekönyvben csillag van, és halkan ezt mondják: Jézus-Mária József. A halotti officiumot oly mély hangon éneklik, hogy női hang ilyen mélyre alig is tud leszállni. Ez megrázó és tragikus hatást kelt.

A Kis Picpus apácái főoltáruk alatt sírboltot vájattak, hogy rendjük tagjai oda temetkezzenek. A kormány, amint ők mondják, nem engedte meg, hogy ebbe az üregbe koporsók kerüljenek. Tehát mikor meghalnak, kiviszik őket a zárdából. Ez úgy lesújtotta és megrémítette őket, mint a fogadalom megszegése.

Gyenge vigasztalás gyanánt engedélyt kaptak arra, hogy külön órában temethessék el halottaikat a régi Vaugirard temető külön sarkában, amelyet valamikor a rend birtokában levő földdarabból hasítottak ki.

Ezek az apácák csütörtökön is nagymisét hallgatnak, vecsernyét és minden ájtatosságot, úgy, mint vasárnap. Ezenfelül lelkiismeretesen megtartanak minden kis ünnepet, amelyeket a világi emberek úgyszólván nem is ismernek, amelyeket az egyház oly bőven pazarolt valamikor Franciaországban, és pazarol még ma is Spanyolországban és Olaszországban. Kápolnai szolgálatuknak se vége, se hossza. Imádságaik mennyiségéről és tartamáról nem adhatunk helyesebb fogalmat, mint ha idézzük egyiküknek ezt a gyermeteg mondását: A jelöltek imádságai borzasztók, a novíciák imádságai még rosszabbak, a fogadalmasok imádságai még ennél is rosszabbak.

Hetenként egyszer összeül a káptalan; a főnöknő elnököl, a szavazó anyák részt vesznek benne. Sorra minden testvér letérdel a kőre, és hangosan, mindnyájuk előtt bevallja a hét folyamán elkövetett hibáit és bűneit. A szavazó anyák minden bűnvallomás után tanácskoznak, és hangosan szabják ki a penitenciát.

A nyilvános gyónáson felül, amelyen minden, kissé súlyosabb hibát bevallanak, a bocsánatos bűnök számára megvan náluk az úgynevezett bűnbánat. Bűnbánatot tartani annyi, mint mise alatt arcra borulni a főnöknő előtt mindaddig, míg ez, akit soha másként nem neveznek, mint anyánknak, a kórusi ülésének fáján halk koppantással jelt nem ad a bűnbánónak, hogy fölkelhet. Bűnbánatot nagyon jelentéktelen dolgok miatt tartanak. Egy pohár eltörése, a fátyol elszakítása, néhány másodperces akaratlan megkésés a miséről, az énekhang elhibázása a templomban stb. elegendő arra, hogy bűnbánatot tartsanak. A bűnbánat egészen önkéntes; maga a bűnbánó (ez a szó itt etimológiailag helyénvaló) ítéli el magát, és rója ezt magára. Ünnepnapokon és vasárnapokon négy előénekes anya zengi az officiumokat egy négytámlás, nagy hangjegyállvány előtt. Egyszer az egyik előénekes anya rákezdett a zsoltárra, amely Eccé-vel[467] kezdődik, és az Ecce helyett fennhangon ezt a három hangjegyet mondta: ut, si, sol, s ezért a szórakozottságáért bűnbánatot szabott magára, ami az egész mise alatt tartott. A hibát óriásivá súlyosbította az, hogy a káptalan elnevette magát.

Ha valamely apácát, akár a főnöknőt is, a társalgóba hívják, leereszti a fátyolát oly módon, emlékszünk rá, hogy csak a szája látszik ki belőle.

Idegenekkel csupán a főnöknő érintkezhetik. A többiek csak szűkebb családjuk tagjait láthatják, azokat is ritkán. Ha véletlenül világi személy jelentkezik, hogy meglátogathasson egy apácát, akit ismert vagy szeretett a világban, egész tárgyalás kell hozzá. Ha nő az illető, akkor néha talán megkapja az engedélyt; az apáca bejön, és beszél vele a fatáblákon át, amelyek csak az anyja vagy a nővére előtt nyílnak meg. Magától értetődik, hogy férfiaknak sohasem adják meg ezt az engedélyt.

Ez Szent Benedeknek Martin Vergától szigorított szabályzata.

Ezek az apácák nem vidámak, nem rózsaarcúak és nem frissek, mint sok más szerzetesrend apácái. Sápadtak és komorak. 1825 és 1830 közt hárman megőrültek.

III
Szigorúságok

Aki be akar lépni a rendbe, az legalábbis két évig, gyakran négy évig is jelölt; négy évig novícia. Ritka dolog, hogy az ünnepélyes fogadalmat letehesse valaki huszonhárom vagy huszonnégy éves kora előtt. Martin Verga bernátrendi bencés apácái özvegyeket nem vesznek fel a rendjükbe.

Celláikban sokféle titkos kínzással gyötrik magukat, amikről nem szabad beszélniük soha.

Azon a napon, amelyen a novícia fogadalmat tesz, fölöltöztetik legdíszesebb ruháiba, fehér rózsákkal koszorúzzák, megfésülik és kigöndörítik a haját, azután leborul; nagy fekete leplet terítenek rá, és a halotti officiumot éneklik. Azután az apácák két sorra oszlanak; az egyik sor elmegy mellette, és siránkozó hangon mondja: Nővérünk meghalt, míg a másik sor csengő hangon ezt feleli rá: Immár él Krisztusban.

Abban az időben, amikor történetünk pereg, leánynevelő intézet csatlakozott a zárdához. Nemes, nagyobbrészt gazdag fiatal leányok intézete, akik között ott volt Sainte-Aulaire és Bélissen kisasszony és egy angol leány, aki a kitűnő katolikus Talbot[468] nevet viselte. Ezek a fiatal leányok, akiket az apácák négy fal között neveltek, a társadalomtól és a világtól való irtózásban nevelkedtek fel. Egyikük egyszer bevallotta előttünk: „Ha csak az utca kövezetét láttam, tetőtől talpig megborzongtam.” Kék ruhában jártak, fehér főkötőben, és a mellükön aranyozott ezüst vagy réz Szentlélek-jelvényt viseltek. Bizonyos nagy ünnepnapokon, különösen Szent Márta ünnepén, különös kegy és páratlan kiváltság gyanánt megengedték nekik, hogy apácaruhába öltözzenek, és végezhessék egész napon át a Szent Benedek megszabta officiumokat és kötelességeket. Eleinte az apácák adták nekik kölcsön fekete ruháikat. Ez azonban megszentségtelenítésnek látszott, és a főnöknő megtiltotta. Ezentúl csak a novíciák adhatták kölcsön a ruháikat. Megjegyzendő, hogy ez az átöltözködés, amelyet a zárda bizonyosan abban a titkos reményben tűrt és mozdított elő, hogy híveket szerez vele, és mintegy kóstolót ad ezeknek a gyermekeknek a szent ruházatból, a bentlakó lányok szemében valóságos boldogság- és valóságos szórakozásszámba ment. Mondjuk ki kereken: mulattatta őket. Ez új dolog volt, ez változást jelentett. Ártatlan gyermeki szempontok, amelyek különben mégsem értetik meg velünk, világi emberekkel, miféle boldogság van abban, hogy szenteltvíz-hintőt tarthat valaki a kezében, és órák hosszat állhat és énekelhet négyesben egy állvány előtt.

A növendékek az önsanyargatás kivételével mindenben a zárda szokásaihoz igazodtak. Van sok fiatalasszony, akinek, mikor kilépett a világba, még sokévi házasság után sem sikerült leszoknia arról, hogy valahányszor kopogtattak az ajtaján, sietve ezt ne mondja: Mindörökké! Valamint az apácák, a növendékek is csak a társalgóban láthatták szüleiket. Még az anyjuk sem kapott engedélyt arra, hogy megcsókolja őket. Íme, ennyire fajult a ridegség ebben a tekintetben. Egyszer egy fiatal leányt meglátogatott az anyja és a hároméves kis nővére. A leány sírt, mert nagyon szerette volna megcsókolni a kistestvérét. Lehetetlen. Könyörgött, legalább azt engedjék meg, hogy a gyermek benyújthassa a rácson át kicsi kezét, hogy legalább azt csókolhassa meg. Ezt is megtagadták, szinte megbotránkozottan.

IV
Örömök

Ezek a fiatal leányok mégis kedves emlékekkel töltötték meg ezt a komor házat. Bizonyos órákban megcsillant a gyermekség ebben a kolostorban. Pihenőre csengettek. Egy ajtó sarkig tárult. A madárkák ezt csicseregték: „Pompás! Itt vannak a gyerekek!” A kitóduló fiatalság elárasztotta a kertet, amelyet kereszt vágott négy részre, mint valami halotti leplet. Sugárzó arcok, fehér homlokok, ragyogó örömben fürdő ártatlan szemek, mindenféle hajnalok libegnek ebben a sötétségben. A zsoltárok, a harangok, a csengetések, a halotti csendítések, az officiumok után egyszerre csak felcsattant a kislányoknak ez a zsibongása, amely édesebb, mint a méhek zümmögése. Az öröm kaptára kitárult, és mindegyik meghozta a mézét. Játszottak, kiabáltak, csoportosultak, futkostak; gyönyörű kis fehér fogak csacsogtak a sarkokban; a fátylak távolról figyelték a kacagást, az árnyak kémlelték a sugárzást, de mit bánták ezek! Sugárzottak és kacagtak. Ennek a négy gyászos falnak megvolt a káprázatos pillanata. Ezek a falak részt vettek, halványan megderengtek ennyi vidámság visszfényében, ezeknek a méhrajoknak bájos kavargásában. Olyan volt ez, mint valami rózsaeső, amely áthull ezen a gyászon. A fiatal leányok bolondoztak az apácák szeme láttára; a bűntelenség tekintete nem feszélyezi az ártatlanságot. Annyi zord óra között ezeknek a gyermekeknek jóvoltából akadt egy boldog óra. A kicsikék ugrándoztak, a nagyok táncoltak. Ebben a kolostorban a játék egybevegyült a mennyel. Nem lehetett semmi elragadóbb és magasztosabb, mint ezeknek a friss lelkeknek a megtárulása. Homeros idejöhetett volna kacagni, Perrault-val,[469] és ebben a fekete kertben annyi volt az ifjúság, az egészség, a zaj, a sikoltozás, a kábulat, a gyönyörűség, a boldogság, hogy megkacagtatta volna mind az ősanyákat, a hőskölteménybelieket éppúgy, mint a mesebelieket, a trónon ülőket éppúgy, mint a kunyhóban lakókat, Hecubától[470] egészen a nagyanyóig.

Ebben a házban talán több afféle gyermeki mondás hangzott el, mint bárhol másutt, amelyekben mindig annyi a báj, és amelyek oly méla mosolygást fakasztanak. E gyászos négy fal között kiáltott fel egyszer egy ötéves gyermek:

- Anyám! Egy nagy azt mondta nekem, hogy már csak kilenc évig és tíz hónapig kell itt maradnom. Milyen boldog vagyok!

Itt folyt le ez az emlékezetes párbeszéd is:

EGY SZAVAZÓ ANYA: Miért sír, gyermekem?

A GYERMEK (hatéves, zokogva): Azt mondtam Alixnak, hogy tudom a francia történelmet. Ő azt mondta, hogy nem tudom, pedig tudom.

ALIX (a nagy, kilencéves): Nem. Nem tudja.

AZ ANYA: Hogyhogy, gyermekem?

ALIX: Azt mondta, hogy nyissam ki a könyvet akárhol, és kérdezzek tőle valamit abból, ami a könyvben van, és ő megfelel rá.

- No és?

- Nem tudta.

- Lássuk csak. Mit kérdezett tőle?

- Kinyitottam a könyvet találomra, ahogy ő mondta, és feladtam neki az első kérdést, amit találtam.

- És mi volt ez az első kérdés?

- Ez volt: Mi történt ezután?

Itt tette valaki ezt a mély értelmű megjegyzést egy kissé torkos papagájra, amely valamelyik intézeti hölgyé volt:

- Milyen bájos! Lenyalja a vajat a kenyérről, mint valami ember!

Ennek a kolostornak a kőpadlójáról szedték fel ezt a vallomást, amelyet egy hétéves bűnös előre megírt, hogy el ne felejtse:

„Atyám, bevallom, hogy fösvény voltam.

Atyám, bevallom, hogy házasságtörő voltam.

Atyám, bevallom, hogy szemet vetettem a férfiakra.”

Ennek a kertnek a pázsitján rögtönözte egy hatéves rózsaszínű száj ezt a mesét, amelyet négy-öt éves kék szemek hallgattak:

- Volt egyszer három kiskakas, akik olyan országban éltek, ahol sok virág volt. Letépték a virágokat, és betették a zsebükbe. Azután letépték a leveleket, és betették a játékaik közé. Volt ott abban az országban egy farkas, és volt ott nagyon nagy erdő; és a farkas az erdőben volt; és megette a kiskakasokat.

És ezt a másik költeményt is:

Történt, hogy elcsattant egy botütés,
Polichinelle[471] megverte a macskát,
Ez a macskának nem esett jól, ez rosszul esett neki.
Ekkor egy hölgy Polichinelle-t börtönbe vetette.

Itt mondotta egy kis elhagyott lány, egy kis talált gyerek, akit a zárda könyörületből nevelt, az itt következő édes és szívszaggató szavakat. Hallotta, hogy a többiek az anyjukról beszélnek, és ezt pöntyögte a kuckójában:

- Az én mamám nem volt ott, mikor én születtem!

Volt egy kövér kapusnővér, aki folytonosan loholt a folyosókon a kulcscsomójával, Agatha nővér volt a neve. A nagyon nagyok - a tíz éven felüliek - Agathokles-nek nevezték el.

Az ebédlő, ez a hosszúkás, négyszög alakú, nagy terem, amely csak a kert szintjéig érő boltozatos folyosóról kapott világosságot, homályos és nedves volt, és mint a gyermekek mondták, teli volt vadállatokkal. Minden szomszédos helyiség ide szállította a féregállományát. Mind a négy sarok kapott a növendékek nyelvén valami külön, kifejező nevet. Volt itt Pók-sarok, Hernyó-sarok, Pincebogár-sarok és Tücsök-sarok. A Tücsök-sarok a konyha szomszédságában volt, és nagyon megbecsülték. Itt nem volt olyan hideg, mint másutt. Az ebédlőből ezek a nevek átkerültek az intézetbe, és négy nemzet megkülönböztetésére szolgáltak, mint a régi Mazarin-kollégiumban. Mindegyik növendék tagja volt a négy nemzet közül valamelyiknek, aszerint, hogy étkezések idején az ebédlőnek melyik szöglete táján ült. Egyszer, mikor az érsek úr főpásztori látogatását végezte, látta, hogy abba az osztályba, amelyben volt, belép egy pirospozsgás, csodálatos szőke hajú, gyönyörű kislány, és megkérdezte egy másik növendéktől, egy friss arcú, bájos barna lánykától, aki mellette állt:

- Ki ez?

- Ez pók, méltóságos uram.

- Ugyan! És az a másik?

- Az tücsök.

- És amaz?

- Az hernyó.

- Csakugyan? És maga?

- Én pincebogár vagyok, méltóságos uram.

Minden ilyenféle háznak megvan a maga különlegessége. Ennek a századnak az elején Écouen[472] egyike volt azoknak a kedves és szigorú helyeknek, ahol szinte fenséges homályban növekedtek a kis gyermeklányok. Écouenban, hogy megállapítsák az úrnapi körmenet sorrendjét, megkülönböztettek szüzeket és virágosokat. Voltak „baldachinosok” és „füstölők” is, mert az előbbiek tartották a baldachin zsinórjait, az utóbbiak lóbálták a füstölőt az oltáriszentség előtt. A virágokat jog szerint a virágosok vitték. Elöl négy „szűz” ment. Nem volt ritka eset, hogy ennek a nagy napnak a reggelén ilyen kérdéseket lehetett hallani a hálóteremben:

- Ki szűz?

Madame Campan[473] idézi azt a mondást, amelyet egy hétéves „kicsi” mondott egy tizenhat éves „nagynak”, aki a körmenet élén haladt, míg ő, a kicsi, hátra került:

- Te szűz vagy; én nem vagyok szűz.

V
Szórakozások

Az ebédlő ajtaja felett nagy fekete betűkkel fel volt írva az az imádság, amelyet Fehér Miatyánknak neveztek, és amelynek az volt az ereje, hogy az embert egyenesen a paradicsomba juttatja:

„Kis fehér miatyánk, akit Isten alkotott, akit Isten mondott, akit Isten küldött a paradicsomba. Este, mikor lefeküdtem, találltam (így!) három angyalt az ágyamba; egyik a végében feküdt, kettő a fejem fölött, a jóságos Szűz Mária középütt, és azt mondta nekem: feküdjek le, ne féljek semmit. A Jóisten az én Atyám, a jóságos Szűz az én Anyám, a három apostol az én testvérem, a három szűz az én nővérem. Testemet az az ing takarja, amelyben Isten született; a Szent Margit-kereszt van a mellemre rajzolva; a Szűzanya jár a mezőkön, siratja Istent, találkozik Szent János úrral. Szent János úr, honnan jön? Ave Salusból jövök. Látta-e ott a Jóistent? Ott van a keresztfán, lábai lecsüngenek, kezei át vannak verve, kis fehér töviskalap a fején. Aki ezt elmondja este háromszor, reggel háromszor, végül megnyeri a paradicsomot.”

1827-ben ez a jellemző imádság háromszoros mészréteg alatt tűnt el a falról. Most már kezd elmosódni néhány akkori fiatal lány, most öregasszony emlékezetében.

A falra akasztott nagy feszület tette teljessé ennek az ebédlőnek a díszítését; egyetlen ajtaja - úgy hisszük, ezt már említettük - a kertre nyílt. Két keskeny asztal, amelyeknek mindkét oldalán fapadok húzódtak, két hosszú párhuzamos vonalban nyúlt az ebédlő egyik végétől a másikig. A falak fehérek voltak, az asztalok feketék; a kolostorokban szüntelenül a gyásznak ez a két színe váltakozik. Az étkezések merevek voltak, és a gyermekek tápláléka szűkös. Csak egy fényűzés volt: egy tál főzelék feltéttel vagy sós hal. Még ez a szegényes étrend, amelyben csupán a növendékek részesültek, ez is kivételes volt. A gyermekek ettek és hallgattak a hetes anya felügyelete alatt, aki időnként, ha egy-egy légy felröppent vagy zúgott a szabályzat ellenére, kinyitott és zajosan becsapott egy fatáblás könyvet. Ezt a csendet a szentek élete fűszerezte, amelyet fennhangon olvastak egy kis olvasópolcos széken a feszület lábánál. A felolvasó valamelyik nagy növendék volt, a hetes. Az asztalon bizonyos távolságban mázas agyagedények voltak, amelyekben a növendékek maguk mosták el a poharukat és az evőeszközüket, és amelybe néha-néha beledobtak egy-egy hulladékot, kemény húsdarabot vagy romlott halat; ezért megbüntették őket; ezeket a tálakat vízmedencéknek nevezték.

Az a gyermek, aki megszegte a hallgatást, „keresztet vetett a nyelvével”. Hol? A földön. Megnyalta a kövezetét. A pornak, mindenféle öröm végének, volt a hivatása, hogy megbüntesse ezeket a szegény kis rózsaszirmokat a bűnös fecsegésért.

Volt a zárdában egy könyv, amelyet csak egyeden példányban nyomtattak, és amelyet nem volt szabad olvasni: Ez Szent Benedek szabályzata volt. Titok, amelybe profán szemnek nem volt szabad beletekintenie. Nemo regulas, seu constitutiones nostras externis communicabit.[474]

A növendékeknek sikerült egyszer megkeríteni ezt a könyvet, és mohón nekifeküdtek az olvasásnak, bár ezt az olvasást sűrűn félbeszakította a rémület, hogy rajtakapják őket, és ilyenkor gyorsan becsapták a könyvet. E nagy kockázat árán csak mérsékelt élvezetben volt részük. A „legérdekesebb” volt az a néhány érthetetlen lap, amelyen a fiatal fiúk bűneiről volt szó.

A kertben azon a sétaúton játszottak, amelyet néhány csenevész gyümölcsfa szegélyezett. Hiába volt a legszigorúbb felügyelet és a legkeményebb büntetés, ha a szél megrázta a fákat, sikerült nekik néha lopva felszedni egy-egy zöld almát vagy rothadó barackot vagy férges körtét. Most pedig hadd beszéljen helyettem egy levél, amely itt van előttem, s amelyet huszonöt évvel ezelőtt egy növendék írt, aki ma X. hercegnő, Párizs egyik legdivatosabb hölgye. Szó szerint idézem: „Az ember úgy dugdossa a körtéjét vagy az almáját, ahogy tudja. Mikor fölmegy, hogy vacsora előtt megvesse az ágyát, eldugja a párnája alá, és este megeszi az ágyában, ha pedig nem lehet, megeszi a félreeső helyen.” Ez volt egyik legizgatóbb gyönyörűségük.

Egyszer, mikor az érsek úr megint látogatáson volt a zárdában, az egyik fiatal lány, Bouchard kisasszony, akinek az ereiben egy kevés Montmorency-vér[475] is csörgedezett, fogadott, hogy egynapi szabadságot kér tőle, ami szörnyű nagy dolog volt az ilyen szigorú zárdában. A fogadást megkötötték, de azok közül, akik állták, senki sem hitt a sikerben. Abban a pillanatban, mikor az érsek végigment a növendékek sora előtt, Bouchard kisasszony a többi növendék leírhatatlan rémületére, kilépett a sorból, s ezt mondta: „Méltóságos uram, egynapi szabadságot kérek.” Bouchard kisasszony friss és nagy leány volt, az elképzelhető leggyönyörűbb rózsás kis arccal. Quélen[476] úr elmosolyodott, és így felelt rá: „Hogyhogy, kedves gyermekem, egynapi szabadságot! Három napot, ha tetszik. Három napot engedélyezek.” A főnöknő nem tehetett semmit, az érsek így döntött. A zárdában botrány, ellenben öröm az intézetben. Képzelhető a hatás.

Azonban a komor zárda mégsem volt úgy elfalazva, hogy a világi szenvedélyek élete, a dráma, sőt a regény be ne hatolt volna. Ennek bizonyítására beérjük azzal, hogy felhozunk és röviden elmondunk egy valóban megtörtént és kétségbevonhatatlan esetet, amely különben semmiféle vonatkozásban sincs és semmiféle szállal nem fűződik ahhoz a történethez, amelyet elbeszélünk. Csupán azért említjük ezt az esetet, hogy az olvasó lelkében teljessé rajzoljuk a zárda képét.

Tehát ebben az időben volt a zárdában égy titokzatos nő, aki nem volt apáca, akivel nagy tisztelettel bántak, és akit madame Albertine-nek neveztek. Csak annyit tudtak róla, hogy őrült, és hogy a világban halottnak tartják. Az eset hátterében, úgy rebesgették, vagyoni viszonyok rendezése szerepelt, ami szükséges volt valami nagyszerű házasság érdekében.

Ez az alig harmincéves, barna, meglehetősen csinos nő tétován bámult nagy fekete szemével. Vajon látott-e? Ebben is kételkedtek. Nem is annyira járt, mim inkább siklott; sohasem beszélt; még abban sem voltak egészen bizonyosak, hogy vajon lélegzett-e. Az orrcimpái lappadtak és halványak voltak, mintha halott lett volna. Ha a kezéhez ért az ember, mintha havat fogott volna. Valami furcsa, kísérteties báj volt benne. Ahová belépett, mindenki megdidergett. Egyszer az egyik nővér, mikor meglátta, így szólt a másikhoz:

- Halottnak tartják.

- Talán csakugyan halott - felelte a másik.

Százféle dolgot meséltek madame Albertine-ről. Ő volt a növendékek örökös kíváncsiságának tárgya. Volt a kápolnában egy karzat, amelyet Ökörszemnek[477] hívtak. Erről a karzatról, amelynek csak egy kör alakú nyílása volt, egy ökörszem, hallgatta madame Albertine a misét. Rendszerint egyedül volt ott, mert erről a karzatról, amely az első emeleten volt, látni lehetett a hitszónokot vagy a miséző papot; ez pedig az apácáknak tilos volt. Egyszer előkelő származású fiatal pap állt a szószéken, Rohan herceg,[478] Franciaország pairje - 1815-ben, amikor még Léon herceg volt a neve, a vörös muskétások tisztje -, aki 1830 után mint bíboros és Besancon érseke halt meg. Rohan úr ezúttal először prédikált a Kis Picpus zárdában. Madame Albertine rendszerint mélységes nyugalommal és teljes mozdulatlanságban hallgatta végig a szentbeszédeket és a miséket. Ezen a napon, mihelyt észrevette Rohan urat, félig felemelkedett, és a kápolna csendjében fölcsendült a hangja: „Nini! Auguste!” Az egész gyülekezet döbbenten fordult arra, a szónok föltekintett, de madame Albertine már visszasüllyedt mozdulatlanságába. A külső világnak egy lehelete, az életnek egy sugara suhant át egy pillanatra ezen a kihalt és fagyos arcon, aztán minden eltűnt, és az őrült megint hullává merevedett.

Azonban ez a két szó mindenkinek megoldotta a nyelvét, aki csak beszélni tudott a zárdában. Mennyi minden van ebben a két szóban: Nini! Auguste! Mennyi leleplezés! Rohan úrnak csakugyan Auguste volt a neve. Nyilvánvaló, hogy madame Albertine a legelőkelőbb világból származott, mivel ismerte Rohan urat; hogy ebben a világban magas rangja volt, mert ilyen bizalmasan szólított meg egy ilyen nagy urat; és hogy valamiféle viszonyban, talán rokoni, de egészen bizonyosan nagyon szoros viszonyban volt vele, mert tudta a keresztnevét.

Két igen szigorú hölgy, Choiseul és Sérent hercegnő sűrűn látogatta a rendházat; a Magnates mulieres[479] kiváltságának erejénél fogva léphettek be, és nagy félelmet okoztak a nevelőintézetben. Mikor a két öreg hölgy bent járt, valamennyi szegény kislány reszketett, és lesütötte a szemét.

Egyébként Rohan úr, tudtán kívül, a növendékek érdeklődésének középpontja volt. Ebben az idő tájban nevezték ki a párizsi érsek helynökévé, addig is, míg püspök lesz. Szokása volt, hogy elég sűrűn jött énekes misét mondani a Kis Picpus apácáinak kápolnájába. A fiatal zárdanövendékek közül egyik sem láthatta a vászonfüggöny miatt, de bársonyos és kissé magas hangja volt, és a növendékeknek sikerült majdnem mindig ráismerniük. Muskétás tiszt volt valaha; és azt mondogatták róla, hogy nagyon hiú, gondosan fésülte szép gesztenyeszínű haját, mely fürtökben övezte a fejét, és pompás, széles fekete öve és kimondhatatlanul elegáns szabású fekete reverendája volt. Rendkívül élénken foglalkoztatta mindezeket a tizenhat éves képzeleteket.

Kívülről semmiféle zaj sem hatolt a zárdába. Azonban volt egy olyan év, amikor beszűrődött egy fuvola hangja. Ez valóságos esemény volt, és az akkori növendékek még mindig emlékeznek rá.

Valaki a szomszédban játszott ezen a fuvolán. Ez a fuvola szüntelenül ugyanazt a dallamot játszotta, ezt a ma már nagyon-nagyon távoli dallamot: Jer, Zétulbé, légy szívem királya, és ez napjában kétszer vagy háromszor felhangzott.

A fiatal leányok órák hosszat elhallgatták, a szavazó anyák fel voltak háborodva, az agyvelők dolgoztak, a büntetések záporoztak. Hónapokon át tartott ez. A növendékek többé-kevésbé mind szerelmesek voltak az ismeretlen muzsikusba. Mindegyik Zétulbéről álmodozott. A fuvolabúgás a Droit-Mur utca felől jött; mindent odaadtak volna; mindent megkockáztattak volna, mindent megpróbáltak volna, hogy legalább csak egy másodpercre lássák, megsejtsék, észrevegyék a „fiatalembert”, aki ilyen gyönyörűségesen játszik ezen a fuvolán, és aki tudtán kívül egyúttal ezeken a lelkeken is játszik. Akadtak, akik valami személyzeti ajtón kiszöktek, és fölmentek a Droit-Mur utca oldalán egészen a harmadik emeletre, hogy megpróbáljanak látni valamit a szomszédba nyíló ablakon át. Lehetetlenség volt. Egyikük arra vetemedett, hogy kidugta a karját a feje felett, a rácson át, és meglengette fehér zsebkendőjét. Kettő még vakmerőbb volt. Módját ejtették, hogy életük kockáztatásával felmásznak egészen a tetőre, és sikerült nekik végre meglátni a „fiatalembert”. Vén, vak és tönkrement emigráns nemes volt, a padlásszobájában fuvolázott a maga mulatságára.

VI
A kis zárda

A Kis Picpus-nek ebben az övezetében három egészen külön épület volt, a nagy zárda, amelyben az apácák laktak, a nevelőintézet, amelyben a növendékek voltak elszállásolva, és végül az úgynevezett kis zárda. Ez kertes épülettömb volt, amelyben együtt laktak mindenféle rendből való öreg apácák, maradékai a forradalomban lerombolt kolostoroknak; zűrzavarosan egybekeveredett itt mindenféle és minden elképzelhető szerzetbeli fekete, szürke és fehér apácaruha; ha szabad volna ilyen szavakat összekapcsolni, akkor tulitarka zárdának lehetett volna nevezni.

A Császárság óta megengedték ezeknek a szegény szétszórt és hajléktalan apácáknak, hogy meghúzhassák magukat itt a bernátrendi bencés apácák szárnyai alatt. A kormány valamennyi kis nyugdíjat fizetett nekik. A Kis Picpus apácái készségesen befogadták őket. Furcsa egyveleg volt ez. Mindegyik a maga rendi szabályzata szerint élt. Az intézeti növendékeknek kivételes szórakozás gyanánt néha megengedték, hogy meglátogassák őket; ennek a következménye az, hogy ezek a fiatal lelkek megőrizték egyebek közt a Szent Vazulról, Szent Skolasztikáról és Szent Jacobáról nevezett anyák emlékét.

Egyik ilyen menekült apáca úgyszólván otthon érezte magát. Szent Auróra-rendi apáca volt ez, rendjének utolsó élő tagja. A Szent Auróra-rendi apácák régi zárdája a tizennyolcadik század eleje óta éppen ez a Kis Picpus rendház volt, amely később Martin Verga bencés apácáinak a tulajdona lett. Ez a szent apáca, aki sokkal szegényebb volt, hogysem rendjének pompás ruháját viselhette volna, ami fehér ruha volt skarlátvörös skapuláréval, jámborul valami kis babát öltöztetett fel így, amelyet gyönyörködve szokott mutogatni, és halálos ágyán a rendházra hagyományozott. 1824-ben ebből a rendből már csak egy apáca volt; ma már csupán egy baba van belőle.

Ezeken a jámbor anyákon kívül néhány idősebb világi hölgy is engedélyt kapott a főnöknőtől, hogy a kis zárdába vonulhasson vissza, mint madame Albertine is. Ezek között volt Beaufort d’Hautpoul méltóságos asszony és Dufresne márkiné őméltósága. Volt még egy, akit a zárdában csak arról a rettenetes trombitálásról ismertek, amelyet orrfúvás közben végzett. A növendékek madame Trombolinak nevezték.

1820 vagy 1821 táján madame de Genlis,[480] aki ebben az idő tájban kis időszaki folyóiratot szerkesztett Intrépide címen, engedélyt kért, hogy mint lakó beléphessen a Kis Picpus zárdába. Az orléans-i herceg[481] őfensége ajánlotta. A kaptár felzúgott; a szavazó anyák csak úgy reszkettek; mert madame de Genlis regényeket írt. De kijelentette, hogy elsősorban ő maga kárhoztatja ezeket, és hogy most már elérkezett a rideg jámborság fejlődési fokára. Istennek és a hercegnek a segítségével bejutott. Hat-nyolc hónap múlva azonban távozott, és azt vetette ürügyül, hogy a kert nem eléggé árnyékos. Az apácák boldogok voltak. Ámbár nagyon idős hölgy volt, még mindig hárfázott, mégpedig kitűnően.

Távozóban ott hagyta a nyomát a cellájában. Madame de Genlis babonás és latinos műveltségű volt. Ez a két vonás eléggé jól jellemzi. Néhány évvel ezelőtt még látható volt cellája egyik kis szekrényének a belsejében, ahová pénzét és ékszereit szokta bezárni, ez az öt latin verssor, amelyeket saját kezűleg írt vörös tintával sárga papirosra, és amelyeknek, meggyőződése szerint, megvan az az erejük, hogy elriasztják a tolvajokat:

Három test, nem egyenlőn bűnös, függ a kereszten:
Dismas és Gesmas, s középütt a hatalmas egy Isten;
A pokolé nyomorult Gesmas, Dismas jut a mennyben.
Éltünk s javaink oltalma az egy igaz Isten.
Mondd csak e verseket, hogy tolvaj tőled sose csenjen.

E tizenhatodik századi latinsággal írt vers kapcsán felvetődik a kérdés: vajon a kálváriai két latornak Dimas és Gestas volt-e a neve, amint általában hiszik, vagy pedig Dismas és Gesmas. Ez az írásmód valószínűleg nem lett volna ínyére Gestas vikomtnak, aki a múlt században azzal büszkélkedett, hogy a gonosz latortól származik. Egyébként az irgalmas nővérek rendíthetetlenül hisznek abban a gyakorlati hatásban, amelyet ennek a versnek tulajdonítottak.

A rendház templomát, amely úgy épült, hogy valóságos sánc gyanánt vágta el a nagy zárdát a leánynevelő intézettől, természetesen közösen használta az intézet, a nagy zárda és a kis zárda. Egy szűk ajtón át, amely az utcára nyílt, még a közönséget is bebocsátották. De minden úgy volt elrendezve, hogy egyetlen zárdai lakó sem láthatta világi embernek az arcát. Képzeljünk el egy templomot, amelynek szentélyét megragadta valami gigászi kéz, és úgy elhajlította, hogy már nem folytatódott az oltár mögött, mint rendes templomokban, hanem jobb felé a misézőtől, mint valami sötét terem vagy üreg; képzeljük el, hogy ez a terem hét láb magas függönnyel van elzárva, amelyről már említést tettünk; szorítsuk bele ennek a függönynek az árnyékába, a faülésekbe balra a fogadalmas nővéreket, jobbra hátul a növendékeket, a jelölteket és a novíciákat, és lesz bizonyos fogalmunk arról, hogy hogyan vettek részt a Kis Picpus apácái az istentiszteleten. Ezt az üreget, amelyet kórusnak neveztek, folyosó kötötte össze a zárdával. A templom a kert felől kapott világítást. Mikor az apácák olyan miséken vettek részt, amelyeken szabályzatuk csendet parancsolt rájuk, a közönséget csupán az imazsámolyok zajosan felnyíló vagy lecsapó párkányainak a koppanása figyelmeztette a jelenlétükre.

VII
Néhány sziluett ebből a homályból

Az 1819-től 1825-ig eltelt hat éven keresztül a Kis Picpus főnöknője Blemeur kisasszony volt, szerzetesi nevén Innocentia anya. Annak a Marguerite de Blemeurnek a családjából származott, aki a Szent Benedek-rendi szentek élettörténetét megírta. Már másodízben volt főnöknő. Körülbelül hatvanéves, zömök, kövér, „repedtfazék-hangú” nő volt, mondja az a levél, amelyből már idéztünk; különben kiváló nő, az egyetlen vidám ember az egész zárdában, és éppen ezért imádták.

Innocentia anya méltó volt őséhez, Marguerite-hez, a Benedek-rend madame Dacier-jához.[482] Művelt, tanult, tudós, tájékozott nő volt, érdekelte a történelem, jártas volt a latinban, otthonos a görögben, csordultig volt a héberrel, és inkább bencés barát volt, mint bencés apáca.

A másodfőnöknő Cineres anya volt, egy majdnem teljesen vak, öreg spanyol apáca.

A szavazó anyák közt legtekintélyesebbek voltak: Szent Honorináról nevezett anya, a kincstáros, Szent Gertrudról nevezett anya, az újoncok mestere, a Szent Angyalokról nevezett anya, másodmester, Gyümölcsoltó Boldogasszonyról nevezett anya, a templomanya, Szent Ágostonról nevezett anya, betegápoló, az egyetlen rosszindulatú nő az egész zárdában; továbbá az egészen fiatal, csodálatos hangú, Szent Matildról nevezett anya (Gauvain kisasszony), az Angyalokról nevezett anya (Drouet kisasszony) aki volt a Filles Dieu-zárdában és a Trésor-zárdában Gisors és Magny között; a Szent Józsefről nevezett anya (Cogolludo kisasszony); a Szent Adélról nevezett anya (Auverney kisasszony); az Isteni Irgalmasságról nevezett anya (Cifuentes kisasszony, aki nem bírta az önsanyargatást); az Isteni Könyörületről nevezett anya (Miltiére kisasszony, akit a szabályzat ellenére vettek fel hatvanéves korában, mert nagyon gazdag volt); az Isteni Gondviselésről nevezett anya (Laudiniére kisasszony); Mária Bemutatásáról nevezett anya (Siguenza kisasszony), aki 1847-ben főnöknő lett; végül a Szent Celináról nevezett anya (Ceracchi szobrász nővére), aki megőrült; és Chantal Szent Franciskáról nevezett anya (Suzon kisasszony), aki ugyancsak megőrült.[483]

A legszebbek közé tartozott egy bájos, huszonhárom éves lány, aki Bourbon szigetéről[484] való volt, és Roze lovag[485] leszármazottja, akinek a világban Roze kisasszony, a szerzetben pedig a Mária Mennybemeneteléről nevezett anya volt a neve.

Szent Matildról nevezett anya, aki az ének és a kar gondnoka volt, ebben szívesen használta fel a növendékeket. Rendesen teljes hangsort választott közülük, vagyis hetet, a tíz-tizenhat évesek közül, akiket hangjuk és alakjuk szerint válogatott ki, állva énekeltetett, és kor szerint, orgonasíp módjára állított sorba. Ez olyasféle látvány volt, mint egy fiatal lányokból való pásztorsíp, mint egy angyalokból összeállított eleven Pán-síp.

A laikus nővérek közül a növendékek legjobban szerették a Szent Eufráziáról nevezett nővért, a Szent Margitról nevezett nővért és a Szent Mártáról nevezett nővért, aki második gyermekkorát élte, és a Szent Mihályról nevezett nővért, akinek hosszú orrán nagyokat nevettek.

Mindezek a nők kedvesek voltak mindezekhez a gyermekekhez. Az apácák csak önmagukhoz voltak szigorúak. Befűteni csupán az intézetben szoktak, és itt a táplálék a zárda táplálékához képest választékos volt. És ezenfelül mindenre kiterjedt a figyelmességük. Csak éppen ha egy növendék elment egy apáca mellett és szólt hozzá, az apáca sohasem felelt.

E hallgatási parancsnak az lett a következménye, hogy a beszédet az egész zárdában mintegy megvonta az emberi teremtményektől, és élettelen tárgyakra ruházta. Néha a templom harangja beszélt, néha a kertész csengettyűje. Egy éles hangú csengő, amely a kapusnővér mellett függött és az egész házban hallatszott, különféle csendülésekkel, afféle akusztikus távíró módjára jelezte az anyagi élet minden teljesítendő munkáját, és a társalgóba szólította a háznak ezt vagy amazt a lakóját, ha szükség volt rá. Minden személynek és minden dolognak megvolt a maga jelzése. A főnöknő jelzése egy és egy; a másodfőnöknőé egy és kettő. Hat-öt jelezte a tanítás kezdetét, úgyhogy a növendékek sohasem mondták így: megyünk az osztályba, hanem csak így: hat-ötre megyünk. Négy-négy volt a madame de Genlis jelzése. Ezt nagyon sűrűn hallották. Az ördög négyes fogata ez, mondták a rossznyelvűek. Tizenkilenc csendülés nagy eseményt jelzett. Ezt a klauzúra ajtajának, ennek a szörnyű nagy reteszekkel teletűzdelt vaslapnak a kinyitása volt, amely csak az érsek előtt fordult meg sarkaiban.

Rajta és a kertészen kívül, mint említettük, semmiféle férfi nem léphetett a zárdába. A növendékek még két férfit láttak ezeken kívül: az egyik Banés abbé volt, az öreg és csúf gyóntató, akit alkalmuk volt látni a kórusban egy rácson át, a másik Ansiaux úr, a rajztanár, akit az a levél, amelynek néhány sorát már olvastuk, Anciot úrnak keresztel, és undok vén púposnak fest.

Amint látjuk, ezek a férfiak jól ki voltak válogatva.

Ilyen volt ez a furcsa ház.

VIII
Post corda lapides[486]

Miután felvázoltuk az erkölcsi képét, nem lesz haszontalan néhány szóval jelezni az anyagi ábrázatát. Az olvasónak már van bizonyos fogalma róla.

A Kis Picpus-Saint-Antoine zárda majdnem egészen betöltötte azt a hatalmas trapézt, amelyet a Polonceau utca, a Droit-Mur utca, a Kis Picpus utca és az a bezárt utcácska alkotott, amelyet a régi térképek Aumarais sikátornak neveznek. E négy utca úgy határolta ezt a trapézt, mint valami sánc. A zárda többféle épületből és kertből állt. A főépület egészében véve két, felemás épület összeragasztása volt, amelyek madártávlatból nézve meglehetősen pontosan olyan rajzot mutattak, mint valami földre fektetett akasztófa. Az akasztófa törzse teljesen elfoglalta a Droit-Mur utcának azt a részét, amelyet a Kis Picpus utca és a Polonceau utca zárt be; a karja magas, szürke és szigorú rácsos homlokzat volt, amely a Kis Picpus utcára nézett; a 62. számú nagykapu jelezte a végét. Ennek a homlokzatnak a közepe felé régi, alacsony, boltozatos kapu fehérlett a portól és hamutól, amelyen a pókok szőtték hálójukat, és amely csak vasárnap nyílt ki egy-két órára, vagy olyan ritka alkalmakkor, amikor valamelyik apácának a koporsója távozott a zárdából. Ez volt a nyilvános bejárata a templomnak. Az akasztófa környéke négyszögletes terem volt, amely cselédszobául szolgált, és amelyet az apácák kamrának neveztek. Az akasztófa törzsében voltak az anyák és a nővérek cellái és a noviciátus. A karjában a konyhák, az ebédlő, oldalában a folyosó és a templom. A 62. számú kapu és a zárt Aumarais sikátor közt volt a leánynevelő intézet, amely az utcáról nem látszott. A trapéz többi részét a kert alkotta, amely sokkal alacsonyabban volt, mint a Polonceau utca szintje; ezért látszottak a falak belülről sokkal magasabbnak, mint kívülről. Az enyhén domború kertnek a közepén, egy dombocska tetején szép hegyes és kúp alakú fenyő volt, amelyből mint valami pajzsnak a csúcsos köldökéből négy nagy sétaút sugárzott ki, és a nagy utak ágai közt kettesével elhelyezve nyolc kicsi, úgy, hogy ha a kert kör alakú lett volna, a sétautak mértani rajza hasonlított volna kerékre fektetett kereszthez. A sétautak, amelyek mind a kertnek nagyon is szabálytalan falába torkollottak, nem voltak egyforma hosszúak. Ribiszkebokrok szegélyezték őket. Sudár nyárfák sora húzódott a kert végében a régi zárda romjaitól, amelyek a Droit-Mur utca sarkán voltak, egészen a kis zárdáig, amely az Aumarais sikátor sarkára rúgott ki. A kis zárda előtt volt az úgynevezett kis kert. Vegyünk hozzá ehhez még egy udvart, mindenféle különböző szögletet, amelyeket a belső épülettömbök alkottak, valóságos börtönfalakat, továbbá minden kilátás és minden szomszédság gyanánt a Polonceau utca túlsó oldalát szegélyező tetők fekete vonalát, és teljes képet tudunk alkotni arról, milyen volt negyvenöt évvel ezelőtt a Kis Picpus bencés apácáinak háza. Ez a szent ház pontosan egy labdaház helyén épült, amely a tizenegyedik századtól a tizenhatodikig híres volt, és amelyet a tizenegyezer ördög tanyájának neveztek.

Különben ezek az utcák Párizs legrégibb utcái voltak. A Droit-Mur és Aumarais nevek nagyon régiek; az utcák, amelyek viselik őket, még sokkal régibbek. Az Aumarais sikátornak azelőtt Maugout sikátor volt a neve; a Droit-Mur utcának pedig Csipkerózsa utca, mert Isten előbb nyitotta ki a virágokat, mielőtt még az ember faragta volna a köveket.

IX
Száz év a mellkendő alatt

Mivel belemerültünk annak részletes leírásába, hogy milyen volt valaha a Kis Picpus zárda, és mivel bele mertünk nézni ebbe a titkolózó menedékhelybe, engedjen meg az olvasó még egy kitérést, amely alapjában véve nem tartozik ehhez a könyvhöz, azonban jellegzetes és hasznos annyiban, mert megérteti velünk, hogy még a zárdáknak is megvannak a maga eredeti alakjai.

Volt a kis zárdában egy százéves apáca, aki a Fontevrault-apátságból[487] került ide. A forradalom előtt ő maga is világi életet élt. Sokat beszélt Miromesnil[488] úrról, aki főpecsétőr volt XVI. Lajos alatt, és valami Duplat elnök feleségéről, akivel benső ismeretségben volt. Az volt a gyönyörűsége és a hiúsága, hogy minden alkalommal előhozta ezt a két nevet. Csodákat mesélt a fontevrault-i apátságról, hogy olyan, mint egy város, és hogy ott utcák vannak a kolostorban.

Picardiai tájszólással beszélt, ami mulattatta a növendékeket. Fogadalmait minden évben ünnepélyesen megújította, és az eskütétel pillanatában ezt mondta a papnak: „Szent Ferenc őméltósága fogadalmat teve Szent Julianus őméltóságának, Szent Julianus őméltósága Szent Eusebius őméltóságának, Szent Eusebius őméltósága fogadalmat teve Procopius őméltóságának stb. stb.; így teszek én is fogadalmat önnek, atyám.” És a növendékek nem is a markukba, hanem a fátyluk alatt kacagtak; bájos kis fojtott kacagás, amelynek hallatára a szavazó anyák összeráncolták szemöldöküket.

Máskor a százesztendős apáca történeteket mesélt. Elmondta, hogy fiatal korában a bernátrendi barátok voltak olyan legények, mint a muskétások. Egy század beszélt belőle, de ez a tizennyolcadik század volt. Elmesélte a négyféle bor champagne-i és bourgogne-i szokását. A forradalom előtt, ha valami előkelő személyiség, egy-egy francia marsall, királyi herceg és pair átment valamelyik bourgogne-i vagy champagne-i városon, akkor a város képviselete üdvözölte, és átnyújtott neki négy ezüstserleget, amelyekbe négy különféle bort öntöttek. Az első serlegen ez a felirat volt: majombor, a másikon: oroszlánbor, a harmadikon: birkabor, a negyediken: disznóbor. Ez a négy felirat jelenti a részegség négy fokozatát: az első fokozat felvidámít, a második felizgat, a harmadik elbutít, végül a negyedik elállatiasít.

Egy szekrényben zár alatt titokzatos tárgyat őrzött, nagyon ragaszkodott hozzá. A fontevrault-i szabályzat nem tiltotta meg neki. Ezt a tárgyat senkinek sem volt hajlandó megmutatni. Bezárkózott, a szabályzata ezt is megengedte, és így rejtőzködött el, valahányszor ezt a valamit szemlélni akarta. Ha lépteket hallott a folyosón, lázas sietséggel, amily gyorsan csak öreg keze bírta, bezárta a szekrényt. Ha erről beszéltek előtte, csak hallgatott, pedig máskor nagyon beszédes volt. A legkíváncsibbak is kudarcot vallottak a hallgatásával, és a legszívósabbak is a makacsságával szemben. Így ez is örökös magyarázgatások tárgya volt mindazoknak, akiknek nem volt dolguk, vagy akik unatkoztak a zárdában. Hát mi lehetett ez a nagyon drága és nagyon titokzatos kincse a százesztendős apácának? Bizonyosan valami szent könyv? Valami ritka rózsafüzér? Valami hiteles ereklye? Találgatásokba bonyolódtak. Alig hunyta be a szemét szegény öreg, odasiettek a szekrényéhez, kissé talán illetlenül gyorsan, és kinyitották. Ott találták a tárgyat háromszoros gyolcsba takarva, mint valami megszentelt ostya tálkát. Faenzai tál volt ez, amelyen amorettek röpködnek, és óriási klistérekkel felfegyverkezett gyógyszerészlegények üldözik őket. Ez a kergetőzés csupa fintor és komikus helyzet. Az egyik bájos kis amorettben már benne van a fecskendő. Küszködik, csapkod kicsi szárnyaival, és még megpróbál elrepülni, de a bolondos legény sátáni kacagásban tör ki. Tanulság: a szerelmet legyőzi a kólika. Meglehet, hogy ez a különben nagyon érdekes tál abban a megtiszteltetésben is részes, hogy ötletet adott Moliére-nek;[489] 1845 szeptemberében még megvolt; a Beaumarchais körút egyik ószerese árulta.

Ez a jóságos öreg semmiféle külső látogatót nem volt hajlandó fogadni, mint mondotta, azért, mert a társalgó nagyon lehangoló.

X
Az Örökimádás eredete

Különben ez a majdnem sírboltszerű társalgó, amelyről megpróbáltunk fogalmat adni, teljesen helyi jellegű intézmény, és nem fordul elő ugyanilyen rideg alakban más zárdában. Például a Temple utcabeli zárdában, amely igaz, hogy más rend, a fekete táblákat barna függönyök helyettesítették, és maga a társalgó padlózott szalon volt, amelynek az ablakait fehér fátyolfüggönyök keretezték, és falai mindenféle képeket hordoztak: például egy elfátyolozatlan arcú bencés apáca arcképét, festett virágcsokrokat, sőt még török fejet is.

A Temple utcabeli zárda kertjében volt az az indiai gesztenyefa, amelyet Franciaország legszebb és legnagyobb gesztenyefájának tartottak, és amelynek a tizennyolcadik század derék népe között az volt a híre, hogy apja a királyság valamennyi gesztenyefájának.

Említettük már, hogy ezt a Temple-zárdát az Örökimádás bencés apácái foglalták el, vagyis egészen másfajta bencés apácák, mint azok, akik Citeaux-tól függtek. Az Örökimádásnak ez a rendje nem nagyon régi, és nem nyúlik vissza messzebbre kétszáz évnél. 1649-ben néhány napi időközben két ízben is megszentségtelenítették az oltáriszentséget Párizs két templomában, a Saint-Sulpice-ben és a Saint-Jean en Gréve-ben; borzalmas és elképzelhetetlen szentségtörés volt ez, felháborította az egész várost. A Saint-Germaindes-Prés nagyvikárius priorja egész papságának ünnepélyes körmenetet rendelt, amelyen a pápai nuncius végezte a szertartást, de ezt a kiengesztelést nem tartotta elégnek két jámbor hölgy: Courtinné Boucs márkiné és Châteauvieux grófnő. Ezt a bántalmat, amely a „legméltóságosabb oltáriszentséget” érte, ámbár már régen elmúlt, nem tudta elfelejteni ez a két jámbor lélek, és úgy gondolták, hogy csak azzal lehet jóvátenni, ha valamelyik apácazárdában „Örökimádás”-t tartanak. Mind a kettő, az egyik 1652-ben, a másik 1653-ban, jelentékeny összegeket adományozott az Oltáriszentségről elnevezett Catherine de Bar bencés apácának, hogy e kegyes célra Szent Benedek-rendi kolostort alapítson; erre az alapításra az első engedélyt megadta Catherine de Bar anyának, de Metz úr, Saint-Germain apátja, „azzal a megszorítással, hogy csak olyan lányokat lehet fölvenni, akik legalább háromszáz frank jövedelmet hoznak magukkal, ami hatezer frank tőkének felel meg”. Saint-Germain apátja után a király kiadta az engedélyokmányt, és mind a kettőt, az apáti engedélyt és a királyi okmányt helybenhagyta 1654-ben a legfőbb számvevőszék és a parlament.

Ez az eredete és törvényes szentesítése az Oltáriszentség örökimádása párizsi bencés apáca rendházának. Első zárdájuk „újonnan épült” a Casette utcában, de Boucs és de Châteauvieux úrhölgyek költségén.

Amint látjuk, ez a rend nem egyesült a citeaux-i úgynevezett bencés apácákkal. A Saint-Germaindes-Prés apátjától függött, éppúgy, mint ahogy a Sacré-Coeur apácák a jezsuiták generálisától és az irgalmas nővérek a lazaristák generálisától függenek.

Teljesen eltért a Kis Picpus bernátrendi apácáitól, akiknek az otthonát bemutattuk. 1657-ben VII. Sándor pápa külön brévével[490] engedélyezte a Kis Picpus bernátrendi apácáinak, hogy éppúgy gyakorolhatják az Örökimádást, mint az Oltáriszentségről elnevezett bencés apácák. Azonban a két rend még ezután is különváltan maradt.

XI
A Kis Picpus pusztulása

A Restauráció kezdete óta a Kis Picpus zárda hanyatlott, ami egyik része a rend általános pusztulásának, amely a tizennyolcadik század végétől kezdve lassan-lassan kivész, mint minden szerzetesrend. A szemlélődés éppúgy, mint az imádság, szükséglete az emberiségnek, azonban mint minden, amihez a forradalom hozzáért, ez is át fog alakulni, és míg előbb ellensége volt a társadalmi haladásnak, most majd javára válhat.

A Kis Picpus-ház gyorsan elnéptelenedett. 1840-ben megszűnt a kis zárda, megszűnt a leánynevelő intézet. Nem voltak már sem öreg nők, sem fiatal lányok; amazok meghaltak, emezek kiröppentek. Volaverunt.

Az Örökimádás szabályzata olyan szigorú, hogy elrémít; egyre kevesebben éreznek hivatást, a rendben nincs utánpótlás. 1845-ben hébe-hóba még beavattatta magát egy-egy laikus nővér, de fogadalmas apáca nem akadt. Negyven évvel ezelőtt az apácák még majdnem százan voltak, tizenöt évvel ezelőtt nem voltak többen huszonnyolcnál. Hányan vannak ma? 1847-ben a főnöknő fiatal volt, ami arra mutatott, hogy már csak szűkebb körből lehetett választani. Nem volt még negyvenéves. Minél jobban csökken a számuk, annál fárasztóbb az életük; mindegyiknek a szolgálata kimerítőbb; már szemlátomást közeledett az a pillanat, amelyben csak tizenketten lesznek, hogy fájdalmas és görnyedt vállukon hordozzák Szent Benedek súlyos szabályzatát. A teher könyörtelen, és kevesek számára ugyanakkora, mint sokak számára. Rájuk súlyosodott, agyonnyomja őket. Bele is halnak. Abban az időben, mikor e könyv szerzője még Párizsban lakott, ketten haltak meg. Az egyik huszonöt éves volt, a másik huszonhárom. Ez elmondhatná, mint Julia Alpinula: Hic jaceo, vixi annos viginti et tres.[491] Ennek a hanyatlásnak a következménye az is, hogy a zárda lemondott a leánynevelésről.

Nem mulaszthattuk el, hogy mikor elmentünk e különös, titokzatos, sötét ház előtt, be ne lépjünk, és be ne vezessük lélekben azokat, akik követnek bennünket, és akik hallgatják, némelyek talán haszonnal, Jean Valjean mélabús történetét. Bepillantottunk ebbe a közösségbe, amely színültig van ósdi szokásokkal, amelyek ma olyan különöseknek tűnnek fel. Ez az elzárt kert. Hortus conclusus. Részletesen beszéltünk erről a különös helyről, de tisztelettel, legalábbis annyira, amennyire a tisztelet és a részletesség megfér egymással. Nem értünk mindent, de nem gúnyolunk semmit. Éppoly messze vagyunk Joseph de Maistre hozsannájától, aki végül a hóhért is szentté avatja, mint Voltaire kacagásától, aki még a feszületet is kicsúfolja.

Jegyezzük meg mellékesen, hogy ez következetlenség Voltaire-től; mert Voltaire éppúgy megvédelmezte volna Jézust, mint ahogy síkraszállt Calas[492] érdekében; és éppen azok számára, akik tagadják az Isten megtestesülését, vajon mit jelent a feszület? A bölcs meggyilkolását.

A tizenkilencedik században a vallásos gondolat válságba jutott. Elfelejtenek bizonyos dolgokat, és ezt helyesen teszik, feltéve, hogy annak helyébe, amit elfelejtenek, mást tanulnak. Az emberi szív nem bírja az ürességet. Bizonyos rombolások történnek, és helyes, hogy megtörténnek, de csak azzal a feltétellel, ha nyomon követi őket az újjáépítés.

Addig is tanulmányozzuk azokat a dolgokat, amik már nincsenek. Ismernünk kell őket legalább azért, hogy óvakodjunk tőlük. A múlt utánzatai hamis nevek alá bújnak, és szeretik jövendőnek nevezni magukat. Ez a kísértet, a múlt, szereti meghamisítani az útlevelét. Barátkozzunk meg azzal a gondolattal, hogy csapda van előttünk. Álljunk elébe! A múltnak van egy arca: a babona, és egy álarca: a képmutatás. Mutassuk meg az arcát, és rántsuk le az álarcát.

A zárdák kérdése bonyolult. Egyrészt a civilizáció kérdése, amely kárhoztatja őket; másrészt a szabadság kérdése, amely pártfogolja őket.

HETEDIK KÖNYV
Kitérés

I
A zárda mint elvont fogalom

Ez a könyv dráma, amelynek főszereplője a végtelen.

Másik szereplője az ember.

Ennélfogva, mivel zárda akadt az utunkba, be kellett mennünk. Miért? Azért, mert a zárda, amely éppúgy sajátsága a Keletnek, mint a Nyugatnak, az ókornak, mint a mai időknek, a pogányságnak, a buddhizmusnak, az iszlámnak éppúgy, mint a kereszténységnek, egyike azoknak az optikai műszereknek, amelyekkel az ember a végtelent kémleli.

Itt nincs helyünk rá, hogy terjengősen fejtegessünk bizonyos gondolatokat, mindazonáltal, bár teljes mértékben fenntartjuk véleményünket, megszorításainkat, sőt ellenérzésünket, meg kell mondanunk, hogy valahányszor az emberben a helyesen vagy helytelenül felfogott végtelennel találkozunk, úgy érezzük, hogy tisztelet ejt rabul.

Van a zsinagógában, a mecsetben, a pagodában, a vigvamban undorító vonás, amit kárhoztatunk, és fenséges vonás, amit imádunk.

Micsoda szemlélődés ez a léleknek, micsoda határtalan álmodozás!

Az Isten visszfénye az emberség falán.

II
A zárda mint történelmi tény

A történelem, az ész és az igazság szempontjából a szerzetesség kárhozatos.

Ha valamely nemzetben a kolostorok elszaporodnak, akadályai a vérkeringésnek, zavaró intézmények, a henyélés központjai ott, ahol a munka központjaira van szükség. A szerzetesi közösségek a nagy társadalmi közösségben olyanok, mint a fagyöngy a tölgyfán, a szemölcs az emberi testen. Virágzásuk és pocakjuk az ország elszegényedése. A szerzetesi rendszer, amely jó volt a civilizáció kezdetén, mert hasznos volt arra, hogy lelki eszközökkel előidézze az állatiság csökkenését, ártalmas a népek férfikorában. Ezenfelül mikor lazul és a bomlás korszakába jut, mivel továbbra is példának veszik, ugyanazokból a szempontokból válik ártalmassá, amelyek üdvössé tették tisztasága korszakában.

A szerzetesi elzárkózás ideje lejárt. A kolostorok, amelyek hasznosak voltak a modern civilizáció nevelésének kezdetén, akadályozták növekedésében, és ártalmasak a fejlődésére nézve. A zárdák, amelyek mint az ember tökéletesítésének intézménye és módszere, jók voltak a tizedik században, vitathatók a tizenötödikben, és megvetésre méltók a tizenkilencedikben. A szerzetesség lépfenéje csontvázzá mart két csodálatra méltó nemzetet, Olaszországot és Spanyolországot, amelyek közül az egyik a világossága, a másik a ragyogása volt Európának századokon át, és ez a két nagyszerű nép még csak korunkban kezd gyógyulni, 1789 egészséges és erős higiéniájának jóvoltából.

A zárda, különösen a régi apácazárda, amint még ennek a századnak a küszöbén is megvan Olaszországban, Ausztriában, Spanyolországban, a középkornak egyik legsötétebb összesűrűsödése. A zárda, ez a zárda, a rémségek metszőpontja. A tulajdonképpeni katolikus zárda teli van a halál fekete sugárzásával.

Különösen a spanyol zárda gyászos. Ott a homályban, a ködben gomolygó boltozatok alatt, a dómok bizonytalan félhomályában égbe nyúló tömör oltárok tornyosulnak, amelyek oly magasak, mint egy-egy székesegyház; ott a sötétben láncokon roppant fehér feszületek függnek; ott az ébenfán óriási elefántcsont Krisztusok terpeszkednek, meztelenül; nem is vérzők: vértől csapzottak; visszataszítók és nagyszerűk, az ízületekben kibukkannak a csontjaik, a térdükön zúzódások látszanak, sebeikből kivillan a hús, fejükön ezüst töviskoszorú, aranyszegekkel vannak átverve, homlokukon rubinból való vércseppek, és szemükben gyémántból való könnyek. A gyémántok és a rubinok mintha nedvesek volnának, és megríkatják odalent a sötétben azokat az elfátyolozott teremtéseket, akiknek derekát összemarcangolta a szöges öv és a szöges korbács, mellét elnyomorította a fűzvesszőfonat, térdeit felsebezte az imádság; ezeket a nőket, akik jegyesnek hiszik magukat, ezeket a kísérteteket, akik szerafimnek hiszik magukat. Vajon gondolkodnak-e ezek a nők? Nem. Vajon van-e akaratuk? Nincs. Vajon szeretnek-e? Nem. Vajon élnek-e? Nem. Idegeik csonttá merevedtek, csontjaik megkövesedtek. Éjszakából van szőve a fátyluk. Lélegzetük a fátyol alatt olyan, mint a halál megnevezhetetlenül tragikus lehelete. Az apátnő, valóságos kísértet, megszenteli és rémíti őket. Ez a zord szeplőtelenség. Ilyenek Spanyolország régi kolostorai. Szörnyű áhítat odúi, szüzek barlangjai, irgalmatlan helyek.

A katolikus Spanyolország rómaibb volt magánál Rómánál. A spanyol zárda volt elsősorban a katolikus zárda. A Kelet érzett rajta. Az érsek, a mennyország kiszlár agája,[493] elreteszelte és kémlelte az Istennek szánt lelkeknek ezt a háremét. Az apáca volt az odaliszk,[494] a pap volt az eunuch. A rajongókat álmukban választották ki, és ilyenkor bírták Krisztust. Éjjelente a gyönyörű, meztelen ifjú leszállt a keresztről, és révületbe borult a cella. Magas falak óvták minden földi elszórakozástól a titokzatos szultánát, akinek a Keresztrefeszített volt a szultánja. Egyetlen pillantás kifelé már hűtlenségszámba ment. Az in-pace helyettesítette a bőrzsákot. Azt, amit Keleten a tengerbe dobtak, Nyugaton a földbe dobták. A nők karjai mind a két helyen vonaglottak; amott a hullámokba; emitt a gödörbe kerültek; amott vízbe fullasztották, emitt elevenen eltemették őket. Szörnyű párhuzamosság.

Ma a múlt magasztalói, mivel a tényeket nem tagadhatják le, mosolyogni szoktak ezen. Kényelmes és furcsa módszert vettek divatba, hogy elnyomják a történelem leleplezéseit, hogy meggyengítsék a filozófia magyarázatait, hogy kiküszöböljenek minden kellemetlen tényt és minden homályos kérdést. Színfalhasogatásra való anyag, mondják az ügyeskedők. Színfalhasogatás, hajtogatják a fajankók. Jean-Jacques[495] színfalhasogató. Diderot színfalhasogató; Voltaire, mikor Calas-ról, La Barre-ról[496] és Sirvenről[497] beszél, színfalhasogató. Nem tudom már, ki fedezte föl legutóbb, hogy Tacitus is színfalhasogató, hogy Nero áldozat, és hogy határozottan meg kell esnie a szívünknek „ezen a szegény Holofernesen”.[498]

Azonban a tények nem zavartatják magukat, a tények csökönyösek. Ennek a könyvnek a szerzője tulajdon szemével látta nyolc mérföldnyire Brüsszeltől - egy darab középkor ez, mindenkinek a keze ügyében - a villers-i apátságban egy rét közepén, amely akkoriban a kolostor udvara volt, a tömlöcgödröt, és látott a Dyle partján négy kőbörtönt, félig a föld alatt, félig a víz alatt. Ezek az in-pacé-k. Mindegyik ilyen kőbörtönön ott van még a vasajtó maradványa, és az árnyékszéklyuk és egy rácsos nyílás, amely kívül kétlábnyira van a folyóvíz színe felett és belül hatlábnyira a padozat felett. Négy láb magasságban mossa kívülről a folyó vize a falát. A talaja mindig nedves. Az in-pace lakójának ez a nedves föld volt az ágya. Az egyik ilyen börtönben a falba erősített nyakvas csonkja meredezik, egy másikban látni négy gránitlapból készült négyszögletes ládafélét, amely nagyon rövid arra, hogy lefeküdjék benne, és nagyon alacsony arra, hogy álljon benne az ember. Ebbe élő embert fektettek, fölébe kő fedőlapot hengerítettek. Ez megvan. Ez látható. Megfogható. Ezek az in-pacé-k, ezek a börtönök, ezek a vaskapcsok, ezek a nyakvasak, ez a nyílás a tetején, amellyel egy vonalban hömpölyög a folyó, ez a gránitfedéllel lezárt kőláda, mint valami sír, azzal a különbséggel, hogy itt élő ember volt a halott, ez a talaj, amely csupa sár, ez az árnyékszéklyuk, ezek az átázott falak, micsoda színfalhasogatás!

III
Milyen feltétellel tisztelhetjük a múltat?

A szerzetesség, amilyen Spanyolországban volt és amilyen Tibetben, a civilizációra nézve valóságos sorvadás. Menthetetlenül megfojtja az életet. Egyszerűen irtja a népet. A kolostorba zárkózás: megférfiatlanítás. Ostora volt Európának. Vegyük ehhez a lelkiismereten nagyon gyakran elkövetett erőszakot, a kikényszerített belépéseket, a hűbériséget, amely a kolostorra támaszkodott, az elsőszülöttségi jogot, amely a család fölöslegét a szerzetességbe ontotta, a kegyetlenkedéseket, amelyekről épp most beszéltünk, az in-pacé-kat, a néma szájakat, az elfalazott agyvelőket, annyi értelmes lénynek az örök fogadalom börtönébe taszítását, a kámzsa felvételét, élő-eleven lelkeknek ezt az eltemetését. Vegyük ehhez a nemzeti pusztuláshoz az egyéni gyötrelmeket, és akárki legyen is az ember, érezni fogja, hogy megreszket a kámzsa és a fátyol, e két emberi találmányú szemfedő láttára.

Mégis, bizonyos pontokon és bizonyos helyeken, a filozófia ellenére, a haladás ellenére, a kolostori szellem a tizenkilencedik század kellős közepén is tovább él még, és ebben a pillanatban az aszkétaéletnek valami furcsa megújulása döbbenti meg a civilizált világot. Az elavult intézmények csökönyössége, hogy örökké fennmaradjanak, olyan, mint az avas illatszer makacssága, amely mindenáron a hajunkba akarna kerülni, mint a romlott hal követelőzése, amely mindenáron azt akarná, hogy megegyük, mint a gyermekkori ruha tolakodása, amely azt akarná, hogy a férfi viselje, és mint a holttestek gyöngédsége, amelyek visszajönnének, hogy ölelgessék az élőket.

- Hálátlanok! - mondja a ruha. - Én védelmeztelek benneteket rossz időben. Miért nem kellek nektek?

- A végtelen tengerről jövök - mondja a hal.

- Rózsa voltam - mondja az illatszer.

- Szerettelek benneteket - mondja a holttest.

- Civilizáltalak benneteket - mondja a zárda.

Erre csak egyet lehet felelni: annak idején.

Arról ábrándozni, hogy valaki végtelenül meghosszabbítsa a halott dolgokat, és hogy bebalzsamozással kormányozza az embereket, hogy visszaállítsa a korhadó dogmákat, újraaranyozza az ereklyetartókat, kitatarozza a kolostorokat, újra megáldja az ereklyeszekrényeket, újra helyet adjon a babonáknak, felélessze az elavult rajongásokat, újra markolatot csináljon a szenteltvíz-hintőknek és a kardoknak, újra felállítsa a szerzetességet és a militarizmust, azt a hitet vallja, hogy a társadalom boldogsága az élősdiek szaporításán fordul, nyakába ültesse a múltat a jelennek, furcsa volna. Mindazonáltal vannak teoretikusok, akik ezeket az elméleteket vallják. Ezek a teoretikusok különben szellemes emberek, és igen egyszerűen járnak el; olyan ruhát adnak a múltra, amelyet a társadalmi rendnek, isteni jognak, erkölcsnek, családnak, az ősök, tiszteletének, régi tekintélynek, szent hagyománynak, törvényes trónöröklési rendnek, vallásnak neveznek, és így kiáltanak:

- Ide nézzetek! Ezt fogadjátok el, tisztességes emberek.

Ezt a logikát már a régiek is ismerték. A haruspexek[499] gyakorolták. Krétával bemázoltak egy fekete üszőt, és azt mondták rá: fehér. Bos creatus.

Mi személy szerint egyes pontokon tiszteljük és mindenütt kíméljük a múltat, feltéve, ha belenyugszik abba, hogy meghalt. Ha élni akar, akkor támadjuk, és iparkodunk megölni.

A babonák, a vakbuzgóság, az álszenteskedés, az elfogultságok, ezek a kísértetek, bármennyire is csak kísértetek, görcsösen ragaszkodnak az élethez, szellemtestüknek fogai és karmai vannak; és kézitusában kell kiirtani őket, és viaskodni kell velük, és szakadatlanul kell viaskodni, mert az emberiségnek az is egyik végzete, hogy kísértetekkel való örökös harcra van kárhoztatva. Az árnyat nehéz torkon ragadni és földre teperni.

Egy zárda Franciaországban, a tizenkilencedik század kellős közepén: baglyok gyülekezete, amely szembeszáll a nappal. Egy kolostor, amelyet rajtakaptunk az aszketizmus bűnén, 1789, 1830 és 1848 városának kellős közepén, Róma, amely kivirágzik Párizsban, anakronizmus. Rendes időkben valamely anakronizmus felbomlasztására és kiirtására nem kell egyebet tennünk, csupán elolvastatni vele az évszámot. Csakhogy nem élünk rendes időket.[500]

Harcoljunk.

Harcoljunk, de tegyünk különbséget. Az igazságnak az a tulajdonsága, hogy sohasem túlzó. Mi szüksége van a túlzásra? Van olyasmi, amit el kell pusztítani, és van olyasmi, amit egyszerűen meg kell világítani és szemlélni. Micsoda erő a jóindulatú és komoly vizsgálódás! Ne vessünk csóvát oda; ahol elegendő a világosság.

Tehát, mivel a tizenkilencedik században élünk, általában és minden népnél, Ázsiában éppúgy, mint Európában, Indiában éppúgy, mint Törökországban, ellene vagyunk az aszkéta elzárkózásnak. Aki zárdát mond, mocsarat mond. Rothadásuk nyilvánvaló, poshadásuk egészségtelen, erjedésük megfertőzi és elsorvasztja a népeket; szaporodásuk valóságos egyiptomi csapás. Nem tudunk irtózás nélkül gondolni azokra az országokra, ahol a fakírok, a boncok, a szántonok, a kalugyerek, a marabutok, a talapoinok és a dervisek[501] úgy elszaporodnak, mint a nyüzsgő férgek. Mindez nem érinti a vallási kérdést. Ennek a kérdésnek vannak bizonyos titokzatos, szinte félelmetes oldalai; legyen szabad alaposan szemügyre vennünk ezeket.

IV
A zárda az elvek szempontjából

Emberek összeállnak, és együtt laknak. Milyen jog erejénél fogva? A társulás jogának erejénél fogva.

Bezárkóznak. Milyen jog erejénél fogva? Ama jog erejénél fogva, amely minden embert megillet, hogy kinyissa vagy bezárja az ajtaját.

Nem járnak ki. Milyen jog erejénél fogva? Annak a jognak erejénél fogva, hogy mindenki jöhet és mehet, ami magában foglalja azt a jogot is, hogy otthon maradhat.

Hát otthon mit csinálnak?

Halkan beszélnek; lesütik a szemüket; dolgoznak. Lemondanak a világról, a városokról, az érzékiségről, a gyönyörökről, a hiúságról, a kevélységről, az érdekeikről. Durva gyapjú- vagy durva vászonruhát viselnek. Egyiknek sincs semmi néven nevezendő egyéni tulajdona. Aki gazdag volt, mikor ide belép, önként szegénnyé lesz. Amije van, odaadja a közösségnek. Aki úgynevezett nemes volt, úriember és földesúr, egyenlő azzal, aki paraszt volt. A cellája mindegyiknek egyforma. Mindegyik egyforma tonzúrát kap, egyforma kámzsát viselnek, egyforma fekete kenyeret esznek, egyforma szalmán alszanak, ha meghalnak, egyforma por válik belőlük. Egyforma tarisznya a hátukon, egyforma kötél a derekukon. Ha az a szabály, hogy mezítláb járnak, mind mezítláb járnak. Lehet ott akár herceg is, ez a herceg éppolyan árnyék, mint a többi. Itt nincsenek címek. Még a családnevek is eltűnnek. Csak keresztnevük van. Valamennyien a keresztnevek egyformaságában görbednek. Kiváltak a test szerinti családból, és megalkották közösségükben a lelki családot. Más rokonuk nincs, csak minden ember. Segítik a szegényeket, ápolják a betegeket. Maguk választják azokat, akiknek engedelmeskednek. Így szólítják egymást: testvérem.

Önök félbeszakítanak, és azt kiáltják:

- De hiszen ez az eszményi zárda!

Elegendő, hogy csupán lehetséges zárda legyen, és máris számba kell vennem.

Ez az oka annak, hogy az előbbi könyvben tisztelettudó hangon beszéltünk egy zárdáról. Ha eltekintünk a középkortól, ha eltekintünk Ázsiától, ha fenntartjuk a történelmi és politikai vizsgálódást, tisztán filozófiai szempontból, ha nem mondunk le az elengedhetetlen, a harcos szembenállásról, és azzal a feltétellel, hogy a zárdai élet teljesen önkéntes, és csupán olyanokat fogad be, akik beleegyeznek, a zárdai közösséget mindig bizonyos figyelmes és némi tekintetben tisztelettudó komolysággal szemléltem. Ott, ahol közös élet van, ott közösség van; ott, ahol közösség van, ott van a jog. A zárda ennek a formulának a sarjadéka. Egyenlőség. Testvériség. Ó, mily nagy a szabadság! És mily ragyogó színváltozás! A szabadság elegendő arra, hogy a zárdát köztársasággá változtassa.

Folytassuk.

De ezek a férfiak vagy ezek a nők, akik ott vannak a négy fal között, darócruhában járnak, egyenlők, testvéreknek nevezik egymást; rendben van; de csinálnak-e még egyebet is?

Igen.

Mit?

Belebámulnak a sötétségbe, térdre hullanak, és összekulcsolják a kezüket.

Mit jelent ez?

V
Az imádság

Imádkoznak.

Kihez?

Istenhez.

Istenhez imádkozni, mit jelent ez?

Van-e végtelen rajtunk kívül? Vajon ez a végtelen egy-e, immanens-e, állandó-e; vajon szükségképpen anyagi-e, mivelhogy végtelen, és ha nem volna meg benne az anyag is, emiatt határolva volna, vajon szükségképpen értelmes-e, mivelhogy végtelen, és ha nem volna meg benne az értelem is, emiatt véges volna? Vajon ez a végtelen a lényeg gondolatát kelti-e bennünk, holott mi magunknak csupán a létezés gondolatát tulajdoníthatjuk? Más szavakkal, vajon nem ez a végtelen-e az abszolútum, amelynek mi vagyunk a relatívumai?

Egyúttal pedig, ha van rajtunk kívül végtelen, vajon nincs-e bennünk is végtelen? Vajon ez a két végtelen (milyen ijesztő többes!) nem kerekedik-e egymás fölé? Vajon a második végtelen nincs-e alárendelve az elsőnek? Vajon nem a tükre, a visszfénye, a visszhangja-e, nem a koncentrikus örvénye-e egy másik örvénynek? Vajon ez a második végtelen is értelmes? Gondolkodik-e? Szeret-e? Akar-e? Ha mind a két végtelen értelmes, akkor mindegyiknek megvan az akaratelve, és a magasabb rendű végtelenben éppúgy van én, mint ahogy az alsóbbrendű végtelenben van én. Ez az alsóbbrendű én a lélek; ez a magasabb rendű én az Isten.

Gondolatban kapcsolatba hozni az alsóbbrendű végtelent a magasabb rendű végtelennel, ezt úgy mondják: imádkozni.

Ne vegyünk el semmit az emberi szellemtől; az elfojtás káros. Újjá kell alakítani. Az embernek bizonyos adottságai az Ismeretlen felé irányulnak; a gondolat, az ábrándozás, az imádság. Az Ismeretlen: óceán. Mi a tudat? Az Ismeretlen iránytűje. Gondolat, ábrándozás, imádság: ezek nagyszerű titokzatos sugárzások. Tiszteljük őket. Hová irányulnak a léleknek ezek a fenséges kisugárzásai? A sötétségbe; vagyis a fényességbe.

A demokráciának az a nagyszerűsége, hogy semmit sem tagad, és hogy semmit sem tagad meg az emberségből. Az Ember jogához közel, legalábbis mellette, ott van a Lélek joga.

Kiirtani a fanatizmust és tisztelni a végtelent, ez a törvény. Ne elégedjünk meg azzal, hogy elnyújtózunk a Teremtés fája alatt, és szemléljük csillagokkal teli roppant tájait. Egy a kötelességünk: dolgozni az emberi lelken, védelmezni a titkot a csoda ellenében, imádni a megfoghatatlant és elvetni a képtelenséget, a megmagyarázhatatlanból valóban csupán a szükségeset elfogadni, egészségessé tenni a hitet, lehántani a babonákat a vallásról, lehernyózni az Istent.

VI
Az imádság abszolút jósága

Az imádságnak minden módja jó, feltéve, hogy őszinte. Meg is fordíthatjátok az imakönyveteket, csak merüljetek bele a végtelenbe.

Tudjuk, van egy filozófia, amely tagadja a végtelent. Van olyan filozófia is - ez már a patológia körébe tartozik -, amely tagadja a napot; ezt a filozófiát úgy hívják, hogy vakság.

Megtenni valami hiányzó érzékünket az igazság forrásává: ez a vak ember határtalan vakmerősége.

Az a különös, hogy milyen büszke, milyen fölényes és kicsinylő modort ölt ez a tapogatózó filozófia ahhoz a filozófiához képest, amely látja az Istent. Az ember mintha csak egy vakondok kiabálását hallaná: Mennyire sajnálom őket, hogy a világosságon élnek!

Tudjuk, vannak kiváló és nagy tehetségű ateisták. Ezek, mivel éppen a tehetségük visszavezeti őket az igazsághoz, alapjában véve nem egészen bizonyosak benne, hogy ateisták, ez rájuk vonatkozólag csupán meghatározás kérdése, és ha nem is hisznek Istenben, éppen azzal, hogy nagy szellemek, bizonyságai az Istennek.

Üdvözöljük bennük a filozófust, azonban könyörtelenül elítéljük a filozófiájukat.

Folytassuk.

Az is csodálatos, hogy az emberek milyen könnyen kifizettetik magukat szavakkal. Egyik északi - kissé ködös - metafizikai iskola[502] azt hitte, hogy forradalmat kelt az emberiség gondolkodásában, ha az Erő szó helyébe az Akarat szót teszi.

Ezt mondani: a növény akar, ehelyett, hogy: a növény nő, csakugyan termékeny gondolat volna, ha hozzátennők: a világegyetem akar. Miért? Mert ebből az következnék: a növény akar, tehát a növénynek van énje; a világegyetem akar, tehát van Istene.

Véleményünk szerint - pedig mi ezzel az iskolával ellentétben semmit sem vetünk el a priori - sokkal nehezebben fogadható el a növény akarása, amelyet ez az iskola hirdet, mint a világegyetem akarása, amelyet tagad.

Tagadni a végtelen akaratát, vagyis Istent, csak azzal a feltétellel lehet, ha tagadjuk a végtelent is. Ezt bebizonyítottuk.

A végtelen tagadása egyenesen a nihilizmusba vezet. Minden „az ész képzetévé” lesz.

A nihilizmussal nem lehet vitatkozni. Mert a nihilista logika még annak a létezésében is kételkedik, akivel vitatkozik, és nem egészen bizonyos a saját létezésében sem.

Felfogása szerint lehetséges, hogy ő maga sem egyéb önmaga számára, mint „eszének a képzete”.

Csak éppen nem veszi észre, hogy mindazt, amit tagad, mindenestül elfogadja, pusztán azzal, hogy kimondja ezt a szót: Ész.

Mindent összevéve, az olyan filozófia, amelyben minden az egyetlen nem szótagba torkollik, semmiféle utat nem nyit a gondolatnak.

A nem-re csak egy felelet van: igen.

A nihilizmusnak nincsen lendítő ereje.

Semmi: nincs. A semmi nem létezik. Minden valami. Semmi sem semmi.

Az ember sokkal inkább állításból él, mint kenyérből.

Látni és megmutatni magában véve nem elegendő. A filozófiának eleven erőnek kell lennie; kell hogy erőfeszítése és eredménye az ember megjavítása legyen. Sokratesnek bele kell olvadnia Ádámba, és létre kell hoznia Marcus Aureliust; más szavakkal: ki kell csiholnia a boldogság emberéből a bölcsesség emberét. Líceummá kell változtatnia az Édent. A tudománynak szíverősítőnek kell lennie. Mily szomorú cél, és mily vérszegény ambíció az élvezés! Az állat élvez! A gondolkodás a lélek igazi diadala. Odanyújtani a gondolatot a szomjúhozó embereknek, megadni valamennyinek elixír gyanánt az Isten fogalmát, összeolvasztani bennük a lelkiismeretet és a tudást, igazakká tenni őket ezzel a titokzatos párosítással: ez az igazi filozófia hivatása. Az erkölcs az igazságok kivirágzása. A szemlélődés cselekvésre vezet. Az abszolútumnak gyakorlatinak kell lennie. Az eszménynek belélegezhetőnek, ihatónak és ehetőnek kell lennie az emberi értelem számára. Az eszmény az, amelynek van joga így beszélni: Vegyétek, ez az én testem, ez az én vérem. A bölcsesség valamiféle szent áldozás. Csak ezzel a feltétellel nem lesz többé csupán a tudomány meddő szeretete, csak így válik az emberek egyesülésének egyetlen és felsőbbséges módjává, csak így magasztosodik vallássá a filozófia.

A filozófiának nem szabad egyszerű kiugró-ablaknak lennie, amely a titok fölé épült, hogy kedvére szemlélhesse a titkot, és az legyen az egyetlen eredménye, hogy kielégíti a kíváncsiságot.

Mikor gondolatunknak a kifejtését más alkalomra halasztjuk, beérjük annak a kijelentésével, hogy sem az embert nem tekintjük kiindulópontnak, sem a haladást végcélnak, ha nincs meg bennük az a két erő, ami mindegyiknek a mozgatója: a hit és a szeretet.

A haladás a cél; az eszmény a mintakép.

Mi az eszmény? Az Isten.

Eszmény, abszolútum, tökéletesség, végtelen: azonos szavak.

VII
Csak lassan a kifogásokkal

A történelemnek és a filozófiának örök kötelességei vannak, amelyek egyúttal egyszerű kötelességek; küzdeni az ellen, hogy Kaifás[503] püspök legyen, hogy Drakón[504] bíró legyen, hogy Trimalchio[505] törvényhozó legyen, hogy Tiberius[506] császár legyen; ez világos, egyenes és kristálytiszta, és nincs benne semmi homályosság. Azonban az elzárkózott életforma igényt tart arra, hogy hátrányaival és visszaéléseivel együtt tudomásul vegyék, és békén hagyják. A szerzetesi élet emberi probléma.

Mikor zárdákról beszélünk, a tévedésnek, de egyúttal az ártatlanságnak, az eltévelyedésnek, de egyúttal a jóakaratnak, a tudatlanságnak, de egyúttal az önfeláldozásnak, a vezeklésnek, de egyúttal a vértanúságnak a helyéről majdnem mindig egyszerre kell igent és nemet mondanunk.

A zárda ellentmondás. Célja az üdvösség; eszköze az áldozat. A zárda a leghatártalanabb önzés, amelynek eredője a leghatártalanabb lemondás.

Lemondani, hogy uralkodjunk: mintha ez volna a szerzetesség jelszava.

A kolostorban azért szenvednek, hogy élvezzenek. Váltót írnak alá a halálra. Földi éjszakával előre megfizetik a mennyei fényességet. A kolostor pokla előleg, amelyet a paradicsomi örökségre vesznek föl.

A fátyol vagy a kámzsa felvétele öngyilkosság, amelyért az örök élet a fizetség.

Nem hisszük, hogy ebben a tárgyban helyénvaló volna a gúnyolódás. Ebben minden komoly, a jó éppúgy, mint a rossz.

Az igaz ember összeráncolja a szemöldökét, de sohasem nevet kajánul. A felháborodást megértjük, a rosszindulatot nem.

VIII
A hit törvény

Még néhány szót.

Kárhoztatjuk az egyházat, ha cselszövényekbe bonyolódik, elítéljük a lelki hatalmat, amely az ideigvalóra áhítozik; azonban mindenben tiszteljük a gondolkodó embert.

Köszöntjük azt, aki térdre hull.

Valamiféle hitre feltétlenül szüksége van az embernek. Jaj annak, aki semmiben sem hisz!

Azért, mert valaki elmélyed, még nem dologtalan. Van látható munka és láthatatlan munka.

Szemlélődni annyi, mint dolgozni; gondolkodni annyi, mint cselekedni. A keresztbe tett karok dolgoznak, az összekulcsolt kezek cselekszenek. Az égre irányított tekintet munka.

Thales[507] négy évig maradt mozdulatlanul: megalapította a filozófiát.

Szerintünk a szerzetesek nem henyék, és a remeték nem naplopók.

A Sötétségről elmélkedni komoly dolog.

Anélkül, hogy az előbb elmondottakból bármit is visszavonnánk, azt hisszük: helyes, ha az élők gondolata szüntelenül a halálon jár. Ebben a pap és a filozófus egyetért. Meg kell halnunk. La Trappe apátja[508] így visszhangozza Horatiust.[509]

Az életet mintegy átitatni a sír jelenvalóságával, ez a bölcsnek a törvénye; és ez az aszkétának a törvénye. Ebben a tekintetben az aszkéta és a bölcs találkozik.

Van anyagi növekedés: ezt akarjuk. Van erkölcsi nagyság: ehhez ragaszkodunk.

A meggondolatlan és hebehurgya elmék ezt mondják:

- Mire jók a titokzatosságnak ezek a mozdulatlan alakjai? Mire valók? Mit csinálnak?

Ó! Abban a sötétségben, amely beburkol minket és vár, mikor nem tudjuk, hogy mi lesz velünk a nagy szétszórattatásban, ezt feleljük: Nincs felségesebb munka talán, mint az, amelyet ezek a lelkek végeznek. És hozzátesszük: talán hasznosabb munka sincs.

Nagyon is szükség van azokra, akik mindig imádkoznak azokért, akik sohasem imádkoznak.

Szerintünk a kérdés azon fordul, hogy mennyi gondolat vegyül az imádkozásba.

Leibniz[510] imádkozása nagyszerű; Voltaire imádása gyönyörű. Deo erexit Voltaire.[511]

Mi a vallás mellett foglalunk állást, a vallások ellen.

Azok közé tartozunk, akiknek meggyőződésük, hogy a szertartásos imák semmit érők, azonban az imádság fenséges.

Egyébként ebben a pillanatban, amelyet átélünk, ebben a pillanatban, amely szerencsére nem fogja rányomni bélyegét a tizenkilencedik századra, ebben az órában, amelyben annyi embernek lecsügged a feje, és alant jár a lelke, annyi élő ember között, akiknek erkölcse az élvezet, és akik elmerülnek a múlandó és zűrzavaros anyagiakban, mindaz, aki önmagát száműzi, tiszteletre méltó a mi szemünkben: A zárda lemondás. Az áldozat, még ha elvetélt, akkor is áldozat. Kötelességül vállalni valami kegyetlen tévedést, ez a maga nemében nagyszerű.

Önmagában véve és eszményi módon és minden tekintetben alaposan és részrehajlatlanul az igazsághoz tartva magunkat, a zárda, különösen az apácazárda - mert a mi társadalmunkban a nő szenved legtöbbet, és ebben a kolostori száműzetésben van valami tiltakozás -, az apácazárda bizonyos tekintetben tagadhatatlanul fenséges.

Ez a nagyon zord és nagyon komor kolostori élet, amelynek néhány vonását az előbb felrajzoltuk, nem élet, mert nem szabadság; nem a sír, mert nem a teljesség; ez az a különös hely, amelyről, mint valami magas hegység gerincéről, észrevesszük egyfelől azt az örvényt, amelyben vagyunk, másfelől azt az örvényt, amelybe majd jutunk; szűk és ködös határ ez, amely két világot választ el egymástól, s amelyet mind a kettő beragyog és egyúttal homályba von, amelyben az élet bágyadt sugara egybevegyül a halál halvány sugarával; a sír félhomálya ez.

Mi magunk pedig, mi nem hisszük azt, amit ezek a nők hisznek, azonban éppúgy, mint ők, hitben élünk, mi mindig bizonyos vallásos és gyengéd borzongással, irigységgel eltelt szánakozással gondoltunk ezekre az önfeláldozó, remegő és bizakodó teremtésekre, ezekre az alázatos és fenséges lelkekre, akik mernek élni a titok szakadéka szélén, akik várakoznak, a világ között, amely el van zárva előlük, és az ég között, amely még nem nyílt meg számukra, a fényesség felé fordulnak, amelyet nem látnak, egyetlen boldogságuk az a gondolat, hogy tudják, hol van, sóvárogják az örvényt és az ismeretlent, a mozdulatlan sötétségre szegzik szemüket, és térdre hullanak, tébolyultan, döbbenten, reszketőn, amint bizonyos órákban magasra emelik őket az örökkévalóság távoli fuvallatai.

NYOLCADIK KÖNYV
A temetők azt fogadják be, amit kapnak

I
Amelyben arról van szó, hogyan lehetne bejönni a zárdába

Ez volt az a ház, amelybe Jean Valjean, mint Fauchelevent mondotta, „lepottyant az égből”.

A kertnek azon a falán mászott be, amely a Polonceau utcára sarkallik. Az az angyali himnusz, amelyet az éjszaka közepén hallott, az apácák matutinum-éneke volt; az a terem, amelybe bekémlelt a félhomályban, a kápolna volt; az a tünemény, amelyet a földön elnyúltan látott, az engesztelést végző nővér volt; az a csengő, amelynek a hangja olyan furcsán meglepte, a kertész csengettyűje, amely Fauchelevent apó térdére volt csatolva.

Miután Cosette-et lefektették, Jean Valjean és Fauchelevent, amint láttuk, a jól megrakott lobogó tűz mellett egy kis darab sajtot ettek és egy pohár bort ittak vacsorára; aztán, mivel a házikóban levő egyetlen ágyat Cosette foglalta el, mindegyikük egy-egy csomó szalmán heveredett le.

Mielőtt lehunyták volna a szemüket, Jean Valjean ezt mondta:

- Most már itt kell maradnom.

Ez a mondás egész éjjel ott kóválygott Fauchelevent fejében.

Őszintén szólva, sem az egyik, sem a másik nem tudott aludni.

Jean Valjean, mivel tudta, hogy leleplezték, és Javert a nyomában van, megértette, hogy ő és Cosette elveszett, ha visszatérnek Párizsba. Aztán az az új vihar, amely rátámadt, idesodorta ebbe a zárdába. Jean Valjeannak csak egyetlen gondolata volt: itt maradni.

Nos, a magafajta szerencsétlen embernek ez a zárda a legveszedelmesebb és egyúttal a legbiztosabb hely volt; a legveszedelmesebb, mivel férfinak nem volt szabad betennie a lábát, és ha itt csípik, az olyan, mint a tettenérés, és Jean Valjean a zárdából egyenesen a börtönbe jut; a legbiztosabb, mert ha sikerül befogadtatnia magát és ott maradni, ugyan ki fogja ott keresni? Lehetetlen helyen lakni: ez volt a menekülés.

Maga Fauchelevent is törte a fejét. Először is megállapította, hogy nem ért az egészből semmit. Hogyan került ide Madeleine úr a magas falon keresztül? A zárda falain nem lehet csak úgy átugrani. De hogyan került ide egy gyerekkel együtt? Nem lehet megmászni egy meredek falat úgy, hogy gyermek van az ember karján. Ki volt ez a gyermek? Honnan jött egyik is, másik is? Mióta Fauchelevent a zárdában élt, semmit sem hallott Montreuil-sur-Merről, és semmit sem tudott abból, ami ott történt. Madeleine apó arckifejezése elvette a kedvét a kérdezősködéstől; és különben is Fauchelevent ezt gondolta magában: „Szent embert nem szokás faggatni.” Az ő szemében Madeleine úrnak megvolt teljes tekintélye. Mégis Jean Valjean néhány elejtett szavából arra következtetett a kertész, hogy Madeleine úr a nehéz idők miatt valószínűleg csődbe jutott, és hogy hitelezői üldözik; vagy talán valami politikai ügybe keveredett, és most bujkál; ez tetszetős volt Fauchelevent szemében, mert ő, mint nagyon sok északi parasztunk, a lelke mélyén megrögzött bonapartista volt. Madeleine úr bujkálása közben a kolostort választotta menedékhelyül, és magától értetődik, hogy itt akar maradni. Megfejthetetlen volt azonban - amire Fauchelevent folytonosan visszatért, és amin a fejét törte -, hogy Madeleine úr itt van, mégpedig ezzel a kislánnyal van itt. Fauchelevent látta őket, tapintotta őket, beszélt velük, és mégsem hitte. A felfoghatatlan bevonult Fauchelevent házikójába. Fauchelevent tapogatózott a találgatásokban, és csak ennyit tudott világosan: „Madeleine úr megmentette az életemet.” Ez az egyetlen bizonyosság elegendő volt, és megérlelte elhatározását. Magában így szólt: „Most rajtam a sor.” A lelke mélyén hozzátette: „Madeleine úr nem töprengett annyit, amikor arról volt szó, hogy a kocsi alá bújjon, és kiszabadítson engem.” Elhatározta, hogy megmenti Madeleine urat.

Mégis mindenféle kérdést és mindenféle feleletet forgatott a fejében: „Azután, amit értem tett, megmenteném-e, ha például tolvaj volna? Meg bizony. Ha gyilkos volna, megmenteném-e? Meg bizony. Mivel pedig szent, megmentsem-e? Meg bizony.”

De micsoda súlyos kérdés volt az, hogy hogyan tartsa itt a zárdában! Fauchelevent ettől a szinte emberfölötti vállalkozástól sem riadt vissza; ez a szegény picardiai paraszt, akinek nem volt egyéb támasztéka, mint az önfeláldozása, a jóakarata és némileg az a bizonyos ősi paraszti furfangja, amelyet egyúttal nemes cél szolgálatába állított, vállalkozott arra, hogy megmássza a kolostor lehetetlenségeit és Szent Benedek szabályzatának meredekeit. Fauchelevent apó, az aggastyán, egész életében önző volt, és napjai alkonyultán, sántán, törődötten, semmi érdeke sem volt már a világon, és most jólesett hálásnak lennie, és mivel látta, hogy erényes cselekedetet hajthat végre, belevetette magát, mint az olyan ember, akinek halálos ágyán egy pohár jó bor akad a keze ügyébe, amilyent még sohasem kóstolt, és mohón megissza. Hozzátehetjük, hogy az a szellem, amelyet évek óta belélegzett már ebben a zárdában, összetörte egyéniségét, és végül is megérlelte benne a szükségérzetet, hogy valami jó cselekedetet hajtson végre.

Tehát elhatározta: szolgálatára lesz Madeleine úrnak.

Az imént szegény picardiai parasztnak jellemeztük. Ez a minősítés helyes, de hiányos. Ennek a történetnek azon a pontján, ahol tartunk, tanácsos lesz, ha némileg megismerkedünk Fauchelevent apó természetrajzával. Parasztember volt, csakhogy írnokká lett, és ez ravaszsággal tetézte a furfangját és éleslátással az együgyűségét. Mivel különféle okok miatt kikopott a hivatalából, az írnok taligássá és napszámossá vedlett. Azonban hiába káromkodott és csapkodott az ostorával, ami, úgy látszik, kell a lovaknak, belsejében továbbra is írnok maradt. Volt benne valami természetes józan ész; nem beszélt így: se bű, se bá, se té, se tova; tudott csevegni, ami paraszti emberek között ritkaság; a többi paraszt ezt mondta róla: szinte úgy beszél, mint valami kaputos ember. Fauchelevent csakugyan az a fajta volt, amelyet a múlt század arcátlan és felületes szótára félig úrnak, félig bugrisnak nevez; és amelyet a kastélyból a kunyhókba átkerült képes kifejezésekkel a polgárság rekeszében ilyen felirattal látnak el: kicsit paraszt, kicsit városi; se hús, se hal. Fauchevelent, ámbár a sors kegyetlenül megpróbálta és nagyon elnyűtte, bár olyan volt, mint valami szegény, kifosztott öreg lélek, mégis olyan ember volt, aki azonnal megmozdul, éspedig nagyon készségesen; ez becses tulajdonság, és útját vágja annak, hogy az ember gonosszá legyen. Hibái és fogyatkozásai, mert ilyenek is akadtak, felszínesek voltak; mindent összevéve, az arca olyan volt, hogy rokonérzést ébresztett a megfigyelőjében. Ezen az öreg arcon nyoma sem volt azoknak a végzetes homlokráncoknak, amelyek rosszindulatra vagy bárgyúságra vallanak.

Fauchelevent apó, miután végtelenül sokat törte a fejét, virradatkor kinyitotta a szemét, és látta, hogy Madeleine úr ott ül a szalmacsomón, és nézi az alvó Cosette-et. Fauchelevent felült és megszólalt:

- Most, hogy itt van, hogy fogja nyélbe ütni azt, hogy bejöjjön?

Ez a kérdés összefoglalta a helyzetet, és felébresztette Jean Valjeant a merengéséből.

A két öreg tanácsot tartott.

- Mindenekelőtt - kezdte Fauchelevent - az az első dolga, hogy ki ne tegye a lábát ebből a szobából. Se a kicsike, se ön. Egy lépés a kertben, és végünk van.

- Rendben van.

- Madeleine úr - folytatta Fauchelevent -, ön nagyon szerencsés, akarom mondani, nagyon rossz pillanatban érkezett, az egyik apáca nagyon beteg. Ennek következtében nem sokat fognak törődni velünk. Úgy látszik, hogy haldoklik. A haldoklók imáit mondják. Az egész rendház fel van kavarodva. Ez foglalkoztatja őket. Ez a haldokló: szent asszony. Alapjában véve valamennyien szentek vagyunk itt. Köztem és köztük mindössze az a különbség, hogy ők így beszélnek: a cellánk, én pedig így mondom: a viskóm. Elmondják a könyörgést a haldoklóért, aztán a könyörgést a meghaltakért. Ma békében leszünk itt; de a holnapért nem állhatok jót.

- De hiszen ez a házikó - jegyezte meg Jean Valjean - a fal szögletében van, valamiféle rom takarja, fák is vannak előtte, nem látni a zárdából.

- És még hozzáteszem, hogy az apácák soha a tájára sem jönnek.

- Hát akkor? - kérdezte Jean Valjean.

Az a kérdőjel, amely ennek a „hát akkor”-nak a végén fölmeredt, annyit jelentett: úgy látom, hogy itt meg lehet bújnom. Erre a kérdőjelre felelt így Fauchelevent:

- Vannak kislányok.

- Miféle kislányok? - kérdezte Jean Valjean.

Mikor Fauchelevent kinyitotta a száját, hogy megmagyarázza az imént elhangzott mondását, a harang egyet csendült.

- Az apáca meghalt - állapította meg. - Ez a lélekharang.

És intett Jean Valjeannak, hogy hallgassa.

A harang még egyet csendült:

- Ez a lélekharang, Madeleine úr. A harang most huszonnégy óráig így egyfolytában minden percben csendül egyet, egészen addig, míg a holttestet ki nem viszik a templomból. Tetszik tudni, ezek a kislányok játszanak. Elég, ha a szünetben egy-egy labda elgurul, hogy ők érte jöjjenek - hiába van megtiltva -, hogy keressék, és mindent feltúrjanak itt. Ördögök ezek az angyalkák.

- Kik? - kérdezte Jean Valjean.

- A kislányok. Bizony önt hamarosan fölfedeznék. Elvisítanák magukat: Nini! Egy férfi! De ma nincs semmi veszedelem. Ma nem lesz szórakozás. Az egész nap imádságban telik. Hallja a harangot. Amint mondtam, percenként egy csendülés. Ez a lélekharang.

- Értem, Fauchelevent apó. Vannak bentlakó növendékek.

És Jean Valjean magában ezt gondolta: „Ez kapóra jönne Cosette nevelése érdekében.”

Fauchelevent felkiáltott:

- Teringettét! De mennyire vannak! Ezek a kislányok aztán hogy visítoznának itt ön körül! Hogy menekülnének! A férfi itt egyet jelent a pestissel. Hiszen látja, hogy nékem is csengettyűt kötnek a patámra, mint valami vadállatnak.

Jean Valjean egyre jobban gondolataiba mélyedt.

„Ez a zárda megmenthetne bennünket” - suttogta magában. Aztán hangosan megszólalt:

- Igen, ez a nehéz, itt maradni.

- Nem - ellenkezett Fauchelevent -, kimenni nehéz.

Jean Valjean érezte, hogy a vére a szívébe tolul.

- Kimenni!

- Igen, Madeleine úr, ahhoz, hogy bejöjjön, előbb ki kell mennie.

Fauchelevent hallgatott addig, míg a lélekharang csendülése elhangzott, aztán folytatta:

- Csak így nem szabad önt itt találni. Honnan jött? Nekem az égből pottyant, mert én ismerem; csakhogy az apácák megkövetelik, hogy mindenki a kapun jöjjön be.

Egyszerre csak, meglehetősen zűrzavarosan, másik csengő csendült meg.

- Á - szólt Fauchelevent -, a szavazó anyáknak csengetnek. Káptalanba gyűlnek. Mindig káptalant tartanak, ha valamelyikük meghal. Ez hajnalban halt meg. Rendszerint hajnalban halnak meg. De hát nem tudna ön kimenni arra, amerre bejött? Nézzük csak, nem azért, mintha faggatni akarnám, de hát hol jött be?

Jean Valjean elsápadt. Pusztán a gondolatára is megborzongott annak, hogy visszamenjen abba a rettenetes utcába. Jusson ki valaki egy tigrisekkel hemzsegő erdőből, és képzelje el, hogy mikor kimenekült belőle, azt a baráti tanácsot kapja, hogy menjen vissza. Jean Valjean úgy képzelte, hogy még az egész rendőrség ott hemzseg a városrészben, megfigyelőhelyükön vannak a rendőrök, mindenütt őrszemek, szörnyű markok merednek a nyaka felé, és talán maga Javert áll a tér sarkán.

- Lehetetlen! - mondotta. - Fauchelevent apó, vegye úgy, hogy onnan felülről pottyantam ide.

- De én elhiszem, én elhiszem - folytatta Fauchelevent. - Nekem nem kell mondania. A Jóisten bizonyosan kezébe vette önt, hogy közelről megnézze, és aztán elengedte. Csakhogy férfizárdába akarta letenni, de tévedett. Ahá, megint egy csendítés. Ez a kapust figyelmezteti, hogy értesítse az elöljáróságot, hogy az viszont értesítse a halottkémet, hogy az viszont jöjjön el megvizsgálni a halottat. Ez mind a halál szertartása. Ezek a jó apácák nem nagyon szeretik az ilyen látogatást. Az orvos bizony nem hisz semmit. Fölemeli a fátylat. Sőt néha más egyebet is fölemel. Milyen hamar értesítették most az orvost! Vajon mi lehet? Az ön kicsikéje még mindig alszik. Mi a neve?

- Cosette.

- Az ön leánya? Akarom mondani: ön a nagyapja?

- Igen.

- Őneki könnyű kijutnia innen. Nekem megvan a szolgálati ajtóm, amely az udvarra nyílik. Kopogtatok. A kapus kinyitja. Hátamon a puttonyom, benne a kicsike. Kimegyek. Fauchelevent apó kimegy puttonyával, ebben nincs semmi különös. Ön majd a lelkére köti a kislánynak, hogy maradjon csendben. Lapuljon meg a ponyva alatt. Ott hagyom majd, ameddig kell, a Chemin-Vert utcában, egy derék öreg gyümölcsöskofánál, aki jó ismerősöm, egyúttal süket, de van egy kiságya. Beleordítom a kofának a fülébe, hogy ez az unokahúgom, és hogy vigyázzon rá holnapig. Aztán a kicsike önnel együtt bejön. Mert én visszahozom önt. Annyi bizonyos. De ön, hogyan megy ki ön?

Jean Valjean a fejét rázta.

- Csak senki meg ne lásson. Ez a fő, Fauchelevent apó. Próbálja nyélbe ütni, hogy éppúgy jussak ki, mint Cosette, valami puttonyban, ponyva alatt.

Fauchelevent komoly zavara jeléül a bal keze középső ujjával a füle tövét vakargatta. Harmadik csengetés vonta magára a figyelmüket.

- Ez a halottkém, most távozik - magyarázta Fauchelevent. - Megnézte, és így szólt: meghalt, rendben van. Ha az orvos láttamozta a paradicsomba szóló útlevelet, akkor a temetkezési vállalat ideküld egy koporsót. Ha anya az illető, akkor az anyák fektetik bele; ha nővér, a nővérek fektetik bele. Azután én beszögezem. Ez hozzá tartozik a kertészmesterségemhez. A kertész egy kicsit sírásó is. Akkor aztán leviszik a templomnak egyik alacsony helyiségébe, amely az utcára nyílik, és amelybe a halottkémen kívül férfinak nem szabad belépnie. A halottvivők meg én, mi nem számítunk férfiaknak. Hát ebben a helyiségben szögezem le a koporsót. A halottvivők felkapják, és aztán gyí te! Hát így megy az ember az égbe. Hoznak egy koporsót, amelyikben semmi sincs, és visszavisznek egy olyant, amelyikben már van valami. Hát ez a temetés. De profundis.[512]

Vízszintesen betűző napsugár vonta fénybe az alvó Cosette arcát; bizonytalanul félig kinyitotta száját, és olyan volt, mint valami angyal, aki issza a fényt. Jean Valjean elmerült a nézésébe. Már nem hallgatott Fauchelevent-ra.

Ha nem hallgatnak az emberre, az még nem ok arra, hogy elhallgasson. A derék öreg kertész nyugodtan folytatta locsogását:

- Megássák a sírt a Vaugirard temetőben. Azt rebesgetik, hogy ezt a Vaugirard temetőt megszüntetik. Régi temető már, nem szabályszerű, nem bújik egyenruhába, és nyugalomba akar vonulni. Kár érte, mert kényelmes. Van ott egy barátom, Mestienne apó, a sírásó. Az apácáknak az a kiváltságuk, hogy csak sötét este szabad őket kivinni ebbe a temetőbe. A rendőrfőnökség külön engedélyt adott nekik erre. De mennyi esemény tegnap óta! A Keresztrefeszítésről nevezett anya meghalt, és Madeleine apó...

- El van temetve - fejezte be Jean Valjean szomorú mosollyal.

Fauchelevent felkapta a szót:

- Úgy bizony! Ha ön végképpen itt lehetne, akkor csakugyan el volna temetve.

Negyedszer is megszólalt a csengő. Fauchelevent sietve levette a szegről a csengettyűs térdhevedert, és rászíjazta a térdére.

- Ez nekem szól. A főnöknő anya hív. Ejnye, szúr a szíjam csatja. Madeleine úr, ne moccanjon, és várjon rám. Valami történt. Ha éhes, ott a bor, a kenyér meg a sajt.

Kiment a házikóból, és közben azt dünnyögte:

- Megyek már! Megyek már!

Jean Valjean látta, amint átsietett a kerten, olyan gyorsan, ahogy csak nyomorék lába bírta, miközben oldalvást folytonosan odapillantgatott a dinnyeágyásaira.

Tíz perc sem telt bele, és Fauchelevent apó, akinek a csengettyűje útközben szétriasztotta az apácákat, halkan koppantott egy ajtón, amire szelíd hang felelt: Mindörökké, Mindörökké, ami azt jelentette: Szabad.

Annak a szobának az ajtaja volt ez, amely a kertésznek volt fenntartva szolgálati beszélgetés céljaira. Ez a szoba szomszédos volt a káptalan termével. A főnöknő a szoba egyetlen székén ült, és várta Fauchelevent-t.

II
Fauchelevent elé nehézségek tornyosulnak

Bizonyos jellemű és foglalkozású embereknek, különösen papoknak és apácáknak az a tulajdonságuk, hogy az arcuk egyszerre tud izgatott és komoly lenni. Abban a pillanatban, amikor Fauchelevent belépett, a nyugtalanságnak ez a kettős alakja rajzolódott ki a főnöknő arcán, aki az a bizonyos, rendszerint jókedvű, kedves és tudós Blemeur kisasszony volt, Innocentia anya.

A kertész félénken köszöntötte, és megállt a cella küszöbén. A főnöknő, aki olvasóját morzsolgatta, felnézett, és így szólt:

- Ah! Maga az, Fauvent apó.

Ez a rövidített név közkeletű volt a zárdában.

Fauchelevent még egyszer köszönt.

- Fauvent apó, hívattam.

- Itt vagyok, tisztelendő anya.

- Beszélnem kell magával.

- Nekem is van valami mondanivalóm a tisztelendő anyának - mondta Fauchelevent olyan vakmerően, hogy belsejében maga is megreszketett.

A főnöknő ránézett.

- Ugyan! Közölni akar velem valamit?

- Egy kérésem volna.

- Nos, hát beszéljen.

Az öreg Fauchelevent, a volt írnok, az olyanféle parasztemberek közé tartozott, akik nem estek a fejük lágyára. Bizonyos fokú ügyes tudatlanság: erő; nem bizalmatlankodnak az emberek és lépre mennek. Fauchelevent ama több mint kétévi idő alatt, amióta a zárdában lakott, megállta a helyét. Mivel mindig magányosan volt, és mindig csak a kertészkedéssel foglalkozott, nemigen volt egyéb dolga, mint hogy kíváncsiskodjék. Abból a távolságból, amely őt ezektől a jövő-menő lefátyolozott nőktől elválasztotta, nem látott maga előtt egyebet, csupán mozgó árnyakat. Figyelmessége és éles szeme révén sikerült testet adni ezeknek a tüneményeknek, és ezek a halottak megelevenedtek előtte. Olyan volt, mint a süket, akinek a szeme kiélesedik, és mint a vak, akinek a hallása túlfinomodik. Igyekezett eligazodni a különféle csengetések jelentésében, és végül annyira jutott, hogy ebben a talányos és hallgatag kolostorban nem volt előtte semmi titok; ez a szfinx belefecsegte a fülébe minden titkát. Fauchelevent, ámbár mindent tudott, mindent elhallgatott. Ez volt a művészete. Az egész zárda gyengeelméjűnek tartotta. Zárdában nagy érdem ez. A szavazó anyák becsülték Fauchelevent-t. Kíváncsi ember volt, de tudott hallgatni. Bizalmat gerjesztett. Ezenfelül pontos ember volt, és csak akkor ment ki, ha a gyümölcsös- és zöldségeskert miatt okvetlenül kellett. Ezt az otthon ülést javára írták. Mégis szóra bírt két férfit: a zárdában a kapust, és így megtudta a társalgó titkait; a temetőben pedig a sírásót, és így megtudta a temetés különösségeit; úgyhogy ezeknek az apácáknak a viszonyaiba kettős bepillantása volt; egyrészt az életükre, másrészt a halálukra. De ő nem élt vissza semmivel. A szerzet ragaszkodott hozzá. Öreg, sánta, rövidlátó, valószínűleg kissé nagyothalló, micsoda kitűnő tulajdonságok! Nehezen tudták volna pótolni.

Az öreg olyan ember biztonságával, aki tudja, hogy megbecsülik, a tisztelendő főnöknő előtt meglehetősen terjengős és mélyenszántó paraszti szónoklatba kezdett. Hosszadalmasan beszélt öregségéről, betegeskedéséről, éveinek terhéről, amelyek most már kétszeresen nehezednek rá; a munka egyre növekvő követelményeiről, aztán arról, hogy milyen nagy a kert, hogy éjjel is fel kell kelnie, mint például a múlt éjjel, amikor holdtölte miatt gyékénnyel kellett letakargatni a dinnyeágyásokat, és a végén arra lyukadt ki, hogy van egy öccse! - (a főnöknő mozdulatot tett) - nem éppen fiatal ember - (a főnöknő megint megmozdult, de ezúttal megnyugodottan) -, hogy ha kegyeskednének beleegyezni, ez az öccse eljönne hozzá lakni és segítene neki, hogy kitűnő kertész, hogy a zárdának jó szolgálatot tehetne, különbeket, mint ő maga - hogy különben, ha nem vennék fel az öccsét, mivel ő, a bátyja érzi, hogy törődött, és nem tudja elvégezni a munkát, végtelen sajnálatára kénytelen volna távozni - és hogy az öccsének van egy kislánya; akit magával hozna, és aki istenesen nevelkednék itt a zárdában, és aki talán, ki tudja, egyszer majd belépne apácának.

Mikor befejezte a mondókáját, a főnöknő abbahagyta az olvasója pergetését, és azt kérdezte tőle:

- Tudna szerezni ma estére egy jó erős vasrudat?

- Minek az?

- Emelőnek.

- Igen, tisztelendő anya - felelte Fauchelevent.

A főnöknő többet nem szólt, fölkelt és átment a szomszéd szobába, amely a káptalan terme volt, és amelyben valószínűleg együtt voltak a szavazó anyák. Fauchelevent magára maradt.

III
Innocentia anya

Körülbelül negyedóra telt el. A főnöknő visszajött, és megint leült a székre.

Mind a ketten elfogódottaknak látszottak. Tőlünk telhetőleg szóról szóra adjuk a párbeszédüket:

- Fauvent apó?

- Tisztelendő anya?

- Ismeri a kápolnát?

- Van ott egy kis rekeszem, ahonnan a misét és az officiumokat hallgatom.

- Dolgozott-e már a kórusban?

- Kétszer vagy háromszor.

- Arról van szó, hogy fel kell emelni egy követ.

- Nehéz?

- Az oltár mellett a kövezet egyik kockáját.

- Azt a követ, amely a sírboltot zárja?

- Azt.

- Ez olyan munka, amelyhez két ember kellene.

- A Mennybemenetelről nevezett anya, aki olyan erős, mint egy férfi, majd segít magának.

- Asszonyféle csak nem férfi.

- Csak asszonyfélét adhatunk segítségül. Mindenki annyit tesz, amennyit tehet. Azért, mert dom Mabillon[513] Szent Bernátnak négyszáztizenhét levelét adta ki, viszont Merlonus Horstius csak háromszázhatvanhetet adott ki, még nem gáncsolom Merlonus Horstiust.

- Én sem.

- Az az érdem, ha ki-ki erejéhez képest dolgozik. A zárda nem ácsműhely.

- És az asszonyféle nem férfi. Az én öcsém, az aztán erős!

- Meg aztán lesz emelője.

- Csak az efféle kulcs való az efféle ajtókhoz.

- Karika is van a kövön.

- Abba dugom bele az emelőrudat.

- És a kő úgy van beleillesztve, hogy ki lehet fordítani.

- Rendben van, tisztelendő anya. Ki fogom nyitni a sírboltot.

- És a négy énekes anya segíteni fog magának.

- És ha a sírbolt nyitva lesz?

- Megint be kell zárni.

- Ez az egész?

- Nem.

- Várom a parancsait, nagyon tisztelendő anya.

- Fauvent, mi megbízunk magában.

- Azért vagyok itt, hogy mindent megtegyek.

- És hogy semmiről egy szót se szóljon.

- Igenis, tisztelendő anya.

- Ha a sírbolt nyitva lesz...

- Megint bezárom.

- Igen, de előbb...

- Mi, tisztelendő anya?

- Le kell engedni bele valamit.

Elhallgattak. A főnöknőnek megmozdult az alsó ajka, mintha habozott volna, aztán megszólalt:

- Fauvent apó!

- Tisztelendő anya?

- Tudja, hogy egy anya ma reggel meghalt.

- Nem tudom.

- Hát nem hallotta a csendítést?

- A kert végében semmit sem hall az ember.

- Csakugyan nem?

- Alig hallom azt a csengetést, ami nekem szól.

- Virradatkor halt meg.

- Meg aztán ma reggel nem felém fújt a szél.

- A Keresztrefeszítésről nevezett anya. Szent volt.

A főnöknő elhallgatott, az ajkai még mozogtak egy keveset, mintha magában imádkozott volna, aztán folytatta:

- Három évvel ezelőtt a janzenista[514] madame de Béthune az igaz hitre tért, pusztán azért, hogy látta imádkozni a Keresztrefeszítésről nevezett anyát.

- Á, igen, most hallom a lélekharangot, tisztelendő anya.

- Az anyák bevitték a halottasszobába, amely a templomba nyílik.

- Tudom.

- Egyetlen férfi sem léphet be, és nem is szabad belépnie ebbe a szobába, csak magának. Jól vigyázzon. Szép dolog is volna, ha valami férfi bemenne a halottasszobába!

- Épp az kellene!

- Micsoda?

- Épp az kellene!

- Mit mond?

- Azt mondom, hogy épp az kellene.

- Mi kellene?

- Tisztelendő anya, én nem azt mondom, hogy mi kellene, csak azt mondom, hogy épp az kellene.

- Nem értem magát. Miért mondja, hogy épp az kellene?

- Hogy azt mondjam, amit ön mond, tisztelendő anya.

- De én nem mondtam, hogy épp az kellene.

- Ön nem mondta, de én azért mondtam, hogy azt mondjam, amit ön mond.

Ebben a pillanatban kilencet ütött az óra.

- Reggeli kilenc órakor és minden órában dicsértessék és áldassék a legméltóságosabb oltáriszentség - mondta a főnöknő.

- Ámen - mondta rá Fauchelevent.

Az óraütés kapóra jött. Elvágta az „épp az kellene”-ügyet. Valószínű, hogy enélkül a főnöknő és Fauchelevent sohasem bonyolódott volna ki ebből a csávából.

Fauchelevent megtörölte a homlokát.

A főnöknő megint suttogott magában, valószínűleg imádkozott, aztán megszólalt:

- A Keresztrefeszítésről nevezett anya életében megtéréseket idézett elő; halála után csodákat tesz majd.

- Csodákat tesz! - vágta rá Fauchelevent, és megvetette a lábát, és minden erejét összeszedte, hogy ne kövessen el még egy botlást.

- Fauvent apó, a Keresztrefeszítésről nevezett anya áldása volt a rendháznak. Kétségtelenül nem adatik meg mindenkinek, hogy úgy haljon meg, mint Bérulle bíboros, szentmisemondás közben, és úgy lehelje lelkét Isten felé, mikor éppen ezeket a szavakat mondja ki: Hanc igitur oblationem.[515] Azonban a Keresztrefeszítésről nevezett anya, ha ezt a kegyet nem is érhette meg, nagyon boldog halált ért. Az utolsó pillanatig eszméletén volt. Beszélt velünk, aztán az angyalokkal beszélgetett. Megadta utolsó parancsait. Ha magában valamivel több hit volna, és ha ott lehetett volna a cellájában, puszta érintéssel meggyógyította volna a lábát. Mosolygott. Éreztük, hogy feltámadt Istenben. Volt ebben a halálban valami mennyei.

Fauchelevent azt hitte, hogy ez valami imádság volt.

- Ámen - mondta rá.

- Fauvent apó, meg kell tenni azt, amit a halottak akarnak.

A főnöknő lemorzsolt néhány szemet a rózsafüzéren. Fauchelevent hallgatott. A főnöknő folytatta:

- Fontolóra vettem ebben a kérdésben több egyházi férfiú példáját, akik a mi Urunk szellemében dolgoztak, akik a papi élet gyakorlatában éltek, és akik csodálatosan hasznunkra vannak.

- Tisztelendő anya, innen sokkal jobban hallani a lélekharangot, mint a kertből.

- Különben ő több, mint halott, ő szent.

- Mint ön, tisztelendő anya.

- Húsz év óta koporsójában aludt, Szentatyánknak, VII. Piusnak külön engedélyével.

- Aki megkoronázta a csász... Buonapartét.

Olyan ügyes embertől, mint Fauchelevent, balfogás volt ez az utalás. Szerencsére a főnöknő egészen elmerült gondolataiba, és nem hallotta. Megszólalt:

- Fauvent apó?

- Tisztelendő anya?

- Szent Diodorus, Cappadocia érseke, azt kívánta, hogy sírjára ezt az egyetlen szót írják: Acarus, ami annyit jelentett, mint földi féreg; megtették. Igaz-e?

- Igaz, tisztelendő anya.

- Boldog Mezzocane, Aquila apátja, azt kívánta, hogy akasztófa alá temessék el; megtették.

- Ez is igaz.

- Szent Terentius, a Tiberis torkolati tengeri kikötő püspöke azt kívánta, hogy a sírkövére azt a jelet véssék, amellyel az apagyilkosok sírját szokták megjelölni, abban a reményben, hogy az arra járók majd leköpik a sírját. Megtették neki. Engedelmeskedni kell a halottaknak.

- Úgy legyen.

- A Franciaországban, Roche-Abeille közelében született Bemard Guidonis[516] holttestét, parancsa szerint és Kasztília királyának akarata ellenére, a limoges-i dominikánusok templomába vitték, ámbár Bemard Guidonis a spanyolországi Guy püspöke volt. Tagadhatja-e ezt valaki?

- Szó sincs róla, tisztelendő anya.

- Bizonyságunk erre a tényre Plantavit de la Fosse.

Csendben megint lepergett néhány olvasószem. A főnöknő folytatta:

- Fauvent apó, a Keresztrefeszítésről nevezett anyát abban a koporsóban fogjuk eltemetni, amelyben húsz évig feküdt.

- Ez rendjén van.

- Az álom folytatása ez.

- Hát ebbe a koporsóba kell majd beszögezni?

- Ebbe.

- És a temetkezési vállalat koporsóját üresen hagyjuk?

- Természetesen.

- Rendelkezésére állok a nagyon tisztelendő szerzetnek.

- A négy énekes anya majd segít magának.

- A koporsó beszögezésében? Nincs szükségem rájuk.

- Nem, a lebocsátásban.

- Hova?

- A sírboltba.

- Melyik sírboltba?

- Az oltár alá.

Fauchelevent megrándult.

- Az oltár alatti sírboltba?

- Az oltár alá.

- Csakhogy...

- Lesz magánál vasrúd.

- Igen, csakhogy...

- A karikába bedugja a rudat, és felemeli a követ.

- Csakhogy...

- Engedelmeskedni kell a halottaknak. A Keresztrefeszítésről nevezett anya utolsó kívánsága az volt, hogy a kápolna oltára alatti sírboltba temessük, hogy ne kerüljön profán földbe, hogy halálában ott maradhasson, ahol életében imádkozott. Ezt kérte, vagyis inkább parancsolta.

- Csakhogy tilos.

- Az emberek megtiltották, Isten parancsolja.

- De ha kisül?

- Mi megbízunk magában.

- Ó, én, én olyan vagyok, akár a zárdafal köve.

- A káptalan együtt van. A szavazó anyák, akikkel az imént tanácskoztam, s akik még fontolgatják a dolgot, úgy határoztak, hogy a Keresztrefeszítésről nevezett anyát kívánsága szerint a koporsójában temetjük el, oltárunk alá. Gondolja el, Fauvent apó, ha itt majd csodák történnek! Micsoda dicsőség Isten nevében rendházunkra! A csodák a sírokból támadnak.

- Csakhogy, tisztelendő anya, ha a közegészségügyi bizottság hivatalnoka...

- II. Szent Benedek[517]temetés dolgában ellene szegült Konstantinos Pogonatosnak.[518]

- Mégis a rendőrbiztos...

- Gundermar, egyike a hét német királynak, akik Constantius[519] uralkodása alatt bevonultak Galliába, határozottan elismerte a szerzeteseknek azt a jogát, hogy a szerzetben, vagyis az oltár alatt temetkezhetnek.

- Csakhogy a rendőrfelügyelő...

- A világ semmi a kereszthez képest. Martinus, a karthauziak tizenegyedik egyetemes rendfőnöke, ezt a jelszót adta rendjének: Stat crux dum volvitur orbis.[520]

- Ámen - mondta rá Fauchelevent, aki rendíthetetlenül mindig ezzel húzta ki magát a csávából, valahányszor latin szót hallott.

Aki hosszú ideje hallgatott, akármilyen hallgatósággal megelégszik. Gymnastoras szónok azon a napon, amelyen a börtönből kiszabadult, mivel rengeteg dilemma és szillogizmus megrekedt benne, megállt az útjába kerülő legelső fánál, szónoklatot intézett hozzá, és minden erejét összeszedte, hogy meggyőzze. A főnöknő, akire állandóan hallgatás tilalma súlyosodott, és aki csordultig megtelt mondókával, fölkelt, és kicsattant belőle a szóáradat, mint valami nyitott zsilipből.

- Jobb oldalamon Benedek és bal oldalamon Bernát. Kicsoda Bernát? Clairvaux első apátja. Áldott a bourgogne-i Fontaines földje, mert látta az ő születését. Apját Téceline-nek és anyját Aléthe-nek hívták. Citeaux-ban kezdte, hogy Clairvaux-ban állapodjék meg; Châlon-sur-Saône püspöke, Guillaume de Champeaux szentelte apáttá; hétszáz novíciusa volt, és százhatvan kolostort alapított; a sens-i zsinaton, 1140-ben, leteperte Abélard-t[521] és Pierre de Bruys-t és tanítványát, Henricust,[522] és még egy másfajta eretnekséget, amelynek hívei apostol-testvéreknek nevezték magukat; megszégyenítette Bresciai Arnoldot,[523] lesújtotta Raoul barátot, a zsidók gyilkolóját, irányította 1148-ban a reimsi zsinatot, elítéltette Gilbert de la Porrée-t, Poitiers püspökét, elítéltette Éon de l’Étoile-t,[524] kiegyenlítette a fejedelmek viszálykodását, megvilágosította ifjú Lajos[525] királyt, tanácsot adott III. Jenő pápának, szabályzatot a templomosoknak,[526] keresztes hadjáratot hirdetett, kétszázötven csodát tett életében, mégpedig harminckilencet egyetlenegy napon. Kicsoda Benedek? Monte-Cassino pátriárkája; a szerzetesi szentség második megalapítója; Nyugat Szent Vazulja.[527] Rendje negyven pápát adott, kétszáz bíborost, ötven pátriárkát, ezerhatszáz érseket, négyezer-hatszáz püspököt, négy császárt, tizenhét császárnét, negyvenhat királyt, negyvenegy királynét, háromezer-hatszáz kanonizált szentet, és immár ezernégyszáz éve áll. Egyfelől Szent Bernát, másfelől a közegészségügyi hivatalnok. Egyfelől Szent Benedek, másfelől a köztisztasági ellenőr! Az állam, a köztisztasági hivatal, a temetkezési vállalat, a szabályzatok, a közigazgatás, hát ismerjük mi mindezt? Minden járókelő megbotránkoznék, ha látná, hogy hogyan bánnak velünk. Még arra sincs jogunk, hogy hamvainkat Jézus Krisztusnak adjuk! A maga közegészségügye forradalmi találmány. Istennek a rendőrbiztosság alá rendelése, ilyen ez a század. Hallgasson, Fauvent!

Fauchelevent e zuhany alatt egészen összezsugorodott. A főnöknő folytatta:

- Senki sem vonja kétségbe a kolostornak a temetkezéshez való jogát. Csak a fanatikusok és a tévelygők tagadhatják. Rettenetesen zűrzavaros időket élünk. Nem tudják, amit tudni kellene, és olyasmit tudnak, amit nem kellene tudni. Az emberek durvák és istentelenek. Vannak ebben a korban olyan emberek, akik nem tudnak különbséget tenni a fenséges Szent Bernát és az úgynevezett Szegény Katolikusok Bernátja közt, aki valami derék pap volt, és a tizenharmadik században élt. Mások istenkáromlón merészkednek összehasonlítani XVI. Lajos vérpadját Jézus Krisztus keresztjével. XVI. Lajos csak király volt. Hát eszméljünk rá az Istenre! Nem ismerik már a különbséget igazság és igazságtalanság között. Ismerik Voltaire nevét, de nem ismerik már César de Bus[528] nevét. Mégis César de Bus boldoggá van avatva, Voltaire pedig csak egy boldogtalan. A legutóbbi érsek, Périgord bíboros, még azt sem tudta, hogy Charles de Gondren volt Bérulle utóda, és François Bourgoin volt Gondren utóda, és Jean François Senault volt Bourgoin utóda, és hogy a Szent Mártáról nevezett atya volt Jean François Senault utóda. Ismerik Coton atya[529] nevét, de nem azért, mert egyike volt annak a három férfiúnak, akik az oratoriánusok megalapításán fáradoztak, hanem azért, mert a hugenotta IV. Henrik király annyit káromkodott miatta. A világi emberek azért szeretik annyira Szalézi Szent Ferencet, mert csalt a játékban. És aztán támadják a vallást. Miért? Azért, mert voltak gonosz papok, mert Sagittarius, Gap püspöke, testvére volt Saloniusnak, Embrun püspökének, és mert mind a ketten Mommol követői voltak. De mit tesz ez? Vajon megakadályozta-e ez tours-i Szent Mártont[530] abban, hogy szentté legyen, és hogy odaadja köpenye felét a koldusnak? Üldözik a szenteket. Behunyják szemüket az igazságok előtt. Megszokták a sötétséget. Legdühöngőbb vadállatok a vak vadállatok. Senki sem gondol komolyan a pokolra. Ó! Gonosz nép! A király nevében[531] ma annyit jelent, mint a forradalom nevében. Nem tudják már, hogy mivel tartoznak az élőknek, sem azt, hogy mivel tartoznak a holtaknak. Tilos szentül meghalni. A temetés világi ügy. Ez borzalmas. II. Szent Leó[532] külön két levelet írt, egyiket Petrus Notáriusnak, a másikat a vizigótok királyának, hogy megtámadja és elvesse a halottakra vonatkozó kérdésekben az exarcha[533] tekintélyét és a császár fennhatóságát. Gautier, Châlons püspöke, szembeszállt ebben a tárgyban Ottóval, Burgundia hercegével. A régi hatóság egyetértett az egyházi felfogással. Sőt valamikor még világi dolgokban is szavunk volt a káptalanban. Citeaux apátja, a rend generálisa, örökös bírája volt a burgundiai parlamentnek. A halottainkkal azt tesszük, amit akarunk. Vajon nem a franciaországi Saint-Benoit-sur-Loire-nak nevezett fleuryi apátságban[534] van-e magának Szent Benedeknek a holtteste is, ámbár ő Olaszországban, Monte-Cassinón halt meg, 543. március 21-én, szombati napon? Mindez kétségbevonhatatlan. Irtózom a zsoltárdarálóktól, gyűlölöm az imádkozógépeket, átkozom az eretnekeket, de még jobban elátkoznám azt, aki mindennek az ellenkezőjét merné állítani. Nincs szükség egyébre, csak el kell olvasni Arnoul Wion, Gabriel Bucelin, Trithemius, Maurolicus és Dom Luc d’Achery könyveit.[535]

A főnöknő lélegzetet vett, aztán odafordult Fauchelevent-hoz:

- Fauvent apó, rendben van?

- Rendben, tisztelendő anya.

- Számíthatunk magára?

- Engedelmeskedni fogok.

- Jól van.

- Mindenestül a zárdáé vagyok.

- Tehát megértettük egymást. Maga lezárja a koporsót. A nővérek átviszik a kápolnába. Elmondjuk a halotti officiumot. Aztán mindenki visszamegy a kolostorba. Éjjeli tizenegy és tizenkét óra között maga odajön a vasrúddal. Minden a legnagyobb titokban történjék. A kápolnában nem lesz más, csak a négy énekes anya, a Mennybemenetelről nevezett anya és maga.

- Meg az a nővér, aki az oszlop előtt fog térdelni.

- Az nem fog hátranézni.

- De hallani fog.

- Nem fog odahallgatni. Különben is abból, amit a kolostor tud, a világ nem tud meg semmit.

Megint csend támadt, szünet következett. A főnöknő folytatta:

- Csatolja le a csengőjét. Fölösleges, hogy az oszlop előtt térdelő nővér észrevegye, hogy maga ott van.

- Tisztelendő anya?

- Mi az, Fauvent apó?

- Volt már itt a halottkém?

- Délután négy órakor jön. Már megadták a csengettyűjelet, hogy hívják el a halottkémet. De hát maga nem hall semmiféle csengetést?

- Csak a magaméra figyelek.

- Jól van, Fauvent apó.

- Tisztelendő anya, legalábbis hat láb hosszú emelőre lesz szükség.

- Honnan veszi?

- Ahol annyi rács van, akad ott egypár vasrúd is. Egész rakás ócskavasam van a kert végében.

- Negyed tizenkettő tájban; ne felejtse el.

- Tisztelendő anya?

- Mi az?

- Ha akármikor ilyen munkát kell majd végezni, itt van az öcsém, nagyon erős ember. Bikaerős!

- Olyan gyorsan végezzen, ahogy csak tud.

- Olyan nagyon gyorsan nem tudom elvégezni. Gyönge vagyok; ezért kellene segítség. Sántítok.

- A sántaság nem baj, és áldás is lehet. II. Henrik császárnak, aki leverte Gergely ellenpápát, és újra trónjára ültette VIII. Benedeket,[536] a Sánta és a Szent volt a mellékneve.

- Milyen jó, ha az embernek két mellénye van - dünnyögte Fauchelevent; aki csakugyan egy kissé nagyothallott.

- Fauvent apó, én úgy gondolom, hogy egy óra alatt végzünk. Ez nem sok. Legyen ott a vasrúdjával tizenegykor a főoltárnál. Az officium éjfélkor kezdődik. Jó negyedórával előbb mindennel készen kell lenni.

- Mindent megteszek, hogy bebizonyítsam odaadásomat a szerzet iránt. Hát ebben egyeztünk meg: én beszögezem a koporsót. Pontban tizenegy órakor ott leszek a kápolnában. Ott lesznek az énekes anyák, ott lesz a Mennybemenetelről nevezett anya. Két férfi többet érne. De hát mindegy! Elhozom az emelőrudat. Kinyitjuk a sírboltot, leeresztjük a koporsót, és bezárjuk a sírboltot! Aztán nyoma sem marad semminek. A kormánynak sejtelme sem lesz róla. Tisztelendő anya, rendben lesz így?

- Nem.

- Hát mi van még?

- Még ott van az üres koporsó.

Erre elhallgattak. Fauchelevent elgondolkodott. A főnöknő elgondolkodott.

- Fauvent apó, mi lesz a koporsóval?

- Kiviszik a temetőbe.

- Üresen?

Megint csend következett. Fauchelevent olyanfajta mozdulatot tett a bal kezével, mint mikor valaki megszabadult valami nyugtalanító gondolattól.

- Tisztelendő anya, én szögezem be a koporsót a templom ravatalozójában, és oda rajtam kívül senki sem léphet be, és én takarom le a koporsót a halotti lepellel.

- Igen, de a halottvivők, mikor a halottaskocsira viszik és mikor leeresztik a sírba, biztosan megérzik, hogy nincs benne semmi.

- Ó, hogy az ör...! - csattant fel Fauchelevent.

A főnöknő keresztet vetett, és szúrósan ránézett a kertészre. A ...dög a torkán akadt.

Hamarjában mondott valamit, hogy elfeledtesse a káromkodást.

- Tisztelendő anya, földet teszek a koporsóba. Így olyan lesz, mintha volna benne valami.

- Igaza van. A föld ugyanaz, mint az ember. Szóval rendbe hozza az üres koporsót?

- Ez már az én dolgom.

A főnöknő arca, amely eddig dúlt és sötét volt, felderült. Intett neki, feljebbvaló módjára, aki elbocsátja az alárendeltjét. Fauchelevent az ajtó felé indult. Mielőtt kiment volna, a főnöknő szelíden megszólalt:

- Fauvent apó, meg vagyok elégedve magával; holnap a temetés után hozza el hozzám az öccsét, és mondja meg neki, hogy a lányát is hozza el magával.

IV
Amelyben Jean Valjean egészen olyannak mutatkozik,
mintha olvasta volna Austin Castillejót

A sánták sietése olyan, mint a félszeműek kacsintása; nem valami gyorsan ér célhoz. Azonfelül Fauchelevent megzavarodott. Majdnem negyedórájába került, míg visszatért a kerti házikóba. Cosette ébren volt. Jean Valjean odaültette a tűz mellé. Abban a pillanatban, amikor Fauchelevent belépett, Jean Valjean éppen a kertész puttonyát mutogatta neki, amely a falon lógott, és ezt mondta:

- Jól figyelj rám, kicsi Cosette-em. Ki kell mennünk ebből a házból, de vissza fogunk jönni, és nagyon jó dolgunk lesz itt. Ez a bácsi ebben a puttonyban visz ki a hátán. Majd megvársz engem egy néninél. Odamegyek érted. De ha azt akarod, hogy Thénardier-né el ne csípjen, hallgass rám, és meg se mukkanj!

Cosette komoly arccal bólintott.

Mikor Fauchelevent kinyitotta az ajtót, Jean Valjean hátrafordult.

- Nos?

- Minden rendben van, és semmi sincs rendben - felelte Fauchelevent. - Engedélyt kaptam, hogy önt bebocsássam, de mielőtt bejönne, ki kell mennie. Hisz ez bonyolítja a dolgot. A kicsivel könnyű a dolog.

- Kiviszi?

- Csendben lesz?

- Jótállok érte.

- De ön, Madeleine apó!

És némi hallgatás után, amely csupa szorongás volt, Fauchelevent felkiáltott:

- De hát menjen ki ott, amerre bejött!

Jean Valjean, mint első ízben is, csak ennyit mondott:

- Lehetetlen.

Fauchelevent inkább magában beszélt, mint Jean Valjeanhoz, és úgy dünnyögte:

- Van még másvalami is, ami nyugtalanít. Azt mondtam, hogy földet teszek bele. Csakhogy azt gondolom, hogyha föld van benne, az nem olyan ám, mint valami holttest, nem lesz jó, ide-oda csúszik, mozogni fog. Az emberek megérzik. Beláthatja, Madeleine apó, hogy a kormány rá fog jönni.

Jean Valjean merőn rászögezte a szemét, és azt hitte, hogy félrebeszél.

Fauchelevent folytatta:

- Hogy az örd...dögvészbe akar innen kijutni? Holnap ennek mind meg kell lennie. Holnap hozom önt ide. A főnöknő várja.

Ekkor elmagyarázta Jean Valjeannak, hogy ez viszonzása valami szolgálatnak, amelyet ő, Fauchelevent, tesz a szerzetnek... Mert az is egyik kötelessége, hogy segédkezzék a temetéseknél, ő szögezi be a koporsót, és segít a sírásóknak a temetőben... Az az apáca, aki ma reggel meghalt, azt kívánta, hogy abban a koporsóban temessék el, amely az ágya volt, és tegyék a kápolna főoltára alatti sírboltba... Ez a rendőrségi szabályzat szerint tilos, azonban ez olyan halott, akinek teljesíteni kell a kívánságát... A főnöknőnek és a szavazó anyáknak elhatározott szándéka, hogy teljesítik a halott óhaját... Kibabrálnak a kormánnyal... Ő, Fauchelevent szögezi be a koporsót a kis cellában, ő emeli fel a kápolna kövét, és ő ereszti le a halottat a sírboltba. És ezért hálából a főnöknő felfogadja a rendházba kertésznek az öccsét és bentlakó növendéknek az unokahúgát... Az öccse Madeleine úr lesz, az unokahúga pedig Cosette... A főnöknő azt mondta neki, hogy másnap este, a temetőben lefolyt színleges temetés után vezesse hozzá az öccsét. De ő nem tudja kívülről bevezetni Madeleine urat, ha Madeleine úr nincs kint. Ez itt az első nehézség. Meg aztán van itt még egy nehézség: az üres koporsó.

- Mi az az üres koporsó? - kérdezte Jean Valjean.

Fauchelevent megfelelt rá:

- A hatósági koporsó.

- Miféle koporsó és miféle hatóság?

- Meghal egy apáca. A hatósági orvos eljön, és azt mondja: meghalt egy apáca. A kormány koporsót küld. Másnap halottaskocsit és halottvivőket küld, hogy kihozzák a koporsót, és a temetőbe vigyék. A halottvivők eljönnek, és felveszik a koporsót: üres lesz.

- Tegyen bele valamit.

- Halottat? Nincs.

- Nem halottat.

- Hát akkor mit?

- Élő embert.

- Miféle élő embert?

- Engem - felelte Jean Valjean.

Fauchelevent úgy felugrott ültéből, mintha bomba robbant volna a széke alatt.

- Önt?

- Miért ne?

Jean Valjean elmosolyodott, ami nála olyan ritka dolog volt, mint a napfény a téli égboltozaton.

- Tudja, Fauchelevent, hogy maga azt mondta: a Keresztrefeszítésről elnevezett anya meghalt, én pedig hozzátettem: és Madeleine apó el van temetve. Hát ez lesz az.

- Jó, jó, ön tréfál. Nem beszél komolyan.

- Nagyon komolyan beszélek. Ki kell mennem innen?

- Feltétlenül.

- Mondtam, hogy kerítsen nekem is valami puttonyt és ponyvát.

- Nos?

- A puttony fenyőfából lesz, és a ponyva fekete lepel.

- Először is fehér lepel. Az apácákat fehérben temetik.

- Hát nem bánom, fehér lepel.

- Ön nem olyan ember, Madeleine apó, mint a többiek.

Ilyen elképzelhetetlen dolgot hallani, ami valami vad és vakmerő fegyházi ötlet volt, kizökkenni a nyugalmas dolgokból, amik környékezik, és beleavatkozni olyasmibe, amit úgy hívott, hogy „a zárda rendes kerékvágása”, ez úgy meghökkentette Fauchelevent-t, mint ahogy meghökkenne a járókelő, aki a Szent Dénes utca csatornájában óriási sirályt látna halászni.

Jean Valjean folytatta:

- Arról van szó, hogy észrevétlenül ki kell jutnom innen. Ez a módja. De előbb magyarázza el nekem. Hogyan folyik le ez a dolog? Hol ez a koporsó?

- Az üres?

- Igen.

- Lent, abban az úgynevezett halottasszobában. Két állványon nyugszik, és rajta van a halotti lepel.

- Milyen hosszú a koporsó?

- Hat láb.

- Mi az a halottasszoba?

- Földszinti szoba, egyetlen rácsos ablaka a kertre néz, kívülről fatábla zárja; ajtaja kettő van, az egyik a zárdába, a másik a templomba nyílik.

- Milyen templomba?

- A nyilvános templomba, ahova mindenki bemehet.

- Magánál van ennek a két ajtónak a kulcsa?

- Nincs nálam. Nálam csak annak az ajtónak a kulcsa van, amely a zárdába vezet. A templomba vezető ajtónak a kulcsa a kapusnál van.

- Mikor nyitja ki a kapus ezt az ajtót?

- Majd csak akkor, ha beereszti a halottvivőket, akik a koporsóért jönnek. Amint a koporsót kivitték, a kapu újra bezárul.

- Ki szögezi le a koporsót?

- Én.

- Ki teríti rá a leplet?

- Én.

- Egyedül dolgozik?

- A rendőrorvos kivételével semmiféle férfinak nem szabad belépnie a halottasszobába. Még a falon is ott a felirat.

- El tudna-e rejteni engem ma éjjel abban a szobában, mikor már mindenki alszik a zárdában?

- Nem. De el tudnám bújtatni egy kis sötét fülkében, amely a halottasszobából nyílik, és amelyben a temetési szerszámaimat tartom; én vagyok az őre, a kulcsa nálam van.

- Hány órakor jön a halottaskocsi holnap a koporsóért?

- Délután három óra tájban. A temetés a Vaugirard temetőben lesz, késő este. Jó messzire van.

- Én majd ott lapulok a szerszámosfülkéjében egész éjjel és egész délelőtt. De mit eszem? Meg fogok éhezni.

- Majd én viszek valamit.

- Két órakor jöhet, és beszögezhet a koporsóba.

Fauchelevent visszahőkölt, és az ujjcsontjait ropogtatta.

- De ez lehetetlen!

- Ugyan! Fog egy kalapácsot, és szögeket ver valami deszkába!

Az, amit Fauchelevent el sem tudott képzelni, Jean Valjean szemében, ismételjük, gyerekjáték volt. Jean Valjean átesett már keményebb megpróbáltatásokon is. Aki valaha rab volt, ismeri azt a művészetet, hogyan kell összezsugorodni a menekülési módok szerint. A rab megszállottja a szökésnek, mint a beteg a krízisnek, amely megmenti, vagy végez vele. A kiszabadulás meggyógyulás. Mit nem vállalna az ember a gyógyulásért? Beszögeztetni magát egy ládába, elvitetni, mint valami poggyászt, sokáig benne maradni valami ládában, találni levegőt ott, ahol nincs, takarékoskodni a lélegzetével órák hosszat, érteni a módját, hogyan lehet fulladozni anélkül, hogy meghalna: ez Jean Valjeannak egyik titokzatos tehetsége volt.

Különben az olyan koporsó, amelyben élő ember van, a fegyencnek ez a mentő ötlete, egyúttal császári ötlet is. Ha hihetünk Austin Castillejo[537] barátnak, V. Károly[538] - aki lemondása után még egyszer utoljára látni akarta Barbara Blomberget, a kedvesét - ugyanezt a módszert alkalmazta, hogy behozassa őt a San Geronimo de Juste kolostorba, utána pedig kijuttassa.

Fauchelevent, amint kissé magához tért, felkiáltott:

- De hát hogy fog lélegzeni?

- Majd csak lélegzem.

- Abban a ládában! Én, ha csak rágondolok, máris fulladozom.

- Bizonyosan van fúrója, fúrjon majd néhány kis lyukat itt is, ott is a szájam tájékán, és úgy szögezze be a fedelét, hogy ne legyen nagyon szoros.

- Jó! És ha rájön a köhögés vagy a tüsszentés?

- Aki menekül, az se nem köhög, se nem tüsszög.

És Jean Valjean hozzátette:

- Fauchevelent apó, határozni kell: vagy lelepleznek itt, vagy azt választom, hogy távozom a halottaskocsin.

Mindenki megfigyelte már, hogy a macskák milyen szívesen állnak meg és sétálgatnak egy félig nyitott ajtó szárnyai között. Ki ne szólt volna már rá egy-egy macskára: „Ejnye, menj be hát!” Vannak emberek, akik, ha valami kétes eset adódik, ugyancsak hajlamosak arra, hogy ingadozzanak két elhatározás között, és még azt is megkockáztatják, hogy a végzet hirtelen lezárja az alkalmat, és eltapossa őket. A nagyon óvatosak - akik minden ízükben macskák, és éppen azért, mert macskák - néha nagyobb veszedelembe bonyolódnak, mint a vakmerők. Fauchelevent ilyen ingatag természetű ember volt. Azonban Jean Valjean hidegvére akaratlanul is magával ragadta. Ezt dünnyögte:

- Csakugyan, nincs rá más mód.

Jean Valjean folytatta:

- Csupáncsak az nyugtalanít, hogy mi történik majd a temetőben.

- Hát nekem meg éppen ez nem okoz gondot! - kiáltott fel Fauchelevent. - Ha ön bizonyos benne, hogy kibírja a koporsóban, én bizonyos vagyok abban, hogy kihozom a sírból. A sírásó részeges ember és barátom. Mestienne apó. Régi szabású öreg borivó. A sírásó gödörbe dugja a halottakat, én meg a zsebembe dugom a sírásót. Majd én elmondom önnek, hogy mi fog történni. Valamivel alkonyat előtt érünk ki, háromnegyed órával a temető kapujának bezárása előtt. A halottaskocsi egészen a sírig hajtat. Én a nyomában megyek; ez a kötelességem. A zsebemben kalapács, véső és harapófogók. A halottaskocsi megáll, a halottvivők kötelet kötnek az ön koporsójára, és leeresztik. A pap elmondja az imádságokat, keresztet vet, meghinti szenteltvízzel, és távozik. Kettesben maradok Mestienne apóval. Nekem barátom, mondtam már. Két dolog közül az egyik bizonyos: vagy részeg lesz, vagy nem lesz részeg. Ha nem részeg, ezt mondom neki: gyere, igyunk egy pohárral, ameddig még nyitva van a Vidám zug. Elviszem magammal, leitatom. Mestienne apónak nem sok kell, egy kis szesz úgyis mindig van benne, asztal alá iszom, fogom az igazolványát, hogy bejussak a temetőbe, és nélküle visszajövök. Önnek már csak velem lesz dolga. Ha részeg, ezt mondom neki: eredj innen, én majd elvégzem helyetted. Ő elmegy, és én kihúzom önt a gödörből.

Jean Valjean odanyújtotta a kezét, és Fauchelevent megindító, parasztos elérzékenyüléssel kapott utána.

- Megegyeztünk, Fauchelevent apó. Sikerülni fog.

„Feltéve, hogy nem hibban meg valahol - gondolta magában Fauchelevent. - Mert az rettenetes volna!”

V
A részegség nem orvosság a halál ellen

Másnap, amint a nap nyugovóra hajolt, a Maine körút gyér járókelői megemelték kalapjukat egy ódivatú, halálfejekkel, lábszárcsontokkal és könnycsepp alakú díszekkel ékes halottaskocsi előtt. Ebben a halottaskocsiban koporsó volt, rajta fehér halotti lepel, amelyen hatalmas fekete kereszt terült végig, mint valami hórihorgas halott, akinek lelógnak a karjai. Függönyös hintó ment utána, benne a karinges pap és a vörös sapkás ministránsgyerek. Fekete hajtókás, szürke egyenruhás két gyászhuszár lépkedett a halottaskocsi jobb és bal oldalán. Utána munkásruhájú öregember bicegett. A menet a Vaugirard temető irányában haladt.

Ennek az embernek a zsebéből kilátszott egy kalapácsnak a nyele, egy acélvéső lemeze és a harapófogó kettős csípője.

A Vaugirard temető kivétel volt Párizs temetői között. Különös sajátságai voltak, mint ahogy megvolt neki a nagykapuja és a kiskapuja, amelyeket a városnegyedben a régi emberek, akik csüngenek a hagyományos elnevezéseken, lovaskapunak és gyalogoskapunak neveztek. A Kis Picpus bernátrendi bencés apácái, mint már említettük, engedélyt nyertek, hogy itt késő este a temetőnek egyik külön sarkában temetkezhessenek, mivel ez a terület valamikor a rendházuk tulajdona volt. A sírásók, mivel emiatt nyáron esti, télen pedig éjjeli szolgálatuk volt a temetőben, különösen szigorú fegyelemre voltak szorítva. Párizs temetőinek kapuit ebben az időben napnyugtakor zárták, és mivel ez a városi hatóság szabályrendelete volt, a Vaugirard temető is éppúgy alá volt vetve, mint a többi. A lovaskapu és a gyalogoskapu két összeérő rácsozat volt, ezekhez Perronet[539] építésztől emelt házikó simult, amelyben a temető kapusa lakott. Ezek a rácsos kapuk tehát könyörtelenül megfordultak sarkaikban abban a pillanatban, mikor a nap eltűnt az Invalides-templom kupolája mögött. Ha egy-egy sírásó ebben a pillanatban megkésett a temetőben, csak egy módja volt arra, hogy kijusson: az az igazolvány, amelyet a temetkezési vállalat igazgatósága kiállított részére. A kapus ablakának táblájába levélszekrénynyílás volt vágva. A sírásó beledobta igazolványát ebbe a nyílásba, a kapus hallotta a koppanását, meghúzta a zsinórt, és a gyalogoskapu kinyílt. Ha a sírásónál nem volt ott az igazolvány, akkor megmondta a nevét, a kapus, aki gyakran már lefeküdt és aludt, fölkelt, kijött, megismerte a sírásót, és kulccsal kinyitotta a kaput; a sírásó kiment, de tizenöt frank bírságot fizetett.

Ez a temető a szabálytól elütő különösségeivel kényelmetlen volt a közigazgatási vaskalapnak. Nem sokkal 1830 után megszüntették. Az úgynevezett keleti temető, a Montparnasse temető lett az utóda, és örökölte tőle azt a hírhedt kocsmát, amely közte és a Vaugirard temető közt volt; cégére deszkára festett birsalma, és derékszögben a kocsmaasztalok és a sírok között ezzel a felírással ékeskedett: Vidám zug. A Vaugirard temetőt elhervadt temetőnek lehetne nevezni. Elszoktak tőle. Belepte a penész, a virágok kivesztek belőle. A polgároknak eszük ágában sem volt, hogy a Vaugirard-ba temetkezzenek; lerítt róla a szegénység. A Pére-Lachaise, az már valami! A Pére-Lachaise-ben nyugodni, az olyan, mint például mahagónibútorok közt lakni. Azon meglátszik az előkelőség. A Vaugirard temető tiszteletre méltó bekerített terület, régi francia kertstílusban megtervezve. Egyenes utak, puszpángok, tuják, magyalbokrok, öreg sírok öreg tiszafák alatt, nagyon magas fű. Az este tragikus volt benne. Körvonalai imitt-amott kimondhatatlanul gyászosak.

A nap még nem nyugodott le, amikor a fehér leples, fekete keresztes halottaskocsi befordult a Vaugirard temető fasorába. A sánta ember, aki a nyomában lépkedett, nem volt más, mint Fauchelevent.

A Keresztrefeszítésről nevezett anya eltemetése az oltár alatti sírboltba, Cosette távozása, Jean Valjean becsempészése a halottasszobába minden baj nélkül bonyolódott le, és semmi sem zavarta meg.

Jegyezzük meg futtában, hogy a Keresztrefeszítésről nevezett anya eltemetése a zárda oltára alá szerintünk minden ízében megbocsátható. Olyanféle vétek ez, ami szinte kötelesség. Az apácák végrehajtották, mégpedig nem csupán nyugodtan, hanem lelkiismeretük élénk helyeslése közben. A zárdában az a valami, amit „kormánynak” neveznek, nem egyéb, mint beleavatkozás az egyházi tekintélybe, de ehhez a beavatkozáshoz mindig szó fér. Első a szabályzat; a törvénykönyv számít is, nem is. Emberek, alkossatok annyi törvényt, amennyi jólesik, de tartsátok meg őket magatoknak. A császárnak járó adó mindig csak maradéka az Istennek járó adónak. A vezér semmi a vezérelvhez képest.

Fauchelevent igen elégedetten sántikált a halottaskocsi nyomában. Kettős titka, egymással összefüggő két összeesküvése, egyik az apácákkal, a másik Madeleine úrral, egyik a zárda érdekében, másik ellene, egyformán sikerült. Jean Valjean nyugalma az a hatalmas nyugodtság volt, amely átterjed másokra is. Fauchelevent már nem kételkedett a sikerben. Ami még hátra volt, az már igazán semmi. Két év óta tízszer itatta le a sírásót, a derék Mestienne apót, a pufók atyafit. Csak úgy játszott Mestienne apóval. Azt tette vele, amit akart. Kényére-kedvére és tetszése szerint ráncigálta. Mestienne úgy táncolt, ahogy Fauchelevent fütyült. Fauchelevent tökéletesen biztosnak érezte magát.

Abban a pillanatban, amikor a menet befordult a temetőhöz vezető útra, Fauchelevent boldogan nézte a halottaskocsit, összedörzsölte roppant tenyereit, és halkan dörmögte:

- Ej, de jó kis tréfa!

Egyszerre csak megállt a halottaskocsi; a rácsos kapunál voltak. Meg kellett mutatni a temetési engedélyt. A temetkezési intézet embere összedugta a fejét a temető kapusával. Amíg beszélgettek, ami mindig egy- vagy kétperces álldogálást okozott, valaki, egy ismeretlen állt oda a halottaskocsi háta mögött Fauchelevent mellé. Afféle munkásember volt, tátongó zsebű ujjasban és kapával a hóna alatt.

Fauchelevent végigmérte az ismeretlent.

- Kicsoda maga? - kérdezte.

Az ember így felelt:

- A sírásó vagyok.

Ha valakinek ágyúgolyó vágna a melle közepébe, és ő túlélné ezt, az képedne el úgy, ahogy Fauchelevent elképedt.

- A sírásó!

- Az.

- Maga!

- Én.

- A sírásó az Mestienne apó.

- Csak volt.

- Hogyhogy csak volt?

- Meghalt.

Fauchelevent mindenre el volt készülve, csak arra nem, hogy egy sírásó is meghalhat. Mégis igaz; még a sírásók is meghalnak. Másoknak ássák a vermet, és végül maguk is beleesnek.

Fauchelevent csak tátotta a száját. Nagy nehezen tudott ennyit kidadogni:

- De hiszen ez lehetetlen!

- Pedig így van.

- De hát - kezdte bátortalanul - a sírásó az Mestienne apó.

- Napóleon után XVIII. Lajos, Mestienne után Gribier. Hallja-e, bácsi, az én nevem Gribier.

Fauchelevent sápadtan nézegette ezt a Gribier-t.

Hórihorgas, sovány, fakó, tetőtől talpig gyászos egy ember volt ez. Mintha levitézlett orvos lett volna, aki sírásóvá vedlett.

Fauchelevent felkacagott:

- Ó! Micsoda furcsa dolgok is történnek! Mestienne apó meghalt. A jó Mestienne apó meghalt, de él a jó Kadar bácsi! Tudja maga, ki az a jó Kadar bácsi? Az a hatgarasos, tetejes kancsó vörösbor! Suresne-i vörös, a teremtésit! Igazi párizsi suresne-i! Ó! Hát meghalt az öreg Mestienne! Sajnálom; jó mulatós ember volt. De maga is csak jó mulatós ember. Ugye, cimbora? Elmegyünk együtt, iszunk egy pohárral, most mindjárt.

Az ember ezt mondta rá:

- Én tanult ember vagyok. Négy osztályt jártam. Nem iszom soha.

A halottaskocsi megindult, és ott dübörgött már a temető főútján.

Fauchelevent meglassította lépteit. Nem is annyira sántasága miatt, mint inkább aggodalmában sántított.

A sírásó előtte lépkedett.

Fauchelevent még egyszer végigvizsgálta ezt a váratlanul idecsöppent Gribier-t.

Olyan emberfajta volt ez, amely már fiatalon is öreg, és sovány ugyan, de nagyon erős.

- Cimbora! - szólt oda Fauchelevent.

A férfi hátrafordult.

- Én vagyok a zárda sírásója.

- Kartársam - állapította meg a másik.

Fauchelevent, aki nem tanult ugyan, de éles eszű ember volt, észrevette, hogy félelmetes emberfajtával akadt dolga, afféle cikornyás beszédűvel.

Ezt dünnyögte:

- Nahát, hogy Mestienne apó meghalt.

Az ember beleszólt:

- Szőröstül-bőröstül. A Jóisten belenézett az esedékességi naplójába. Mestienne apón volt a sor. Mestienne apó meghalt.

Fauchelevent gépiesen mondta utána:

- A Jóisten...

- A Jóisten - vágott szavába a férfi fölényesen - a filozófusok szerint az Örökkévaló Atya; a jakobinusok szerint a Legfelsőbb Lény.

- Hát nem ismerkedünk össze? - dadogta Fauchelevent.

- Már megismerkedtünk. Maga paraszt, én párizsi vagyok.

- Addig nem ismeri az ember egymást, amíg nem ivott együtt. Egy pohár bor mellett kiönti az ember a szívét. Jöjjön velem, igyunk egyet. Az ilyesmit nem szokás visszautasítani.

- Első a munka.

Fauchelevent ezt gondolta magában: „Végem van.”

Már csak néhány kerékforgásnyira voltak a mellékúttól, amely az apácák szögletébe vezetett.

A sírásó megszólalt:

- Bácsi, nekem hét csöppséget kell ám etetnem. Mivel nekik enniük kell, nekem nem szabad innom.

És a komoly ember elégedettségével, aki valami jó mondást farag, hozzátette:

- Az ő éhségük ellensége az én szomjúságomnak.

A halottaskocsi befordult egy cipruscsoport mellett, letért a főútról, nekivágott egy mellékútnak, erről is letért, és valami sűrűségbe hatolt be. Ez jelezte, hogy már egészen közel van a sír, Fauchelevent meglassította lépteit, de nem tudta meglassítani a halottaskocsit. Szerencsére a föld felpuhult és felázott a téli esőzésektől, a kerekek belesüppedtek, és így a kocsi csak lassabban haladhatott.

Odalépett a sírásóhoz.

- Finom kis argenteuili borocska van ott - súgta oda Fauchelevent.

- Hallja-e, bácsi - szólalt meg az ember -, nekem nem kellett volna sírásónak lennem. Az apám a Prytanée[540] kapusa volt. Írónak szánt. De üldözte a balszerencse. Vesztett a tőzsdén. Le kellett mondanom az írói pályáról. Azért még most is utcai íródeák vagyok.

- Hát maga nem sírásó? - szólalt meg Fauchelevent, és belekapaszkodott ebbe a vékony kis szalmaszálba.

- Megfér a kettő egymással. Én halmozok.

Fauchelevent nem értette ezt az utolsó szót.

- Gyerünk inni - hajtogatta.

Itt megjegyzést kell tennünk. Fauchelevent, bármenynyire gyötörte is a szorongás, ajánlgatta ugyan az ivást, de egy pontra vonatkozólag nem nyilatkozott, hogy tudniillik ki fizet. Rendszerint Fauchelevent volt a meghívó, és Mestienne apó fizetett. Ajánlata, hogy menjenek inni, nyilván az új helyzetből eredt, amelyet az új sírásó teremtett, és ezt az ajánlatot meg kellett tenni, azonban az öreg kertész, szándékosan, homályban hagyta a fizetség Rabelais emlegette közmondásos negyedóráját.[541] Neki magának, Fauchelevent-nak, bármily izgatott volt is, esze ágában sem volt fizetni.

A sírásó fölényes mosollyal folytatta:

- Enni kell. Elfogadtam Mestienne apó örökségét. Ha az ember majdnem minden osztályt kijárt, kész filozófus. Kezem munkájához hozzátettem karjaim munkáját. Ott van az íróbódém a Sévres utca melletti piacon. Tudja, ott az Esernyőpiacon. A Croix-Rouge valamennyi szakácsnője az én ügyfelem. Én ütöm össze nekik a bakáiknak szóló vallomásokat. Reggel szerelmes leveleket írok, este sírt ások. Ilyen az élet, bácsikám.

A halottaskocsi haladt, Fauchelevent egyre tornyosuló nyugtalansággal nézegetett mindenfelé maga körül. Kövér izzadságcseppek potyogtak a homlokáról.

- Azonban - folytatta a sírásó - nem lehet két úrnak szolgálni. Hamarosan választanom kell a toll és a kapa között. A kapa elnehezíti a kezemet.

A halottaskocsi megállt.

A ministránsgyerek, aztán pedig a pap leszállt a függönyös kocsiról.

A halottaskocsi egyik elülső kis kereke ráment valamelyest a földhányásra, amely mögött ott tátongott a nyitott sír.

- Ej, de jó kis tréfa! - mondta újra Fauchelevent rémületében.

VI
Négy szál deszka között

Ki volt a koporsóban? Tudjuk. Jean Valjean.

Jean Valjean úgy helyezkedett el benne, hogy meg ne fulladjon; éppen csak hogy lélegzett. Különös jelenség, hogy a lelkiismeret biztossága milyen tökéletes biztosságot ad minden tekintetben. Az az egész terv, amelyet Jean Valjean kieszelt, tegnap este óta haladt, éspedig sikeresen haladt a megvalósulás felé. Ő is Mestienne apóra számított, mint Fauchelevent. Nem kételkedett a sikerben. Soha még válságosabb helyzetet nem fogadott nagyobb nyugalommal.

A koporsó négy deszkája valami szörnyű békességet sugároz magából. Úgy látszik, hogy a halottak nyugalmából átáradt valami Jean Valjean nyugodtságába.

Ennek a koporsónak a belsejében követhette és követte is minden részletét annak a szörnyű drámának, amelyet a halállal játszott.

Valamivel azután, hogy Fauchelevent befejezte a koporsófödél beszögezését, Jean Valjean érezte, hogy kiviszik, aztán megindul vele a kocsi. A rázkódás megszűnéséből megérezte, hogy a kövezetről műútra értek, vagyis hogy elhagyták az utcákat, és kiértek a körutakra. Valami tompa dübörgésből kitalálta, hogy az Austerlitz hídon mentek át. Az első megállásból megértette, hogy behajtottak a temetőbe; mikor a kocsi másodszor megállt, ezt mondta magában: „A sírnál vagyunk.”

Hirtelen érezte, hogy kezek ragadják meg a koporsót, aztán valami érdesen horzsolódik a deszkákon; megértette, hogy ez valami kötél, amelyet a koporsó körül kötnek, hogy leeresszék az üregbe.

Aztán szédülés fogta el.

Valószínű, hogy a halottvivők és a sírásó elvétették a koporsó egyensúlyát, és fejjel lefelé eresztették le. Mikor aztán vízszintesen és mozdulatlanul érezte magát, teljesen magához tért. Leért a sír fenekére.

Végigborzongott rajta a hideg.

Valami hang csendült fölötte, fagyosan és ünnepélyesen. Hallotta, amint száll, olyan lassan, hogy külön-külön kivehette a latin szavakat, amelyeket nem értett:

- Qui dormiunt in terrae pulvere, evigilabunt; alii in vitám aeternam, et alii in opprobrium, ut videant semper.

Gyermekhang felelt rá:

- De profundis.

A mély hang megint rázendített:

- Requiem aeternam dona ei, Domine.

A gyermekhang ráfelelt:

- Et lux perpetua luceat ei.[542]

A koporsófedélen olyasmit hallott, mintha néhány esőcsepp koppant volna rajta halkan. Valószínűleg a szenteltvíz volt.

Gondolta magában: „Mindjárt vége. Még egy kis türelem. A pap mindjárt megy. Fauchelevent elviszi Mestienne-t inni. Itt hagynak. Aztán Fauchelevent egyedül visszajön, és én kimegyek. Beletelik jó egy óra.”

A mély hang újra felzendült:

- Requiescat in pace.

És a gyermekhang befejezte:

- Amen.

Jean Valjean feszülten hallgatózott, és mintha távolodó léptek zaját hallotta volna.

„No, már mennek is - gondolta magában. - Egyedül vagyok.”

Egyszerre csak valami dübörgést hallott a feje fölött, mintha mennykő csapott volna oda.

Egy lapát föld hullott a koporsóra.

Még egy lapát föld zuhant.

Az egyik lyuk, amelyen át lélegzett, betömődött.

Harmadik lapát föld zuhant rá.

Aztán egy negyedik.

Vannak dolgok, amik legyűrik a legerősebb embert is. Jean Valjean elvesztette az eszméletét.

VII
Amelyben megtaláljuk ennek a mondásnak az eredetét:
ne veszítsük el a fejünket

Elmondjuk, mi történt a koporsó fölött, amelyben Jean Valjean nyugodott.

Mikor a halottaskocsi eltávozott, mikor a pap és a ministránsgyerek felszállt a kocsijára és elhajtatott, Fauchelevent, aki le nem vette szemét a sírásóról, látta, hogy lehajol és megmarkolja a lapátját, amely egyenesen bele volt tűzve a sírból kihányt földbe.

Ekkor Fauchelevent-ban döntő elhatározás érlelődött meg.

Odaállt a sír és a sírásó közé, összefonta a karjait, és csak ennyit mondott:

- Én fizetek!

A sírásó hökkenten meresztette rá a szemét, és ezt kérdezte:

- Mit, bácsi?

Fauchelevent ismételte:

- Én fizetek.

- Mit?

- A bort.

- Micsoda bort?

- Az argenteuilit.

- Hol van az az argenteuili?

- A Vidám Zug-ban.

- Menjen a pokolba! - szólt rá a sírásó.

És ledobott egy lapát földet a koporsóra.

A koporsó megkongott. Fauchelevent érezte, hogy megtántorodik, és mindjárt ő maga is a sírba szédül. Felkiáltott, olyan hangon, amely már majdnem fuldokló hörgésbe bágyadt:

- Cimbora, mielőtt még bezárják a Vidám Zug-ot.

A sírásó megint földet vett a lapátjára. Fauchelevent folytatta:

- Én fizetek!

És megragadta a sírásó karját.

- Ide hallgasson, cimbora. Én a zárda sírásója vagyok. Segíteni akarok magának. Ez olyan munka, ami késő estére is maradhat. Előbb gyerünk, igyunk meg egy pohárral.

És amíg beszélt, görcsösen belekapaszkodott ebbe a kétségbeesett makacskodásba, és ez a gyászos gondolat vetődött fel benne: „És ha iszik is! Vajon berúg-e?”

- Bácsi - szólalt meg a sírásó -, ha mindenáron akarja, hát én kötélnek állok. Iszunk majd egyet. A munka után, előbb nem.

Meglódította a lapátot. Fauchelevent visszatartotta.

- Ez az a bizonyos hatgarasos argenteuili!

- Ejnye no - türelmetlenkedett a sírásó -, maga olyan, mint valami harangozó. Bim-bam, bim-bam; egyebet sem tud mondani, csak ezt. Menjen a fenébe.

És belódította a második lapáttal. Fauchelevent ebben a pillanatban annyira volt, hogy azt sem tudta már, mit beszél.

- De hát jöjjön inni - kiáltott rá -, hiszen én fizetek!

- Előbb ágyba fektetjük a gyereket - ellenkezett a sírásó.

Bezúdította a harmadik lapáttal is.

Aztán benyomta a földbe lapátját, és hozzátette:

- Nézze csak, ma éjjel hideg lesz, és a halott apáca még utánunk kiabálna, ha takaró nélkül fektetnénk le.

Ebben a pillanatban, miközben a sírásó lehajolt, hogy tele vegye a lapátját, kinyílt az ujjasának a zsebe.

Fauchelevent döbbent tekintete gépiesen esett erre a zsebre, és megakadt rajta.

A nap még nem bújt el a látóhatáron; még eléggé világos volt ahhoz, hogy észrevegyen valami fehér tárgyat ennek a tátongó zsebnek a mélyén.

Mindaz a fény, ami megvillanhat egy picardiai paraszt szemében, átcikázott Fauchelevent szemgolyóján. Ötlete támadt.

Anélkül, hogy a sírásó, aki a lapát földdel foglalatoskodott, észrevette volna, hátulról benyúlt a zsebébe, és kihúzta belőle azt a fehér valamit, ami benne volt.

A sírásó a negyedik lapát földet is lezúdította a sírba.

Abban a pillanatban, amikor megfordult, hogy az ötödikkel is felvegye, Fauchelevent fagyos nyugalommal végigmérte, és odaszólt neki:

- Igaz is, itt van az igazolványa?

A sírásó abbahagyta a munkát.

- Micsoda igazolvány?

- A nap mindjárt lenyugszik.

- Hát jó, hadd tegye fel a hálósapkáját.

- A temető kapuját bezárják.

- Hát aztán?

- Itt az igazolványa?

- Ó, az igazolványom! - mondta a sírásó. És kotorászni kezdett a zsebében.

Egymás után átkutatta a zsebeit. Aztán áttért a mellényzsebeibe, turkált az egyikben, kifordította a másikat.

- De nincs - dadogta -, nincs itt az igazolványom. Elfelejtettem.

- Tizenöt frank bírság - mondta Fauchelevent.

A sírásó elzöldült. A fakó emberek zöldre sápadnak.

- Ó, azt a fűzfán fütyülő rézangyalát! - kiáltott fel. Tizenöt frank bírság!

- Háromszáz sou - állapította meg Fauchelevent.

A sírásó leejtette a lapátját.

Most Fauchelevent-on volt a sor.

- No jó, újonc - csillapította Fauchelevent -, azért nem kell kétségbeesni. Azért nem kell mindjárt öngyilkosnak lenni, és belefeküdni ebbe a sírba. Tizenöt frank az tizenöt frank, és különben meg is menekülhet a fizetségtől. Én már vén róka vagyok, maga még újonc. Én mindennek ismerem a fortélyát, a bibijét, a csínját-bínját. Adok magának egy baráti tanácsot. Annyi bizonyos, hogy ha a nap lenyugszik, ha odaért ahhoz a kupolához, akkor a temetőt öt perc múlva bezárják.

- Ez igaz - mondta rá a sírásó.

- Öt perc alatt nem tudja betakarni a sírt, fene egy mély gödör ez, és nem tud idejében végezni, hogy még kapuzárás előtt kijuthasson.

- Ez már igaz.

- Akkor pedig tizenöt frank bírság.

- Tizenöt frank.

- De arra még van ideje... hol is lakik maga?

- Mindjárt itt a sorompónál. Negyedórányira innen. Vaugirard utca 87. szám.

- Még van ideje, hogy hamarjában kijusson, ha nyakába kapja a lábát.

- Ez bizonyos.

- Ha egyszer kívül van a kapun, hazairamodik, fogja az igazolványát, visszajön, a temető kapusa beengedi. Ha itt az igazolványa, semmit sem kell fizetnie. És eltemeti a halottját. Én majd vigyázok itt rá addig, hogy meg ne szökjék.

- Bácsi, az életemet köszönhetem magának.

- Hát akkor iszkoljon innen! - sürgette Fauchelevent.

A sírásó túláradó hálával rázta meg a kezét, és vágtatva eliramodott.

Mikor a sírásó eltűnt a sűrűben, Fauchelevent fülelt, míg csak lépései el nem hangzottak, aztán a sír fölé hajolt, és halkan leszólt:

- Madeleine apó.

Nem kapott feleletet.

Fauchelevent végigborzongott. Nem is annyira leszállt, mint inkább valósággal belebukott a sírba, a koporsó fejére vetette magát, és bekiáltott:

- Él még?!

A koporsóban néma csend.

Fauchelevent-nak reszketésében a lélegzete is elfulladt, fogta az acélvésőt és a kalapácsot, és felfeszítette a koporsó födelét. Jean Valjean arca feltűnt a szürkületben, lehunyt szemmel, sápadtan.

Fauchelevent haja égnek meredt, fölegyenesedett, aztán háttal nekiesett a sírgödör falának, majdnem odarogyott a koporsóra. Csak nézte Jean Valjeant.

Jean Valjean csak feküdt, halványan és mozdulatlanul.

Fauchelevent, mintha sóhajtott volna, halk hangon dörmögte:

- Meghalt!

És fölegyenesedett, keresztbe fonta karjait, oly szenvedélyesen, hogy két ökle a vállához csapódott, és felkiáltott:

- Hát így mentem meg én az ő életét!

És ekkor a szegény öreg felzokogott. Hangosan beszélt, mert tévedés azt hinni, hogy az emberek nem szoktak egyedül is hangosan beszélni. A nagy izgalmak gyakran hangosan szólalnak meg.

- Mestienne apó a hibás. Miért halt meg ez a hülye? Miért kellett épp akkor megdöglenie, amikor az ember nem volt elkészülve rá? Ő az oka Madeleine úr halálának. Madeleine apó! Lent van a koporsóban. Odavan. Vége. Hát ilyesmi is lehetséges? Ó, Istenem! Meghalt! Nos hát, és a kicsike, mit csinálok vele? Mit mond majd a gyümölcsöskofa? Hogy egy ilyen ember csak így meghal, Úristen, hát lehetséges ez? Ha arra gondolok, hogy odafeküdt a kocsim alá! Madeleine apó! Madeleine apó! A teremtésit, megfulladt, megmondtam én. Nem akarta elhinni. Nahát, ez csakugyan jó kis tréfa! Meghalt ez a derék ember, a le jobb ember a Jóisten valamennyi jó népe között! És a kicsikéje! Ó, én bizony nem megyek vissza oda. Itt maradok. Hogy, hogy is követhettünk el ilyen bolondot?! Hát érdemes volt megöregednünk, hogy vén bolond legyen mind a kettőnkből? De hát tulajdonképpen hogy is jutott be a zárdába? Már akkor kezdődött a dolog. Nem szabad ilyesmit elkövetni, Madeleine apó! Madeleine apó! Madeleine! Madeleine úr! Polgármester úr! Nem hallja. Hát most vágja ki magát!

És tépte a haját.

Távolról a fák közül éles csikorgás hallatszott. Bezárták a temető kapuját.

Fauchelevent Jean Valjean fölé hajolt, és egyszerre csak visszahőkölt és hátratántorodott, már amennyire a sírban lehetett. Jean Valjean szeme nyitva volt, és nézett.

Rémületes látvány a halott, majdnem éppolyan rémületes látvány a feltámadás. Fauchelevent kővé dermedt, elsápadt, megriadt, hányta-vetette ez a sok felfokozott izgalom, nem tudta, élő emberrel vagy halottal van-e dolga, csak nézte Jean Valjeant, aki rábámult.

- Elaludtam - szólalt meg Jean Valjean.

És felült.

Fauchelevent térdre hullott.

- Szentséges Szűz Mária! De megijesztett!

Aztán fölkelt, és elkiáltotta magát:

- Köszönöm, Madeleine apó!

Jean Valjean csak elájult. A friss levegő magához térítette. Az öröm a rémület apálya: Fauchelevent majdnem éppolyan nehezen tért magához, mint Jean Valjean.

- Hát nem halt meg! Ó, milyen okos ember ön! Addig-addig hívtam, hogy visszajött. Mikor láttam a lehunyt szemét, ezt mondtam magamban: no tessék, megfulladt. Én megőrültem volna belé, kényszerzubbonyt kellett volna rám adni. Bevittek volna a Bicętre-be. Hát mit gondol, mit tehettem volna, ha ön meghal? És a kislány! A gyümölcsöskofa nem értett volna semmit az egészből! Odanyomnak a kezébe egy gyereket, és a nagyapja meghal! Szép dolog! Mennybéli szentek, micsoda szép dolog! Ó! Ön él, ez aztán meglepetés!

- Fázom - mondta Jean Valjean.

Ez a szó Fauchelevent-t tökéletesen a valóságra ébresztette, ami csakugyan sürgős volt. Ennek a két embernek, ámbár magukhoz tértek, tudtán kívül fel volt dúlva a lelke, és valami furcsa érzés töltötte el őket: ennek a helynek a gyászos kísértetiessége.

- Menjünk innen gyorsan! - kiáltotta Fauchelevent.

Belenyúlt a zsebébe, kihúzott belőle egy kulacsot, amelyről nem feledkezett meg.

- De előbb egy csöppet! - mondta.

A kulacs befejezte azt, amit a friss levegő kezdett. Jean Valjean ivott egy korty pálinkát, és egészen magához tért.

Kimászott a koporsóból, és segített Fauchelevent-nak beszögezni a fedelét.

Három perc múlva kint voltak a gödörből.

Különben Fauchelevent nyugodt volt. Volt ideje. A temető zárva volt. Gribier sírásó visszatérésétől nem kellett tartania. Az az „újonc” otthon volt, lázasan kereste az igazolványát, amelyet semmiképp sem találhatott meg a lakásában, mivelhogy Fauchelevent zsebében volt. Igazolvány nélkül nem jöhetett be a temetőbe.

Fauchelevent fogta a lapátot, Jean Valjean a kapát, és vállvetve elföldelték az üres koporsót.

Mikor a gödör be volt hányva, Fauchelevent odaszólt Jean Valjeannak:

- Menjünk. Én viszem a lapátot; hozza ön a kapát.

Besötétedett.

Jean Valjeannak kínosan esett a mozgás és a járás. A koporsóban megmerevedett, és egy kissé holttestté vált. A halál dermedtsége kapott bele a négy szál deszka között. Valahogy fel kellett engednie a síri fagynak.

- Ön egészen megdermedt - mondta Fauchelevent. - Kár, hogy görbe a lábam, versenyt doboghatnánk.

- Ugyan! - felelte Jean Valjean. - Egy-két lépés után belejövök a járásba.

Végigmentek az utakon, amerre a halottaskocsi jött. Mikor a bezárt kapu elé és a kapus házikója elé értek, Fauchelevent, aki kezében tartotta a sírásó igazolványát, bedobta a nyíláson, a kapus meghúzta a zsinórt, a kapu kinyílt, kimentek.

- Milyen jól megy minden! - lelkendezett Fauchelevent. - Milyen kitűnő is volt az ötlete, Madeleine apó!

Minden nehézség nélkül átjutottak a Vaugirard-sorompón. Temető környékén lapát és kapa egy-egy igazolvány. A Vaugirard utcán nem volt egy lélek sem.

- Madeleine apó - szólalt meg Fauchelevent menet közben, miközben a házakat vizsgálgatta -, önnek jobb szeme van, mint nekem. Mutassa meg csak, melyik a 87. szám.

- Éppen ez az - mondta Jean Valjean.

- Egy lélek sincs az utcán - folytatta Fauchelevent.

- Adja ide a kapát, és várjon rám egy-két percig.

Fauchelevent bement a 87. számú házba, felment a legfelső emeletre, mert az az ösztön vezette, amely a szegény embert mindig a padláslakás felé irányítja, és a sötétben bekopogtatott egy padlásszoba ajtaján. Egy hang kiszólt:

- Szabad.

Gribier hangja volt.

Fauchelevent benyitott. A sírásó lakása, mint minden ilyen nyomortanya, bútorozatlan és zsúfolt padlásszoba volt. Nagy láda - talán koporsó - pótolta a szekrényt, vajasbödön pótolta a vizeskannát, szalmazsák pótolta az ágyat, a kövezett padló pótolta a székeket és az asztalt. Az egyik sarokban, valami rongyon, ami öreg szőnyeg maradványa volt, sovány asszony és rengeteg gyerek kuporgott egy csomóban. Ez az egész szegényes otthon felfordulás nyomait mutatta. Az ember azt mondta volna, hogy talán „külön” földrengés rázta meg. A fedők nem voltak a helyükön, a rongyok szétszóródtak, a kancsó eltört, az anya sírt, a gyerekeket valószínűleg megverték: íme, a konok és dühös kutatás nyomai. Nyilvánvaló volt, hogy a sírásó eszeveszetten kereste az igazolványát, és ebben a padlásszobában a kancsótól a feleségig mindenkit felelőssé tett az elvesztéséért. Lerítt róla a kétségbeesés.

Azonban Fauchelevent sokkal jobban sietett megoldani a bonyodalmat, hogysem megfigyelhette volna sikerének ezt a szomorú oldalát.

Belépett, és ezt mondta:

- Hazahoztam a kapáját meg a lapátját.

Gribier döbbenten nézett rá:

- Maga az, bácsi?

- És holnap reggel a temető kapusánál megtalálja az igazolványát. - És a lapátot meg a kapát letette a padlóra.

- Mit jelent ez? - kérdezte Gribier.

- Ez annyit jelent, hogy maga kiejtette az igazolványát a zsebéből; mikor elment, én megtaláltam a földön; én eltemettem a halottat, beföldeltem a sírt, elvégeztem a maga munkáját, a kapus visszaadja az igazolványát, és maga nem fizet tizenöt frankot. Hát ennyit jelent ez, maga újonc.

- Köszönöm, bácsi! - rikkantott Gribier elragadtatásában. - Legközelebb én fizetem a bort.

VIII
Eredményes kihallgatás

Egy órával később, a fekete sötétségben két férfi és egy gyerek állt meg a Kis Picpus utca 62. számú háza előtt. Az idősebb férfi fölemelte a kalapácsot, és koppantott.

Fauchelevent volt, Jean Valjean és Cosette.

A két öreg elment Cosette-ért a Chemin-Vert utcába, a gyümölcsöskofához, akinél Fauchelevent tegnap este hagyta a gyereket. Cosette ezt a huszonnégy órát úgy töltötte, hogy nem értett semmit, és némán remegett. Annyira remegett, hogy nem is sírt. De nem is evett, nem is aludt. A derék gyümölcsöskofa száz meg száz kérdéssel ostromolta, de mindig egyforma mogorva tekinteten kívül más feleletet nem kapott. Cosette semmit sem sejtett meg abból, amit két nap óta hallott és látott. Kitalálta, hogy válságot élnek át. Mélyen érezte, hogy „okosnak” kell lennie. Ki ne érezte volna már, milyen felsőbbséges hatalma van ennek a három szónak, amelyet bizonyos nyomatékkal súgnak egy riadt kis teremtés fülébe: „Meg se mukkanj!” A félelem néma. Különben senki sem tudja megőrizni úgy a titkot, mint a gyerek.

Csak mikor e gyászos huszonnégy óra múltán viszontlátta Jean Valjeant, olyan örömkiáltás tört ki belőle, hogy ha gondolkodó ember hallja, kitalálta volna ebből a kiáltásból, hogy a kislány valami örvényből menekült.

Fauchelevent a zárda embere volt, és tudta a jelszókat. Minden kapu megnyílt előtte.

Így oldódott meg a kettős és szörnyű probléma: kimenni és bejönni.

A kapus, aki utasításokat kapott, kinyitotta a kis szolgálati ajtót, amely az udvarból a kertre nyílt, és amelyet ezelőtt húsz évvel még lehetett látni az utcáról az udvar hátsó falában, szemben a nagykapuval. A kapus mind a hármukat ezen az ajtón engedte be, és innen eljutottak abba a fenntartott belső társalgóba, amelyben Fauchelevent előző este átvette a főnöknő parancsait.

A főnöknő rózsafüzérrel a kezében várta őket. Egy szavazó anya leeresztett fátyollal ott állt mellette. Halvány gyertyafény világította meg, szinte azt mondhatnók: próbálta megvilágítani a társalgót.

A főnöknő szemügyre vette Jean Valjeant. Semmi sem vizsgálódik olyan alaposan, mint egy lesütött szem.

Aztán kérdezősködni kezdett:

- Ez a maga öccse?

- Igen, tisztelendő anya - felelte Fauchelevent.

- Hogy hívják magát?

Fauchelevent felelt:

- Ultimé Fauchelevent.

Csakugyan volt egy Ultimé nevű öccse, aki már meghalt.

- Hová való?

Fauchelevent felelt:

- Picquignybe, Amiens mellett.

- Hány éves?

Fauchelevent felelt:

- Ötven.

- Mi a mestersége?

Fauchelevent felelt:

- Kertész.

- Jó keresztény?

Fauchelevent felelt:

- A családunkban mindenki jó keresztény.

- Ez a kicsike a magáé?

Fauchelevent felelt:

- Igen, tisztelendő anya.

- Maga az apja?

Fauchelevent felelt:

- A nagyapja.

A szavazó anya halkan odaszólt a főnöknőnek:

- Értelmesen felel.

Jean Valjean még egy szót sem szólt.

A főnöknő figyelmesen megnézte Cosette-et, és halkan odaszólt a szavazó anyának:

- Csúnya lesz.

A két anya néhány percig nagyon halkan beszélgetett a társalgó sarkában, aztán a főnöknő feléjük fordult, és ezt mondta:

- Fauvent apó, még egy csengettyűs térdszíjat kap. Most már kettő kell.

Másnap csakugyan két csengettyű hallatszott a kertben, és az apácák nem állhatták meg, hogy fel ne emeljék a fátyluk csücskét. Hátul, a fák alatt két ember látszott, amint egymás mellett ástak, Fauvent meg egy másik. Roppant esemény. Megszegték a hallgatást, és oda-odaszóltak egymásnak: „Ez a kertészsegéd.”

A szavazó anyák hozzátették: „Ez Fauvent apó öccse.”

Jean Valjeant csakugyan szabályszerűen beiktatták. Bőr térdhevedert kapott csengettyűvel; most már hivatalos személy volt. Ultimé Fauchelevent volt a neve.

Felvételének döntő mozzanata a főnöknőnek Cosette-re vonatkozó megjegyzése volt: „Csúnya lesz.”

A főnöknő, miután ezt a jóslatot kimondta, azonnal kegyeibe fogadta Cosette-et, és ingyenes növendékül fölvette a leánynevelő intézetbe.

Ez nagyon is logikus dolog. Hiába nincs tükör a zárdában, a nők tudják, hogy milyen az arcuk; nos, azokból a leányokból, akik tudják, hogy szépek, nagyon nehezen lehet apácát faragni; mivel a hivatás többnyire fordított arányban van a szépséggel, több reményt fűznek a csúnya, mint a szép lányokhoz. Ezért kedvelik úgy a csúnya lányokat.

Ez az egész kalandos eset megnövelte a jó öreg Fauchelevent tekintélyét; hármas sikert aratott; Jean Valjeannál, mert megmentette, és menedéket szerzett neki; Gribier sírásónál, aki azt mondta magában: megmentett a bírságtól; a zárdában, amely az ő jóvoltából megtartotta a Keresztrefeszítésről nevezett anya holttestét az oltár alatt, rászedte Caesart, és kedvére tett Istennek. Volt egy koporsó, s benne a halott a Kis Picpus-ben, és egy üres koporsó a Vaugirard temetőben; a közrendet kétségtelenül alapjaiban rendítette meg ezzel, de nem lehetett észrevenni. A zárda végtelenül hálás volt Fauchelevent iránt. Fauchelevent lett a szolgák virága és a kertészek gyöngye. Az érsek legközelebbi látogatása alkalmával a főnöknő elmondta őméltóságának a dolgot, egy kissé mintha meggyónta volna, és egy kissé mintha dicsekedett volna vele. Az érsek, amint a zárdából távozott, helyeslőn közölte ezt négyszemközt Latil úrral, Monsieur[543] gyóntatójával, akiből később reimsi érsek és bíboros lett. A Fauchelevent iránti csodálat messze földeket bejárt, mert még Rómába is eljutott. Láttunk egy levelet, amelyet az akkor uralkodó pápa, XII. Leó írt egyik rokonának, a párizsi nunciatúra egyik prelátusának, akinek, mint a pápának, Della Genga volt a családi neve;[544] ezt írta benne: „Úgy hallom, hogy valamelyik párizsi zárdában van egy kitűnő kertész, aki szent ember, Fauvan a neve.” Ebből a diadalból semmi sem jutott el Fauchelevent viskójáig: ő tovább is csak oltogatott, gyomlálgatott, takargatta a dinnyeágyait, és fogalma sem volt kiválóságáról és szentségéről. Éppúgy nem volt sejtelme a maga dicsőségéről, mint ahogy nincs sejtelme a maga dicsőségéről egy durhami vagy surreyi ökörnek, amelynek képét közli az Illustrated London News[545]ezzel a címmel: A szarvasmarhaversenyen nagydíjjal kitüntetett ökör.

IX
Klauzúra

Cosette a zárdában tovább hallgatott.

Cosette természetesen azt hitte, hogy Jean Valjean leánya. Egyébként, mivel nem tudott semmit, nem is mondhatott semmit, és aztán amúgy sem mondott volna el semmit. Megjegyeztük már, hogy a gyermekeket semmi sem idomítja úgy a hallgatásra, mint a balsors. Cosette annyit szenvedett, hogy mindentől félt, még a beszédtől, még a lélegzéstől is. Egyetlen szó miatt annyiszor zúdult rá a zápor! Azóta, hogy Jean Valjeannal volt, alig-alig kezdett nekibátorodni. Elég gyorsan megszokta a zárdai életet. Csupán Catherine-t sajnálta, de nem merte megmondani. Egyszer mégis megmondta Jean Valjeannak:

- Apám, ha tudtam volna, elhoztam volna.

Cosette-nek, mivel a zárda növendéke lett, fel kellett vennie az intézeti növendékek ruháit. Jean Valjeannak sikerült visszakapnia a kislány levetett ruháját. Ez ugyanaz a gyászruha volt, amelybe felöltöztette, mikor távozott a Thénardier-kocsmából. Még nem volt nagyon kopott, Jean Valjean ezeket az apróságokat a gyapjúharisnyával és a cipővel együtt behintette kámforral és mindenféle fűszerszámmal, ami bőven van a zárdákban, és aztán bezárta egy kis kézitáskába, amelyet valami úton-módon szerzett. Ezt a táskát egy széken tartotta, az ágy mellett, és a kulcsát mindig magánál hordta.

- Apám - kérdezte egyszer tőle Cosette -, mi ez a táska, ami olyan jó szagú?

Fauchelevent apónak, a dicsőségen felül, amelyről beszéltünk, s amelyről ő nem tudott, jó cselekedetéért meglett a jutalma; először is boldog volt; aztán jóval megcsappant a dolga, mert másodmagával végezte. Végül pedig, mivel nagyon szerette a dohányt, Madeleine úr jelenléte révén megvolt az az előnye, hogy háromszor annyi dohányt fogyaszthatott, mint azelőtt, és méghozzá végtelenül nagyobb élvezettel, mivelhogy Madeleine úr fizette.

Az apácák nem fogadták el ezt az Ultimé nevet; ők Jean Valjeant a másik Fauvent-nak nevezték.

Ha ezekben a szent életű nőkben lett volna csak egy szikrányi Javert éleslátásából, végül is észre kellett volna venniük, hogy valahányszor a kert ügyében ki kellett menni valahova, mindig az idősebb Fauchelevent, az öreg, a beteg, a sánta ment ki, és sohasem a másik; azonban vagy azért, mert a szüntelenül Istenre szegzett szemek nem tudnak kémkedni, vagy azért, mert szívesebben foglalkoztak egymás kémlelésével, nem vették észre.

Különben Jean Valjean nagyon helyesen tette, hogy meghúzta magát, és ki sem moccant. Javert több mint egy hónapig figyeltette a városrészt.

Ez a zárda olyan volt Jean Valjean számára, mint valami örvényekkel körülbástyázott sziget. Immár ez a négy fal volt neki az egész világ. Eleget látott itt az égből ahhoz, hogy derűs legyen, és Cosette-ból annyit, hogy boldog legyen.

Gyönyörűséges élet kezdődött számára.

Az öreg Fauchelevent-tal együtt a kert végében, a bódéban lakott. Ez a viskó, amelyet törmelékből építettek, s amely még 1845-ben megvolt, amint tudjuk, három szobából állt, de ezekben semmi sem volt a puszta falakon kívül. Fauchelevent apó a legjobb szobát erővel átadta Madeleine úrnak, hiába tiltakozott ellene Jean Valjean. Ennek a szobának a falán, a térdszíj és a puttony felakasztására szolgáló két szögön kívül a kandalló felett dísz gyanánt még egy 93-ból való royalista papírpénz volt felszögezve, amelynek bemutatjuk itt a pontos szövegét:

„Katolikus és királyi hadsereg. A király nevében. Utalvány 10 livre-re a hadseregnek szállított árukért. Visszafizetendő békében, 3. sorozat. 10 390. szám.

Stofflet.”

Ezt a vendée-i asszignátát[546] az előző kertész szögezte a falra, régi királypárti ember volt, aki a zárdában halt meg, és akinek a helyére Fauchelevent került.

Jean Valjean egész nap a kertben dolgozott, és nagyon hasznavehető volt. Valaha fanyeső volt, és szívesen lett újra kertésszé. Emlékszünk rá, hogy mindenféle gazdasági recepteket és titkokat ismert, most felhasználta ezeket. A gyümölcsösnek majdnem valamennyi fája vadóc volt; beoltotta őket, úgyhogy pompás gyümölcsök termettek rajtuk.

Cosette-nek engedélye volt, hogy mindennap egy órát vele tölthet. Mivel a nővérek szomorúak voltak, apja pedig jó volt, a gyermek összehasonlította őket, és apját imádta. A kitűzött időben rohant a házikó felé. Amint belépett a viskóba, mintha a mennyországot hozta volna magával. Jean Valjean csak úgy ragyogott, és úgy érezte, hogy boldogságát tetézi az a boldogság, amelyet Cosette-nek adott. Az örömben, amelyet mi keltünk, megvan a bűbáj, hogy nem halványodik el, mint minden más visszfény, hanem sugárzóbban verődik vissza ránk. A pihenőórákban Jean Valjean messziről nézte Cosette-et, amint játszott és futkosott, és meg tudta különböztetni kacagását a többiek kacagásától.

Mert Cosette most kacagott.

Sőt Cosette-nek bizonyos fokig még az arca is megváltozott. A komorság eltűnt róla. A kacagás az a nap, amely elkergeti az ember arcáról a télies borulást.

Cosette még most sem volt szép, egyébként azonban nagyon bájossá lett. Okos kis dolgokat tudott mondani édes gyermeki hangján.

Ha vége volt a szünetnek, ha Cosette megint bement, Jean Valjean elnézte osztályának az ablakait, és éjjel is fölkelt, hogy elnézze a hálótermének ablakait.

Különben Istennek megvannak a maga útjai; a zárda, éppúgy, mint Cosette, hozzájárult ahhoz, hogy fenntartsa és kiteljesítse Jean Valjeanban a püspök művét. Bizonyos, hogy az erény egyik vége a kevélységbe torkollik. Valami hidat épített egyiktől a másikig az ördög. Jean Valjean, talán tudtán kívül, meglehetősen közel járt ehhez a véghez és ehhez a hídhoz akkor, amikor a gondviselés a Kis Picpus zárdába sodorta. Addig, míg csak a püspökkel hasonlította össze magát, méltatlannak látta magát, és alázatos volt; azonban bizonyos idő óta kezdte az emberekkel összehasonlítani magát, és a kevélysége nőttön-nőtt. Ki tudja? Lassacskán talán megint eljutott volna a gyűlöletig.

A zárda megállította ezen a lejtőn.

Ez már a második börtön volt, amit látott. Ifjúsága idején is ezzel kezdődött az élete, és később, még nemrégiben is, látott egy másikat, egy szörnyű helyet, egy rettenetes helyet, amelynek a szigorúságai mindig az igazságszolgáltatás kegyetlenségének és a törvény bűnének színében tűntek fel előtte. Ma a fegyház után a zárdát látta; és mikor arra gondolt, hogy valamikor a fegyház lakója volt, és most, hogy úgy mondjuk, a zárda szemlélője, gondolatban szorongva hasonlította össze a kettőt egymással.

Hébe-hóba rátámaszkodott az ásójára, és lassan-lassan leereszkedett a révedezés feneketlenül kígyózó útjain.

Visszagondolt régi cimboráira; milyen nyomorúságosak voltak; hajnalban keltek, és éjszakáig dolgoztak; alig volt idejük az alvásra; tábori ágyon feküdtek, amelyen csak kéthüvelyknyi vastagságú derékaljat engedélyeztek nekik, olyan szobákban, amelyet csak az év legzordabb hónapjaiban fűtöttek; borzalmas, vörös rabruhát viseltek; kegyelemből vászonnadrágot engedélyeztek nekik a nagy forróság idején és gyapjúköpenyt a csikorgó hidegben; csak akkor ittak bort és akkor ettek húst, ha valami emberfeletti „robotra” mentek. Úgy éltek ott - nevük sem volt, csupán számok jelezték őket, és bizonyos tekintetben maguk is számokká váltak -, lesütött szemmel, halkan suttogva, kopaszra nyírt fejjel, botütések záporában, gyalázatban.

Aztán gondolata ezekre a teremtésekre siklott, akik itt voltak a szeme előtt.

Ezek a teremtések maguk is kopaszra nyírt fejjel, lesütött szemmel, halkan suttogva éltek, nem ugyan gyalázatban, hanem a világ gúnyolódásai közepette, nem gyötörte ugyan hátukat a bot, de megtépte vállukat az önsanyargatás. Az ő nevük is, amelyet az emberek között viseltek, eltűnt; már csupán ridegen hangzó nevek alatt éltek. Sohasem ettek húst, és sohasem ittak bort; gyakran egész estig nem ettek egy falatot sem; nem vörös ruhába öltöztek, hanem fekete gyapjú halottas lepelbe, amely nyáron nehéz, télen könnyű, és amelyből nem vehettek el semmit, és nem tehettek hozzá semmit; nem volt módjuk rá, hogy az évszakok szerint vászonruhát vagy gyapjúköpenyt vehessenek föl; fél esztendeig viselték a durva gyapjúinget, amelytől lázt kaptak. Nem olyan szobákban laktak, amelyeket csupán a legkeményebb hidegben fűtenek, hanem cellákban, amelyekben sohasem raktak tüzet; nem kéthüvelyknyi vastag derékaljon feküdtek, hanem szalmán. Végül még aludni sem engedték őket; egész napi törődés után, minden éjjel fel kellett ébredniük első álmuk ernyedtségéből, éppen abban a pillanatban, amikor még csak alighogy elaludtak és kissé fölmelegedtek, föl kellett kelniük és el kellett menniük imádkozni egy fagyos és komor kápolnába, a kövön térdelve.

Bizonyos napokon ezeknek a teremtéseknek mindegyike sorjában tizenkét órát töltött egyfolytában a kőkockákon térdepelve, vagy arccal leborulva a földre, kitárt karokkal.

Amazok férfiak voltak; ezek nők.

Mit követtek el ezek a férfiak? Loptak, erőszakoskodtak, raboltak, öltek, gyilkoltak. Rablók voltak, hamisítók, méregkeverők, gyújtogatók, gyilkosok, apagyilkosok. Mit követtek el ezek a nők? Nem követtek el semmit.

Egyfelől rablás, csalás, alattomosság, erőszakoskodás, vérfertőzés, emberölés, a szentségtörés minden fajtája, az elvetemedettség minden változata; másfelől egyetlenegy dolog, az ártatlanság.

A tökéletes ártatlanság, amely szinte már átszellemült valami titkos elragadtatásba, amelyet még a földhöz láncol az erény, de a szentség már az éghez fűz.

Egyfelől a bűnök bevallása, amit elsuttognak egymásnak; másfelől a hibák hangos meggyónása. És micsoda bűnök! És micsoda hibák!

Egyfelől a fertőzet, másfelől valami csodálatos illat. Egyfelől az erkölcsi döghalál, amelyre őrök vigyáznak, amelyet ágyúkkal bástyáznak körül, és amely lassacskán elemészti a maga fertőzöttjeit; másfelől minden lélek szűzi lángra lobbanása egyetlenegy tűznél. Amott a sötétség; itt a homály; de olyan homály, amely csupa fényesség, és olyan fényesség, amely csupa sugárzás.

Mindegyik a rabszolgaság helye; azonban az elsőben lehetséges a szabadulás, van törvényes, mindig kiszámítható határa; és aztán a szökés. A másik örökké tart; minden reménysége a jövendő elképzelhetetlen messzeségében a szabadságnak a lidércfénye, amit az emberek halálnak neveznek.

Az elsőben csupán láncokra verik az embert; a másikban hite bilincseli.

Mi az eredménye az elsőnek? Határtalan átkozódás, fogak csikorgatása, gyűlölet, kétségbeesett gonoszság, a düh kiáltása az emberi társadalom ellen, az ég kigúnyolása.

Mi támad a másodikból? Áldás és szeretet.

És ezen az ennyire hasonló és ennyire különböző két helyen ezek a kétféle, egymástól annyira elütő emberi teremtések ugyanazt a munkát végzik: vezekelnek.

Jean Valjean nagyon jól megértette az előbbiek vezeklését, a személyes vezeklést. De nem értette meg emezeknek a vezeklését, ezeknek a kifogástalan és mocsoktalan teremtéseknek a vezeklését, és reszketve tette föl magában a kérdést: vezeklés, de miért? Miféle vezeklés?

Egy hang azt felelte rá a lelkében: a legistenibb emberi nagylelkűség a vezeklés másokért.

Itt elfojtunk minden egyéni nézetet, csupán elbeszélők vagyunk; Jean Valjean álláspontjára helyezkedünk, és az ő benyomásait közöljük.

Feltárult szeme előtt az önmegtagadás fenséges magaslata, az elérhető erény legmagasabb csúcsa; az ártatlanság, amely megbocsátja az embereknek a hibáikat; és helyettük vezekel e hibákért; az önként vállalt szolgaság, a szívesen fogadott kínszenvedés, az önsanyargatás, amelyet szomjúhoznak ezek a bűntelen lelkek, hogy megmentsék a szenvedéstől az elbukott lelkeket; az emberiség iránti szeretet, amely elmerül az Isten szeretetében, de külön megmarad benne és könyörög; ezek a szelíd, gyenge teremtések, akik a bűnhődők nyomorúságát nyögik, és az üdvözültek mosolyát sugározzák.

És eszébe jutott, hogy még ő merészkedett zúgolódni!

Gyakran éjnek éjszakáján fölkelt, hogy hallgassa ezeknek az ártatlan és zord élettel sújtott teremtéseknek hálaadó énekét, és úgy érezte, hogy ereiben megfagy a vér, mikor arra gondolt, hogy azok, akik igazságos büntetés alatt nyögtek, csak azért emelték fel szavukat az égre, hogy káromolják, és hogy ő, nyomorult, öklét rázta az Isten felé.

Mélységesen eltűnődött azon a különös dolgon, mint magának a gondviselésnek halk figyelmeztetésén, hogy: a felkapaszkodás, a zárdafal átugrása, az élete kockáztatásával vállalt kaland, nehéz és fáradságos révbe jutása, csupa olyan erőfeszítés, amit már mind megtett annak idején is, hogy megszökjék a vezeklés ama másik helyéről: mindez csupáncsak azért volt, hogy ide bejusson. Vajon szimbóluma volt ez a sorsának?

Ez a ház is börtön volt, és gyászosan hasonlított ahhoz a másik lakáshoz, amelyből megszökött, és mégis soha ehhez foghatóról fogalma sem volt.

Újra látta a rácsokat, a reteszeket, a vasrudakat, hogy őrizzenek - kiket? Angyalokat.

Azokat a magas falakat, amelyek ott tigriseket zártak, itt újra látta, de itt bárányokat kerítettek be.

A vezeklés helye volt ez, nem pedig a bűnhődésé; és mégis sokkal zordabb, sokkal komorabb és sokkal kérlelhetetlenebb volt, mint a másik. Ezek a szüzek keményebb igában görnyedeztek, mint a fegyencek. Valami fagyos és kemény szél, az a szél, amely megfagyasztotta ifjúságát, becsapott a keselyűk rácsos és elrekesztett ketrecén; még zordabb és még fájdalmasabb szélroham rázta meg a galambok kalitkáját.

Miért?

Mikor ezekre a dolgokra gondolt, minden érzés összeomlott benne e fenséges titok előtt.

Elmélkedéseiben elpárolgott a kevélység. Minden ízében magába szállt; gyengének érezte magát, és nemegyszer sírt. Mindaz, ami hat hónap óta előfordult az életében, visszavezette a püspök szent parancsaihoz. Cosette a szeretettel, a zárda az alázatossággal.

Néha, esti szürkületkor, abban az órában, mikor a kert elhagyatott volt, látták, hogy ott térdel a kápolna mellett elhúzódó út közepén, amaz ablak mellett, amelyen megérkezése éjszakáján benézett, arrafelé fordult, amerre a vezeklő nővér a földre borulva imádkozott. Ő is imádkozott, így térdre hullva a nővér előtt.

Mintha nem mert volna egyenesen odatérdelni az Isten elé.

Mindez, ami körülvette, ez a békés kert, ezek az illatos virágok, ezek a vidáman rikoltozó gyermekek, ezek a komoly és egyszerű nők, ez a hallgatag kolostor, lassan-lassan átitatta, és a lelke fokról fokra csenddé tömörült, mint ez a kolostor; illattá, mint ezek a virágok, békességgé, mint ez a kert, egyszerűvé, mint ezek a nők, vidámmá, mint ezek a gyermekek. Aztán arra gondolt, hogy életének két válságos időszakában Istennek egy-egy háza fogadta be egymás után, az első akkor, amikor minden ajtó bezárult előtte, és amikor az emberi társadalom visszalökte; a második akkor, mikor az emberi társadalom újra, üldözőjéül szegődött, és mikor újra feltárult előtte a fegyház; és hogy az első nélkül visszasüllyedt volna a bűnbe, a második nélkül pedig a bűnhődésbe.

Egész szívén elömlött a hála, és egyre jobban eláradt benne a szeretet.

Évek múltak el így; Cosette növekedett.

HARMADIK RÉSZ
Marius

ELSŐ KÖNYV
Párizs, egy paránya tükrében

I
Parvulus[547]

Párizsnak van fia, és az erdőnek van madara; a madárnak neve veréb; a fiúnak a neve gamin.

Kössük össze ezt a két gondolatot - az egyik izzó kohó, a másik sugárzó hajnal -, üssük össze ezt a két szikrát: Párizs, gyermekkor, és valami emberke ugrik ki belőle. Homuncio[548] - mondaná rá Plautus.[549]

Ez az apró teremtés vidám. Nem eszik mindennap, de minden este elmegy a színházba, ha kedve szottyan. Nincs ing a testén, nincs cipő a lábán, nincs födél a feje felett; olyan, mint az ég madarai, amelyeknek ugyancsak nincs semmi ilyesféléjük. Hét-tizenhárom éves, csoportosan él, koptatja a kövezetet, szabadban tanyázik, apja elnyűtt nadrágjában jár, amely a sarkán alul lefityeg, valami másik apának avítt kalapjában, amely a fülén alul a fejébe süpped, fél nadrágtartója sárga sáv, futkos, leselkedik, szimatol, lopja a napot, szutykosra szívja a pipát, káromkodik, mint egy kocsis, kocsmába jár, ismeri a tolvajokat, tegezi az utcalányokat, tolvajnyelven beszél, trágár dalokat énekel, és szikrányi gonoszság nincs a szívében. A szívében csupán egy gyöngyszem van, az ártatlanság, és a gyöngyök nem olvadnak meg a sárban. Isten úgy akarja, hogy amíg gyermek az ember, ártatlan legyen.

Ha megkérdeznék a roppant várostól: ki ez? ezt felelné rá: ez az én csemetém.

II
Néhány különös ismertetőjele

A párizsi gamin az óriásnak törpe gyermeke.

Ne túlozzunk, a csatorna e kerubjának néha van inge, de akkor is csak egy; van néha cipője, csakhogy akkor sincs talpa; van néha lakása, és szereti, mert ott van az anyja; de jobban szereti az utcát, mert ott van a szabadság. Megvannak a maga játékai, a maga huncutságai, amelyeknek rugója a polgár iránti gyűlölet; megvan a maga képes beszéde; meghalni, ezt ő így mondja: alulról szagolni az ibolyát; megvannak a maga foglalkozásai: bérkocsit hoz, leereszti a hintók lépcsőjét, zuhogó esők idején átjárót csinál az utca egyik oldaláról a másikra, amit úgy hív, hogy művészhidat verni, a hatósági személyeknek a francia nép kegyének elnyeréséért tartott beszédeit az utcán kiordítozza, kapargál a kövezet kockái között; megvan a maga pénze, ami nem egyéb, mint mindenféle apró kerek rézdarab, amit az utcákon lehet találni. Ennek a különös pénznek, amelynek fitying a neve, szilárd és kitűnően szabályozott árfolyama van a gyermekeknek ebben a kis cigányvilágában.

Végül megvan a maga külön állatvilága is, amelyet figyelmesen tanulmányoz a zugokban: a katicabogár, a halálfejű levéltetű, a kaszáspók, „az ördög”, ez a fekete rovar, amely fenyegetően csavargatja villás farkát. Megvan a mesés szörnyetege, amelynek pikkelyes a hasa, pedig nem gyík, varangyos a háta, pedig nem béka, öreg mészégető kemencék lyukaiban és kiszáradt pöcegödrökben tanyázik, fekete, szőrös, ragadós, csúszik-mászik, néha lassan, néha rohanvást, hangot nem ad, de néz, és oly iszonyatos, hogy még senki sem látta; ezt a szörnyeteget úgy hívják: „szalamandra”. Szalamandrát keresni a kövek között; rettenetes gyönyör. Másik gyönyörűség hirtelen fölemelni egy kövezetkockát, és elnézni a pincebogarakat. Párizs mindegyik kerülete híres a maga külön érdekes leleteiről. Az orsolyarendiek faraktáraiban fülbemászók vannak, a Panthéon környékén százlábúak, a Mars-mező árkaiban ebihalak.

Beszélni úgy tud ez a gyerek, akár Talleyrand. Éppolyan cinikus, mint ő, csak becsületesebb. Meg van áldva valami megnevezhetetlen csuda kedélyességgel; elképeszti a boltost bolond kacagásával. Skálája merészen táncol a magas komédiától a bohózatig.

Temetési menet vonul. A gyászkíséretben ott van egy orvos.

- Ejnye - rikkantja el magát egy gamin -, mióta szállítják házhoz az orvosok a munkájukat?

Egy másik belefurakodott a tömegbe. Egy komoly, pápaszemes, óraláncos férfiú mérgesen megfordul:

- Semmiházi, belenyúltál a feleségem derekába.

- Én, uram? Kutasson ki!

III
Kedves

Este annak a néhány sounak a jóvoltából, amelyet mindig össze tud kaparni, a homuncio színházba megy. Mikor átlépi ezt a bűvös küszöböt, átalakul: eddig gamin volt, most csibész lesz belőle. A színházak olyasfélék, mint valami felfordított hajó, amelynek fent van a feneke. Ezen a fenéken verődnek össze a csibészek. A csibész úgy viszonylik a gaminhez, mint a pillangó a bábhoz, ugyanaz a lény, de repül és libeg. Elég, ha ott van, boldog sugárzásával, hatalmas lelkesedésével és ujjongásával, tapsolásával, amely olyan, mint a szárnycsattogás, és ez a szűk, bűzös, sötét, piszkos, egészségtelen, undorító, gyalázatos hajófenék mennyországgá változik.

Tegyétek hozzá egy emberi teremtéshez azt, ami fölösleges, és vegyétek el belőle azt, ami szükséges: ez a gamin.

A gaminben van irodalmi ihlet. Az irányzata, ezt illő sajnálattal állapítjuk meg, nem éppen a klasszikus ízlés. Természeténél fogva nem nagyon akadémikus. Így példának okáért Mars kisasszony népszerűsége ebben a viharzó kis gyermekközönségben bizonyos ironikus mellékízzel volt fűszerezve. A gamin így nevezte: Muche[550] kisasszony.

Ez az emberke visít, tréfál, kacag, verekszik, sallangos, mint egy csecsemő, rongyos, mint egy filozófus, halászik a pocsolyában, vadászik a csatornában, vidámságot merít a szemétből, ficánkolásával felveri az utcákat, viháncol és harap, fütyül és dalol, éljenez és szitkozódik, hejehujával hűti az alleluját, elfúj minden nótát a De profundis-tól egészen a „Madárijesztő”-ig, nem keres, mégis talál, tudja, amit nem tud, spártai egészen a csalásig, bolond a bölcsességig, lírikus az odarondításig, nekiguggolna még az Olimpuson is, hempereg a trágyadombon, és ha felkel róla, teli van csillagokkal. A párizsi gamin mind egy-egy kis Rabelais.

Nincs ínyére a nadrágja, ha nincs rajta órazseb.

Nemigen döbben meg, még kevésbé ijed meg, gúnydalt farag a babonákra, kifakasztja a túlzásokat, kicsúfolja a titokzatosságokat, nyelvet öltöget a kísértetekre, beletenyerel a nagyképűsködésbe, eltorzítja az epikus dagályosságot. Nem mintha prózai volna; szó sincs róla; azonban a bolondos képzeletet ülteti az ünnepélyes látomás helyére. Ha Adamastor[551] megjelenne előtte, a gamin ezt mondaná rá: „Nini! Krampusz!”

IV
Hasznos is lehet

Párizs a léhűtőn kezdődik, és a gaminen végződik; ilyen két emberfajtája nincs egyetlen más városnak sem; a passzív elfogadás, amely beéri a bámészkodással, és a kimeríthetetlen lelemény: Prudhomme[552] és Fouillon.[553] Ez csak Párizs természetrajzában fordul elő. A léhűtőben benne van az egész monarchia. A gamin csupa anarchia.

Párizs külvárosainak sápadt gyermeke él és fejlődik, összegubbaszkodik és „kibontakozik” a szenvedésben, tűnődő tanújaként a társadalmi valóságoknak és az emberi dolgoknak. Ő maga azt hiszi, hogy gondtalan; nem az. Nézelődik, készen a kacagásra; készen másvalamire is. Bármi legyen is a nevetek, Elfogultság, Visszaélés, Becstelenség, Elnyomás, Kegyetlenség, Önkényuralom, Igazságtalanság, Fanatizmus, Zsarnokság, óvakodjatok a szájtátó gamintől.

Ez az emberke megnő ám.

Miféle agyagból van? Akármilyen iszapból. Egy marék sár, egy lehelet, készen van Ádám. Elég, ha egy Isten átsuhan rajta. Valamelyik isten mindig rálehelt a gaminre. A szerencse faragja ezt az emberkét. Ezen a szerencse szón némileg a véletlent is értjük. Ez a közönséges, durva földből gyúrt, tudatlan, műveletlen, szájtátó, közönséges, szedett-vedett törpe: vajon ión lesz-e vagy boiót? Várjatok, currit rota,[554] Párizs szelleme, ez a démon, amely a véletlen gyermekeit és a végzet embereit teremti, a latin fazekassal ellentétben, amforát kerekít a kancsóból.[555]

V
A határai

A gamin szereti a várost, szereti a magányosságot is, mert van benne valami a bölcsből. Urbis amator, mint Fuscus; ruris amator, mint Flaccus. [556]

Gondolatokba merülten bolyongani, vagyis csavarogni kitűnő időtöltés a filozófusnak, különösen az olyanfajta, kissé korcs, meglehetősen csúf, de furcsa és kétarcú vidéken, amilyen bizonyos nagyvárosokat környez, főképpen Párizst. Megfigyelni a város határát annyi, mint valami kétéltűt megfigyelni. Vége a fáknak, kezdődnek a tetők, vége a fűnek, kezdődik a kövezet, vége a barázdának, kezdődnek a boltok, vége a kerékvágásnak, kezdődnek a szenvedések, vége az isteni zsongásnak, kezdődik az emberi zsongás; azért érdekli őket oly különösen.

Ezért sétálnak a gondolkodók látszólag céltalanul erre, ezeken a nem nagyon vonzó helyeken, amelyeket az erre vetődő egyszer s mindenkorra a „szomorú” jelzővel illet.

E sorok írója sokáig csavargott Párizs sorompói körül, és ez örök emlékek forrása számára. Ez a csenevész fű, ezek a köves gyalogutak, ez a kréta, ez a márga, ez a gipsz, a parlag mezőknek és ugaroknak ez a zord egyhangúsága, a konyhakertészet korai palántái, amint egyszerre valahol messze feltünedeznek, a vadonnak és a civilizációnak ez a keveréke, ezek a roppant puszta terek, amelyeken dübörögve gyakorolnak a helyőrség dobosai, és valamilyen dadogó csatazajt csapnak, ezek a nappal pusztaságok, éjjel rablóbarlangok, a rogyadozó szélmalom, a kőbányák emelőkerekei, a csapszékek a temetők sarkában, a nagy, komor falak megejtő titokzatossága, amelyek derékszögben szelnek napfénnyel elárasztott, lepkéktől nyüzsgő roppant területeket - mindez vonzotta.

Talán senki a világon nem ismeri ezeket a különös helyeket, a Glaciére-t, a Cunette-et,[557] Grenelle golyóktól csíkozott visszataszító falát,[558] a Mont-Parnasse-t, a Fosse-aux-Loups-t, a Marne-parti Aubiers-t, Montsouris-t, a Tombe-Issoire-t, Pierre-Plate de Châtillont, ahol van egy öreg kiaknázott kőbánya, amely ma már csupán gombatenyésztésre szolgál, és amelyet a föld színén korhadt deszkákból összerótt csapóajtó zár. A római Campagna eszme, Párizs környéke ugyancsak eszme; ha valaki abban, ami valamely látóhatáron eléje tárul, csupáncsak mezőket, házakat vagy fákat lát, az annyit jelent, hogy a felszínen maradt; a dolgoknak mindennemű megjelenése Istennek egy-egy gondolata. Azokon a helyeken, ahol a síkság érintkezik a várossal, mindig ott van valami mélységes, megnevezhetetlen melankóliának a bélyege. A természet és a civilizáció egyszerre szól hozzánk. Itt ütköznek ki a jellemző helyi vonások.

Aki már bolyongott, úgy, mint mi, ezekben a külvárosainkkal határos pusztaságokban, amelyeket Párizs tornácának lehetne nevezni, látott már ott, imitt-amott a legelhagyatottabb vidéken, a legváratlanabb pillanatban, csenevész sövény mögött vagy gyászos fal sarkában csoportosan zajongó, fakó, sáros, poros, toprongyos, torzonborz gyerekeket, akik búzavirág-koszorúsan pénzeznek. Ezek mind szegény családok megszökött csemetéi. A külső körút az éltető elemük; övék a határ. Ott kerülik örökösen az iskolát. Itt ártatlanul éneklik trágár dalokból álló műsorukat. Itt vannak, vagy jobban mondva itt élnek, távol minden tekintettől, a május vagy június simogató fényében, ott térdelnek a földön, egy-egy lyuk körül, belepittyentik hüvelykujjukkal a golyókat, hajba kapnak a garasokon, felelőtlenül, szabadon, korlátlanul, boldogan; és amikor észreveszik az embert, eszükbe jut, hogy hiszen nekik foglalkozásuk is van, és hogy meg kell keresniük a kenyerüket, és egy-egy cserebogarakkal tömött ócska harisnyát vagy egy-egy orgonacsokrot árulgatnak. A találkozás ezekkel a furcsa gyerekekkel egyik megvesztegető, de egyúttal szívbe markoló varázsa Párizs környékének.

Néha a gyerekseregben van egy-egy kislány - vajon a nővéreik? -, már majdnem anyányiak, soványak, lázasak, napbarnított kezűek, szeplőfoltosak, rozskalász- és pipacskoszorú a fejükön, vidámak, ijedősek, mezítlábasok. Vannak köztük, akik cseresznyét ropogtatnak a gabonatáblában. Este felcsattan a kacagásuk. Ezek a csoportok, amelyeket a déli nap ragyogása forró fénnyel áraszt el, vagy amelyek a szürkületben felsejlenek, sokáig foglalkoztatják a gondolkodót, és ezek a látomások beleszövődnek a révedezésébe.

Párizs a középpont, a külvárosok a kerülete; ezeknek a gyermekeknek ez az egész világuk. Soha ezen túl nem merészkednek. Éppúgy nem léphetnek ki Párizs levegőjéből, mint ahogy a halak nem élhetnek a vízen kívül. Az ő számukra két mérföldnyire a sorompókon túl megszűnik minden. Ivry, Gentilly, Arcueil, Belleville, Aubervilliers, Ménilmontant, Choisy-le-Roi, Billancourt, Meudon, Issy, Vanves, Sévres, Puteaux, Neuilly, Gennevilliers, Colombes, Romainville, Chatou, Asniéres, Bougival, Nanterre, Enghien, Noisy-le-Sec, Nogent, Gournay, Drancy, Gonesse, itt végződik a világ.

VI
Egy kis történelem

Abban az időben, úgyszólván napjainkban, amikor ennek a könyvnek az eseménye pereg, nem volt minden utcasarkon egy-egy városi rendőr, mint ma (ennek az áldásnak a fejtegetésére nincs időnk), a csavargó gyermekek csak úgy nyüzsögtek Párizsban. A statisztikák azt mondják, hogy átlag évente kétszázhatvan hajléktalan gyermeket szedtek össze akkoriban a rendőrjáratok a nyílt területeken, az épülő házakban és a hidak ívei alatt. Az egyik ilyen sokáig híres fészekből röppentek ki „az Arcole-híd fecskéi”. Különben ez a legszörnyűbb társadalmi tünet. Minden emberi bűn a gyermekkori csavargással kezdődik.

Azonban Párizzsal tegyünk kivételt. Ez a kivételezés, az imént idézett emlékek ellenére is, bizonyos viszonylagos mértékben helyes. Míg minden más nagyvárosban a csavargó gyermek elveszett ember, míg a magára hagyott gyermek bizonyos tekintetben úgyszólván mindenütt arra a sorsra van szánva és kárhoztatva, hogy végzetesen elmerüljön a bűnözésben, ami kiöli belőle a tisztességet és a lelkiismeretet, addig a párizsi gamin, ezt állítjuk, bármily csapzott és züllött is külsőleg, belsejében majdnem érintetlen. Nagyszerű dolog ezt megállapítani, és ez népi forradalmaink ragyogó tisztességén is kiütközik; valami romlatlanság keletkezik annak az eszmének a révén, amely úgy benne van Párizs levegőjében, mint a só az óceán vizében. Párizs levegője konzerválja a lelket.

Amit itt mondunk, az semmit sem enyhít azon a szorongó érzésen, amely mindannyiszor rabul ejti az embert, valahányszor egy-egy ilyen gyermekkel találkozik, akik körül mintha az összetört család foszlányai szállingóznának. A mai civilizációban, amely még oly nagyon tökéletlen, nem valami rendkívüli jelenség a családoknak ilyen széttöredezése; széthullanak a semmibe, és már ők maguk sem tudják, hogy hová lettek a gyermekeik; és egyre csak ontják a tartalmukat az utcákra. Innen ez a sok homályos sors. Ezt a szomorú dolgot, amely már közmondásossá lett, így mondják: „Kihajították Párizs kövezetére.”

Jegyezzük meg futtában, hogy a gyermekeknek ilyetén elhagyását a régi monarchia egyáltalán nem akadályozta meg. Egy kis Egyiptom és Bohémia[559] az alsóbb néposztályokban kedvükre volt a felsőbb rétegeknek, és tetszett a hatalmasoknak. A nép gyermekeinek oktatásától való irtózás valóságos dogma volt. Mire jó a „félműveltség”? Ez volt a jelszó. Nos, a csavargó gyerek a tudatlan gyerek kiteljesedése.

Egyébként a monarchiának néha szüksége volt gyermekekre, és ilyenkor lefölözte az utcát.

XIV. Lajos idején, hogy ne menjünk messzebbre, a király, igen helyesen, hajóhadat akart teremteni. Az ötlet kitűnő volt. De nézzük meg az eszközét. Mit ér a hajóhad, ha a vitorlás hajók mellett, amelyek a szél játékszerei, nincs olyan hajója, amely oda megy, ahová akar, akár evezővel, akár gőzzel, és szükség esetén vontathatja is a másikat; a tengerészetben akkoriban a gályák voltak azok, amik ma a gőzösök. Tehát gályákra volt szükség; csakhogy a gálya csak úgy mozog, ha van rajta evezős; tehát gályarabokra volt szükség. Colbert[560] a tartományi helytartókkal és a bíróságokkal annyi embert ítéltetett halálra, amennyit csak tudott. A hatóság e tekintetben nagyon előzékeny volt. Például valaki nem vette le a kalapját a körmenet előtt: hugenotta viselkedés; a gályákra küldték. Találtak egy gyereket az utcán; ha már megvolt tizenöt éves, és nem volt lakása, a gályákra küldték. Nagyszerű uralkodás, nagyszerű század.

XV. Lajos idején a gyermekek eltűntek Párizsból; a rendőrség valami ismeretlen, titokzatos célra összeszedte őket. Irtózattal suttogták a szörnyű gyanút a király vérfürdőiről. Barbier[561] együgyűen fecseg ezekről a dolgokról. Megtörtént néha, hogy a rendőr altisztek, mivel nem találtak elég gyereket, elfogtak olyanokat is, akiknek volt apjuk. Az apák kétségbeesetten rohantak az altisztekhez. Ilyen esetben a bíróság közbelépett és akasztatott - vajon kit? Az altiszteket? Nem. Az apákat.

VII
A gamin beillene az indiai kasztok közé

A párizsi gaminvilág úgyszólván kaszt. Azt lehetne mondani: nem akárki kerülhet bele.

A gamin szót első ízben 1834-ben nyomtatták le, és akkor került át a népnyelvből az irodalmi nyelvbe. Ez a szó egy Claude Gueux[562] című könyvecskében tűnt fel. A botrány szörnyű volt. A szó megmaradt.

Azok az elemek, amelyekből a gaminek egymás közötti tekintélye fakadt, igen különbözők. Ismertünk olyant, és beszéltünk is vele, akit nagyon tiszteltek és nagyon csodáltak azért, mert látott egy embert lezuhanni a Notre-Dame tornyának tetejéről, egy másikat azért, mert sikerült behatolnia abba a hátsó udvarba, ahol ideiglenesen el voltak helyezve az Invalides-palota szobrai, és „lecsenni” róluk egy kis ólmot; egy harmadikat azért, mert látott egy gyorskocsit felborulni; egy másikat pedig azért, mert „ismert” egy katonát, aki egy polgárembernek majdnem kivágta a fél szemét.

Ez magyarázza meg egy párizsi gaminnek azt a felkiáltását, ezt a mély értelmű csattanót, amelyen a beavatatlan nevet, anélkül hogy értené: „Szentséges Úristen! Hogy én milyen szerencsétlen vagyok! Ha meggondolom, hogy még nem láttam senkit leesni az ötödik emeletről!”

Bizonyos, hogy jóízű paraszti mondás az itt következő:

- Bácsikám, a felesége belehalt a betegségébe; miért nem hívatott orvost?

- Mit akar, uram? A magunkfajta szegény ember magától is meghal.

De ha ebben a mondásban benne van a parasztnak egész ernyedt nemtörődömsége, akkor a külvárosi csemetének minden szabadgondolkodó anarchiája bizonyosan benne van emebben: Egy halálraítélt a taligán hallgatja gyóntatóját. Párizs gyermeke elrikkantja magát: „Csuhással beszél. Ó, a képmutató!”

Vallási dolgokban bizonyos vakmerőség emeli a gamin tekintélyét. Fontos dolog, hogy szabadgondolkozó legyen.

Részt venni a kivégzésekben kötelesség. Mutogatják egymásnak a guillotine-t, és kacagnak. Mindenféle csúfneveket kennek rá: Vacsora vége, Murcos, Mennyei mama, Utolsó falat - stb. stb. Hogy semmit el ne szalasszanak a dologból, felmásznak a falakra, felkapaszkodnak az erkélyekre, fölmennek a fákra, függeszkednek a kerítéseken, felkúsznak a kéményekre. A gamin született tetőfedő, mint ahogy született tengerész. Éppúgy nem ijed meg a háztetőtől, mint az árboctól. Nincs olyan ünnep, amely felérne a Gréve térrel. Samson[563] és Montés abbé:[564] két igazán népszerű név. Csúfolják az áldozatot, hogy felbátorítsák. Néha megcsodálják. Lacénaire[565] gamin korában, mikor látta, hogy a szörnyű Dautun bátran hal meg, ezt mondta rá, mintha a jövőbe látott volna: „Irigyeltem.” A gaminvilágban nem ismerik Voltaire-t, ellenben ismerik Papavoine-t.[566] A „politikusokat” egy kalap alá veszik a gyilkosokkal. Hagyományaikban megőrzik, hogy milyen ruha volt rajtuk utoljára. Tudják, hogy Tolleron fűtősapkában volt, Avril[567] vidraprémes kucsmában, Louvel[568] kerek kalapban, az öreg Delaporte kopaszon és fedetlen fővel, hogy Castaing[569] pirospozsgás volt és nagyon csinos, hogy Bories-nek[570] romantikus kis szakálla volt, hogy Jean-Martin[571] nem vetette le a nadrágtartóját, hogy Lecouffé az anyjával veszekedett. „Ne marakodjatok a taligátokon!” - kiáltott oda nekik egy gamin. Egy másik, mivel kicsi volt, s nem látott a tömegben, hogy megláthassa, amint Debacker arra megy, észrevette az utcai lámpát, és felmászott rá. Az őrt álló csendőr összeráncolta a szemöldökét.

- Engedje meg, hogy felmásszak, csendőr úr - mondta a gamin. És hogy meglágyítsa a hatóság szívét, hozzátette: - Nem fogok leesni.

- Bánom is én, ha le is esel - felelte rá a csendőr.

A gaminvilágban sokat számít valami nevezetes baleset. A tekintély csúcsára jut az, aki véletlenül olyan alaposan megvágja magát, hogy a seb „a csontig hatol”.

Az ököl sem megvetendő eszköze a tekintélynek. A gaminnek egyik legkedvesebb mondása ez: „Van itt erő, mi?!” Irigylésre méltó az, aki balkezes. Aki kancsal, annak nagy a becsülete.

VIII
Amelyben az utolsó királynak egy kedves mondását olvashatjuk

Nyáron békává alakul át; este, ha besötétedik, az Austerlitz híd és a Jéna híd táján a szenes hajókról és a mosónők bárkáiról fejest ugrik a Szajnába, lábbal taposva lépten-nyomon a szemérem és a rendőrség tilalmait. Azonban a rendőrök vigyáznak, és az ilyesmiből fölöttébb drámai helyzet szokott keletkezni, ami egyszer egy emlékezetes bajtársi vészkiáltás megszületésére adott alkalmat; ez a vészkiáltás, amely 1830 táján híres volt, stratégiai figyelmeztetése egy gaminnek a másik gaminhez; úgy lejt, mint Homeros valamelyik verse, majdnem olyan kimondhatatlanul dallamos, mint a Panathenaia[572] eleuziszi zenéje, és felcsendül benne az antik évoé.[573] Így hangzik: „Hohó, csibész, hohó! Itt a nátha, itt a zsaru, illa berek nádak erek, bújj a csatornába!”

Néha ez a szúnyog - ezt a nevet ő adta magának - tud olvasni; néha tud írni, mindig tud mázolni. Céltudatosan, valami ismeretlenül titokzatos kölcsönös oktatás révén elsajátíthatja mindazokat az ügyességeket, amelyek hasznára lehetnek a közügynek; 1815-től 1830-ig a pulyka hurukkolását utánozta; 1930-tól 1848-ig körtét firkált a falakra.[574] Egy nyári este Lajos Fülöp, mikor gyalogszerrel hazaért, látta, amint egy pöttöm kis gamin izzadva, erőlködve, felkapaszkodott a neuillyi kerítés egyik oszlopára, hogy óriási körtét rajzoljon rá; a király azzal a kedélyességgel, amelyet IV. Henriktől örökölt, segített a gaminnek, befejezte a körtét, és adott a kölyöknek egy aranyat, és ezt mondta neki: „Ezen is van körte.” A gamin szereti a zűrzavart. Kedvére van a felfordulás. Utálja a papokat. Egyszer az Université utcán az egyik ilyen bolondos kölyök szamárfület mutatott a 69. számú ház kapujának.

- Miért mutatsz szamárfület ennek a kapunak? - kérdezte tőle egy járókelő.

A fiú így felelt:

- Mert itt pap lakik.

Csakugyan, ott lakott a pápai nuncius. Azonban bármennyire Voltaire-szellemű is a gamin, ha alkalom adódik arra, hogy ministráljon, előfordul, hogy vállalkozik rá, és ilyenkor illedelmesen segédkezik a misénél. Két dolog van, amit tantaluszi kínok között sóvárog, de sohasem ér el; megbuktatni a kormányt, és megvarratni a nadrágját.

A tökéletes gamin ismeri Párizs minden rendőrét, és ha valamelyikkel találkozik, mindig meg tudja mondani a nevét. Az ujjain elszámlálja őket. Tanulmányozza a jellemüket, mindegyikre van valami különös megjelölése. Mint a nyitott könyvben, úgy olvas a rendőrök lelkében. Folyékonyan és hibátlanul elmondja: „Ez meg ez áruló; ez meg ez nagyon gonosz; ez meg ez nagyszerű; ez meg ez nevetséges (mindezeknek a szavaknak: áruló, nagyon gonosz, nagyszerű, nevetséges, különös jelentésük van az ő szájában); amaz azt képzeli magáról, hogy az övé a Pont-Neuf, és nem engedi, hogy az ember ott sétáljon kívülről a mellvéd párkányán; amannak az a mániája, hogy megráncigálja az ember fülét - stb. stb.”

IX
Gallia ősi lelke

Volt valami ebből a gyerekből Poquelinben,[575] a vásárcsarnok gyermekében; volt valami Beaumarchaisban.[576] A gaminség a gall szellem egyik árnyalata. Ha józan ésszel párosul, néha erőt is ad neki, mint az alkohol a bornak. Néha tökéletlen. Homeros örökké ismétli önmagát, igaz; de el lehetne mondani, hogy Voltaire gamin-mód viselkedik. Camille Desmoulins[577] külvárosi volt. Championnet, aki kíméletlenül támadta a csodákat, Párizs kövezetéből sarjadt; már kiskölyök korában levizezte Saint-Jean de Beauvais és Saint-Etienne du Mont csarnokait; eleget tegezte Szent Genovéva[578] ereklyetartóját, hogy végül parancsolgasson Szent Januarius vérének.

A párizsi gamin tisztelettudó, gúnyos és szemtelen. A fogai hitványak, mert rosszul táplálkozik, és a gyomra fáj, de szeme szép, mert van benne szellem. Jehova jelenlétében is fél lábon ugrálna a paradicsom lépcsőjén. A cipője csupa rongy. Nőhet, amerre akar. Ott játszik a pocsolyában, és kiegyenesedik, ha kitör a lázadás; szemtelensége megállja a helyét a kartácstűzben is; utcagyerek volt, hős lett belőle; mint a kis tébai, rázza az oroszlánbőrt; Bara[579] dobos párizsi gamin volt; elkiáltotta magát: „Előre!” - mint ahogy a szentírásbeli ló felkiáltott: „Haj rá!” -, és egy pillanat alatt a tacskó óriássá magasodott.

A mocsárnak ez a gyermeke az eszménynek is gyermeke. Mérjétek meg azt a távolságot, amely Moliére-től Baráig ível.

Mindent összevéve, száz szónak is egy a vége, a gamin olyan istenteremtése, aki szórakozik, mert szerencsétlen.

X
Ecce Paris, ecce homo[580]

Hogy még egyszer mindent összefoglaljunk, a mai párizsi gamin, mint valamikor a római graeculus,[581] nem egyéb, mint a gyermeki nép, amelyből ki lehet gyógyítani. Hogyan? A világossággal.

A gamin a nemzet kedvessége és egyúttal betegsége.

Olyan betegség, amelyből ki lehet gyógyítani. Hogyan? A világossággal.

A világosság gyógyít.

A világosság gyújt.

Minden nagyszerű társadalmi sugárzás a tudományból, az irodalomból, a művészetekből, az oktatásból származik. Teremtsetek embereket, teremtsetek embereket. Világosítsátok fel őket, hogy ők felmelegítsenek benneteket. Előbb-utóbb az abszolút igazság ellenállhatatlan hatalmával fog fölmerülni az egyetemes oktatás gyönyörű kérdése; és akkor azok, akik a francia eszme felügyelete alatt kormányozni fognak, kénytelenek lesznek választani Franciaország gyermekei vagy Párizs gaminjei között; a világosság lángjai vagy a sötétség lidércfényei között.

A gamin a foglalata Párizsnak, és Párizs foglalata a világnak.

Mert Párizs egységes egész. Párizs az emberi nem csúcspontja. Ez az egész csodálatos város egybefoglalása a halott erkölcsöknek és az élő erkölcsöknek. Aki látja Párizst, úgy érzi, hogy belelát az egész történelem visszájába, s közben-közben az égre és a csillagképekbe is. Párizsnak van Capitoliuma:[582] Városháza, Parthenonja:[583] a Notre-Dame, Aventinus hegye:[584] a Saint-Antoine külváros, szamárvásárja: a Sorbonne, Pantheonja: a Panthéon, Via Sacrája:[585] az Italiens körút, Szelek Tornya:[586] a közvélemény, nevetségességgel pótolja a Scalae Gemoniaet.[587] A majo[588] neve itt ficsúr, a trasteverei[589] itt külvárosi, a hammal[590] itt csarnoki hordár, lazzarone[591] a csirkefogó, cockney[592] a divatfi. Mindaz, ami másutt megvan, megvan Párizsban. Dumarsais halaskofája Euripides zöldségeskofájának a mása, a diszkoszdobó Veianus[593] újra él a kötéltáncos Foriosóban, Therapontigonus[594] katona kezet foghat Vadeboncoeur[595] gránátossal, Damasippus,[596] az ószeres, boldog volna a párizsi zsibárusok között, Vincennes galléron ragadná Sokratest, mint ahogy az Agora[597] börtönbe vetné Diderot-t,[598] Grimod de la Reyniére fölfedezte a faggyús roastbeefet, mint ahogy Curtillus[599] feltalálta a tengerisün-pecsenyét, az Étoile diadalívéhez kötött léghajó alatt újra látjuk a trapézt, amely Plautusnál szerepel; a Poikile kardnyelője, akit Apuleius látott,[600] ott nyeli a kardot a Pont-Neufön. Rameau unokaöccse[601] és az élősdi Curculio[602] egy pár, Ergasilus[603] bemutattathatná magát Cambacéres-nél[604] Aigrefeuille-jel; a négy római piperkőc:[605] Arcesimarchus, Phoedromus, Diabolus és Argyrippus Courtille-ból[606] érkezett, a labatut-i postakocsin; Aulus Gellius[607] nem akad fenn jobban Congrión,[608] mint Polichinelle-en Charles Nodier; Marton nem nőstény tigris, viszont Pardalisca[609] nem volt sárkány; az éhenkórász Pantolabus ott cseveg az Angol Kávéházban a züllött Nomentanusszal, Hermogenes tenorista a Champs-Élysées-n és körülötte Thrasius, a koldus, Bobéche-nek öltözötten tányéroz;[610] a tolakodó, aki kabátunk gombjánál fogva megállít a Tuileriák-ban, megismételteti velünk kétezer év múltán Thesprio[611] felkiáltását: qui properantem me prehendit pallio?[612] Suresnes bora paródiája Alba borának, Désaugiers túlcsorduló pohara párja Balatro nagy kupájának; a Pére-Lachaise-ben éjjel esők után éppolyan bolygó tüzek lobognak, mint az Esquilinuson,[613] és a szegénynek öt évre vásárolt sírja ugyanaz, mint a rabszolga bérelt koporsója.

Mondjatok valamit, ami nincs Párizsban. Trophonius barlangjában[614] nincs semmi, ami ne volna meg Mesmer[615] kádjában; Ergaphilas új életre támad Cagliostróban;[616] Vâsapanthâ brahmin megtestesül Saint-Germain grófban;[617] a Saint-Médard temetőben[618] éppannyi kitűnő csoda történik, mint a damaszkuszi Omajjád-mecsetben.

Párizsnak van Aesopusa: Mayeux,[619] van Canidiája:[620] Lenormand kisasszony.[621] Megdöbben, mint Delphi a látomás villamos valóságaira; asztalokat táncoltat, mint ahogy Dodona tripusokat. Trónra ülteti a grizettet, mint Róma a félvilági nőt; és mindennek a tetejébe, ha XV. Lajos rosszabb is, mint Claudius, Du Barry asszony különb, mint Messalina.[622] Párizs csodálatos típusban - amely élt, amellyel magunk is érintkezünk - egybeolvasztotta a görög meztelenséget, a héber fekélyt és a gascogne-i tréfálkozást. Összevegyíti Diogenest, Jóbot és Paprikajancsit, a Constitutionnel régi számaiba öltöztet egy kísértetet, és megalkotja Chodruc Duclos-t.[623]

Ámbár Plutarchos[624] azt mondja, hogy a zsarnok nem öregszik meg, Róma Sulla alatt éppúgy, mint Domitianus alatt, megjuhászodott, és szívesen vizezte a borát. A Tiberis valóságos Lethe volt, ha hihetünk Varus Vibiscus kissé tudákos magasztalásának; Contra Gracchos Tiberim hubemus. Bibére Tiberim, id est seditionem oblivisci.[625] Párizs egymillió liter vizet iszik meg naponta, de ez nem gátolja meg abban, hogyha itt az alkalom, riadót ne doboljon, és félre ne verje a harangokat.

Egyébként Párizs jó gyerek. Királyilag fogad mindent; nem válogatós Venus dolgaiban; az ő kallippygosa egy hottentotta nő;[626] ha nevethet, megbocsát; a csúfság felderíti, az idomtalanság megkacagtatja, a romlottság szórakoztatja; ha valaki figurás, legyen figura; még a képmutatás, ez a legmegátalkodottabb cinizmus sem ingerli fel; irodalmilag oly művelt, hogy nem fogja be az orrát Basile[627] előtt, és nem botránkozik meg jobban Tartuffe imádkozásain, mint amennyire Horatius megütközik Priapos[628] „csuklásán”. Az egyetemes emberi arcnak egyetlen vonása sem hiányzik Párizs arcáról. A Mabille táncterem[629] kavargása nem a janiculusi[630] múzsai tánc, ellenben a zsibárus asszony éppúgy simogatja ott tekintetével a csinos nőt, mint ahogy Staphyla, a kerítőnő, szemügyre vette a szűz Planesiumot. A Combat-sorompó[631] nem Colosseum,[632] de éppoly vadul viaskodnak ott, mintha a császár nézné őket. A szíriai kocsmárosné bájosabb, mint Saguet néni,[633] ellenben ha Vergilius törzsvendég volt a római kocsmában, David d’Angers, Balzac és Charlet[634] a párizsi kocsmában ütött tanyát. Párizs uralkodik. A nagy szellemek lángolnak, a paprikajancsik boldogulnak benne. Adonai vágtat át rajta mennydörgős villamos tizenkét kerekű szekerén; Silenos[635] bevonul szamarán. Silenos, vagyis Ramponneau.[636]

Párizs rokon értelmű a Kozmosszal. Párizs egymaga Athén, Róma, Sybaris,[637] Jeruzsálem, Pantin.[638] Dióhéjban megvan benne minden civilizáció, egyúttal minden barbárság. Párizs élénken sajnálná, ha nem volna guillotine-ja.

Egy kis Gréve tér nem árt. Mi lenne ez az örökös ünnep ennek a fűszere nélkül? Törvényeink bölcsen gondoskodtak erről, és az ő jóvoltukból erről a késről vér csöpög Párizs farsangjára.

XI
Csúfolkodás, uralkodás

Párizsnak nincs határa. Nem volt még városnak ilyen hatalma, amely néhanapján még azokat is kicsúfolja, akiket leigáz. Kivívni a tetszésteket, ó, athéniak! - kiáltotta Nagy Sándor. Párizs nemcsak törvényt ad, ő adja a divatot; Párizs nemcsak divatot ad; ő adja a könnyedséget. Párizs ostobáskodhatik is, ha kedve szottyan; néhanapján megengedi magának ezt a fényűzést. Ilyenkor aztán az egész világ vele ostobáskodik; aztán Párizs felébred, megdörzsöli a szemét, és ezt mondja: ej, de hülye vagyok! És belekacag az emberiség arcába. Csoda egy város! Különös, hogy ez a nagyszerűség és ez a bolondság így megfér benne egymással, hogy ezen a fenségén nem ejt csorbát ez a paródia, és hogy ugyanaz a száj hajlandó fújni ma az utolsó ítélet harsonáját, holnap pedig a nádsípot! Fejedelmi kedélyesség van Párizsban. A vidámsága villamos és bolondozása királyi. Vihara néha egy fintorból ered. Kirobbanásai, lázadásai, mesterművei, csodái, epopeái eljutnak a világ végére is, és ugyancsak eljut a szamárkodása is. A kacagása tűzhányó torka, amely szétfreccsen az egész földön. Tréfái gyújtó szikrák. Rákényszeríti a népekre torzképeit éppúgy, mint az eszményét; az emberi civilizáció legnagyszerűbb emlékei tűrik a gúnyolódásait, és odaadják örökkévalóságukat, a csintalankodásaihoz. Párizs büszke; van egy tüneményes július 14-éje, amely felszabadítja a földgömböt; letéteti a labdaházi esküt minden nemzettel; augusztus 4-nek éjszakája[639] három óra alatt a hűbériség ezer esztendejét rombolta szét; logikájából az egyetemes akarat izmát keményíti; megsokszorozza magát a fenségesnek minden alakjában; elárasztja ragyogásával Washingtont, Koscziuszkót, Bolivárt, Bocariszt,[640] Riegót,[641] Bemet, Manint,[642] Lopezt,[643] John Brownt,[644] Garibaldit; mindenütt ott van, ahol lángra gyúl a jövendő. Bostonban[645] 1779-ben, Léon szigetén 1820-ban, Pesten 1848-ban, Palermóban 1860-ban;[646] ezt a hatalmas jelszót: Szabadság, odasúgja a rabszolgaság eltörléséért küzdő amerikaiak fülébe, akik Harper’s Ferry kompján csoportosulnak, és az anconai hazafiak fülébe, akik a tenger partján, a Gozzi-fogadó előtt a diadalívek árnyékában gyülekeztek; ő teremti meg Kanariszt;[647] ő teremti meg Quirogát;[648] ő teremti meg Pisacanét;[649] ő sugározza a fenséget a földre; ott halnak meg, ahová útjában a sodra hajtja őket: Byron Missolunghinál és Mazet Barcelona mellett; szószék Mirabeau lába alatt, és tűzokádó Robespierre lába alatt; könyvei, színháza, művészete, tudománya, irodalma, filozófiája, az emberi nem kézikönyvei; van Pascalja, Régnier-je, Comeille-e, Descartes-ja, Jean Jacques-ja, Voltaire-je minden percre; Moliére-je minden századokra; az egész világ nyelvévé tette a nyelvét, és ez a nyelv lesz az Ige; megépíti minden lélekben a haladás eszményét; a felszabadító dogmák, amelyeket kovácsol, pallosok a nemzedékek kezében, és gondolkodóinak és költőinek lelkével ő támasztotta 1789 óta minden népek minden héroszát; ez nem gátolja a csibészkedésben; és ez a roppant szellem, amelynek Párizs a neve, miközben megváltoztatja fényességével a világ színét, Bouginier orrát mázolja Theseus templomának falára, és a piramisokra odafirkantja: Crédeville tolvaj.

Párizs mindig a fogait mutogatja; ha nem dühös, akkor kacag.

Ilyen ez a Párizs. Tetőinek füstfellegei a világ eszményei. Sár és kőtenger, ha ránéz az ember, de mindezen túl erkölcsi lény. Több, mint nagy, határtalan. Miért? Mert mer.

Merni: ez a haladás ára.

Valamennyi fenséges hódítás többé vagy kevésbé a vakmerőség jutalma. Hogy a forradalom bekövetkezzék, ahhoz nem elegendő, hogy Montesquieu megérezze, hogy Diderot hirdesse, hogy Beaumarchais jelezze, hogy Condorcet[650] kiszámítsa, hogy Arouet[651] előkészítse, hogy Rousseau elmélkedjék rajta; ahhoz az kell, hogy Danton merje.

Egy a kiáltás: Merészség, olyan, mint a Fiat Lux. Az emberi nem előrehaladása érdekében szükséges, hogy a csúcsokon szüntelenül ott legyenek a bátorság büszke mintaképei. Minden vakmerőség elvakítja a történelmet, és az ember legnagyobb fényességei közé tartozik. A hajnal mer, mikor felvirrad. Megpróbálni, dacolni, helytállni, kitartani, hűnek lenni önmagunkhoz, szembeszállni a végzettel, megdöbbenteni a katasztrófát azzal, hogy mennyire nem ijedünk meg tőle, egyszer ellene szegülni a hatalom igazságtalanságainak, másszor rárohanni a mámoros győzelemre, szívósan kitartani, konokul megvetni a lábat: íme, erre a példára van szükségük a népeknek, íme, ez a fény villanyozza fel őket. Ugyanez a félelmetes villám csattan ki Prometheus fáklyájából, mint Cambronne pipájából.

XII
A népben rejlő jövő

A párizsi nép, ha férfisorba kerül is, mindig gamin; aki a gamint rajzolta, az a várost rajzolja meg; ezért tanulmányoztuk ebben a szabad verébben a sast.

A párizsi fajta, ismételjük, különösen a külvárosokban mutatkozik; ott tiszta vér, ott megvan az igazi arca; ez a nép ott dolgozik és szenved, és a szenvedés és a munka az ember kettős arca. Mérhetetlen mennyiségben él ott a sok ismeretlen emberi teremtés, és hemzsegnek a legfurcsább típusok a Rapée zsákhordójától egészen a Montfaucon kőtörőjéig. Fex urbis,[652] kiált fel Cicero; mob,[653] teszi hozzá felháborodottan Burke;[654] tömeg, horda, csőcselék. Könnyen kimondjuk ezeket a szavakat. De nem baj. Mi közöm hozzá? Mit törődöm vele, hogy mezítláb járnak? Nem tudnak olvasni; az ő bajuk. Hát ezért ellökjük őket? A nyomorúságukat átkukra fordítsuk? Nem tudna behatolni a világosság ezekbe a tömegekbe? Kiáltsuk el újra: Világosságot! És ne engedjünk belőle! Világosságot! Világosságot! Ki tudja, vajon ezek a sötétségek nem derülnek-e föl? A forradalmak vajon nem átszellemülések-e? Menjetek, filozófusok, tanítsatok, világosítsatok, gyújtsatok, gondolkodjatok hangosan, beszéljetek hangosan, járjatok ujjongva a napfényben, barátkozzatok a terekkel, hirdessétek a jó híreket; tékozoljátok az ábécéket, hirdessétek a jogokat, énekeljétek a Marseillaise-t, hintsétek el a lelkesedést, tépjetek zöldellő tölgyfagallyakat. Kavarjatok forgószelet az eszményekből. Ezt a tömeget fel lehet magasztosítani. Használjuk ki az elveknek és erényeknek azt a hatalmas tüzet, amely bizonyos órákban felszikrázik, fellobban és remeg. Ezek a meztelen lábak, ezek a csupasz karok, ezek a rongyok, ez a sok tudatlanság, ez a kivetettség, ez a sötétség, mind hasznavehető az eszmény meghódításában. Nézzetek bele a népbe, és felvillan előttetek az igazság. Ha azt a hitvány homokot, amelyet lábbal tapostok, beledobjátok a kohóba, hogy ott megolvadjon és kiégjen, ragyogó kristállyá tisztul, és Galilei és Newton az ő jóvoltából fedezik fel majd a csillagokat.

XIII
A kis Gavroche

Körülbelül nyolc vagy kilenc évvel a történetünk második részében elbeszélt események után a Temple körúton és a Víztorony környékén egy tizenegy vagy tizenkét éves kisfiút lehetett látni, aki eléggé pontosan megtestesítette volna a gaminnek azt az eszményi képét, amelyet fentebb felvázoltunk, ha nem lett volna a szíve fenekéig komor és üres, míg ajkán ott ült a gyermeki mosoly. Ezen a fiún csakugyan holmi férfinadrág lötyögött, amelyet azonban nem az apjától kapott, és holmi női ujjas, amelyet azonban nem az anyjától kapott. Isten tudja, miféle emberek öltöztették fel könyörületből ezekbe a rongyokba. Pedig volt apja és anyja. De az apja nem törődött vele, és az anyja nem szerette. Egyike volt annak a sok szánalomra méltó gyereknek, akiknek apjuk is, anyjuk is van, mégis árvák.

Ez a gyermek sehol sem érezte magát olyan jól, mint az utcán. A kövezetét nem érezte olyan keménynek, mint az anyja szívét.

A szülei egyetlen rúgással kiröpítették az életbe. Nem sokat törte a fejét: kirepült.

Hangos, sápadt, ugrifüles, élénk, csúfondáros, nyughatatlan és beteges fiú volt. Jött, ment, dalolt, babozott, kotort az árokban, néhanapján csent, de vidáman, úgy, mint a macskák és a verebek, kacagott, ha csirkefogónak nevezték, mérges volt, ha vagánynak nevezték. Nem volt ágya, nem volt kenyere, nem fűtöttek neki, nem szerették, de vidáman élt, mert szabad volt.

Mikor ezek a szegény teremtések megemberesednek, majdnem mindig a társadalmi rend malomkövei közé kerülnek, amelyek összemorzsolják őket, de ameddig gyermekek, kisiklanak, mert kicsinyek. A legkisebb lyuk is menedékhely nekik.

Mégis, bármily elhagyatott volt ez a gyermek, megtörtént néha, két-három havonként egyszer, hogy így szólt:

- Ejnye, meglátogatom a mamát!

Ilyenkor otthagyta a körutat, a cirkuszt, a Saint Martin-kaput, lement a folyópartra, átvágott a hidakon, elérte a külvárost, elhaladt a Salpętriére mellett, és megérkezett - hová? Pontosan az 50-52-es számú házba, a Gorbeau-házba, amelyet az olvasó már ismer.

Ebben az időben az 50-52-es számú házban - amely rendszerint üres volt, s örökké ott fityegett rajta a tábla: „Kiadó szobák” - ritka kivételképpen több egyén is lakott, akik azonban - Párizsban majdnem mindig így van - semmiféle kapcsolatban vagy vonatkozásban nem voltak egymással. Valamennyien abba a nincstelen osztályba tartoztak, amely az utolsó szűkölködő kispolgárnál kezdődik, és nyomorúságról nyomorúságra folytatódik a társadalom mélységeibe, egészen addig a két emberig, akikbe a civilizációnak minden anyagi dolga torkollik: a csatornatisztítóig, aki a sarat söpri, és az ószeresig, aki összeszedi a rongyokat.

A Jean Valjean idejebeli „főbérlő” meghalt, és egy szakasztott mása került a helyébe. Nem tudom már, melyik filozófus mondta: vénasszonyok mindig bőven vannak.

Ennek az új vénasszonynak Bourgonné a neve, és nem volt az életében semmi egyéb nevezetesség, mint egy háromtagú papagájcsalád, amelynek tagjai felváltva hevítették szíve érzelmeit.

A ház legnyomorúságosabb bérlője egy négy tagból, apából, anyából és két meglehetősen nagy lányból álló család volt; mind a négyen egyetlen padlásszobában laktak, afféle kis lyukban, amilyenről már beszéltünk.

Ezen a családon első pillantásra semmi egyéb különösség nem tűnt szembe, csak tökéletes nincstelensége; az apa, mikor a szobát kivette, azt mondta, hogy Jondrette a neve. Valamivel beköltözése után, amely - hogy a főbérlő emlékezetes kifejezését használjuk - rendkívül hasonlított a semmi bevonulásához, ez a Jondrette azt mondta ennek az asszonynak, aki éppúgy, mint elődje, egy személyben házmesterné is volt, és a lépcsőt söprögette:

- Izé néni, ha valaki véletlenül keresne egy lengyelt vagy egy olaszt, vagy esetleg egy spanyolt, hát az én vagyok.

Ez a család volt a vidám kis mezítlábas családja. Hazament, és ott találta a szegénységet, a nélkülözést, és ami a legszomorúbb, nem talált mosolyt; csak hideg tűzhelyet és fagyos szíveket. Amikor belépett, megkérdezték tőle: „Honnan jössz?” Ezt felelte rá: „Az utcáról.” Mikor elment, megkérdezték tőle: „Hová mégy?” Ezt felelte rá: „Az utcára.” Az anyja ezt mondta neki: „Minek jössz ide?”

Ez a gyermek úgy élt ebben a gyöngédtelenségben, mint azok a sápadt növények, amelyek a pincében hajtanak. Nem szenvedett miatta, és nem gyűlölt senkit. Tulajdonképpen nem is tudta, milyennek kell lenni az apának és anyának.

Különben a nővéreit szerette az anyja.

Elfelejtettük megmondani, hogy a Temple körúton ezt a gyermeket a kis Gavroche-nak nevezték. Miért nevezték Gavroche-nak? Valószínűleg azért, mert az apjának Jondrette volt a neve.

Úgy látszik, bizonyos nyomorúságos családoknak ösztöne, hogy eltépjék a kötelékeket.

Az a szoba, amelyben Jondrette-ék laktak a Gorbeau-házban, az utolsó volt a folyosó végén. A szomszéd szobában egy szegény fiatalember lakott, akit Marius úrnak hívtak.

Mondjuk el, ki volt Marius úr.

MÁSODIK KÖNYV
Az előkelő polgár

I
Kilencven év és harminckét fog

A Boucherat utcában, a Normandie utcában és a Saintonge utcában él még néhány régi lakó, aki megőrizte egy Gillenormand nevű öregúrnak az emlékét, és szívesen beszél róla. Ez a bácsi már a fiatal korukban is öreg volt. Ez a sziluett azoknak a szemében, akik mélabúsan szemlélik az árnyaknak azt a bizonytalan nyüzsgését, amelyet múltnak nevezünk, még nem tűnt el egészen a Temple-lal szomszédos utcák labirintusából, amelyeket XIV. Lajos alatt Franciaország tartományairól neveztek el, szakasztott úgy, mint ahogy napjainkban az új Tivoli negyed utcáit Európa fővárosairól nevezték el; futtában jegyezzük meg: olyan fejlődés, amelyben észrevehető a haladás.

Gillenormand úr, aki 1831-ben erejének teljességében volt, egyike volt azoknak az embereknek, akik csupán azért váltak nevezetessé, mert sokáig éltek, és akik furcsák, mert valamikor olyanok voltak, mint mindenki, és most azonban már nem hasonlítanak senkihez sem. Különös egy öregember volt, és csakugyan egy letűnt kor gyermeke, a tizennyolcadik századbeli kifogástalan és kissé büszke, igazi polgár, aki régi jó polgári méltóságát olyan arccal viselte, mint a márkik az őrgrófi rangjukat. Elmúlt kilencvenéves, egyenesen járt, hangosan beszélt, jó volt a szeme, tisztán itta a bort, evett, aludt és hortyogott. Megvolt mind a harminckét foga. Csak az olvasáshoz használt szemüveget. Szerelmes természetű ember volt, de azt mondta, hogy vagy tíz év óta határozottan és teljesen lemondott a nőkről. Nem tudja kelletni magát, mondogatta; nem azt tette hozzá, hogy „nagyon öreg vagyok már” - hanem ezt: „nagyon szegény vagyok”. Felsóhajtott: „Ha nem mentem volna tönkre... hej!” Csakugyan nem maradt egyebe, mint körülbelül tizenötezer frank járadéka. Arról ábrándozott, hogy majd örököl, és százezer frank járadéka lesz, és szeretőket tart. Amint látjuk, nem tartozott ama törődött fajta nyolcvanévesek közé, akik, mint Voltaire úr, egész életükben folyton haldokoltak; ez nem a repedt fazék hosszú élete: ez a jókedvű aggastyán mindig makkegészséges volt. Felületes volt, hebehurgya, hirtelen haragú. Minden szíre-szóra dühbe gurult, leggyakrabban akkor, ha nem volt igaza. Ha ellentmondtak neki, ütésre emelte a botját; verte az embereket, mint a nagy században. Volt egy ötvenévesnél idősebb lánya, aki pártában maradt; ha elfogta a méreg, alaposan elpáholta, és legszívesebben ostorral verte volna. Olybá vette, mintha nyolcéves volna. Erélyesen pofozta a cselédeit, és így címezte őket: „Ó, te dög!” Egyik káromkodása ez volt: „Azt a lárifáriját a lárifárijának!” Bizonyos dolgokban sajátságosan hidegvérű volt; naponta olyan borbéllyal borotváltatta magát, aki már volt az őrültekházában, és aki gyűlölte őt, mert féltette Gillenormand úrtól a feleségét, a szép, kacér borbélynét. Gillenormand úr csodálta önmagát, hogy minden tekintetben milyen világos fejű, és kijelentette önmagáról, hogy nagyon éles eszű; íme egyik mondása: „Tagadhatatlanul jó a felfogásom; ha egy bolha csíp meg, meg tudom mondani, hogy melyik nőtől kaptam.” Leggyakrabban ezeket a szavakat használta: az érző ember, a természet. Ennek az utóbbi szónak nem tulajdonított akkora jelentőséget, amekkorát a mi korunk adott neki. De a maga módján alkalmazta kandalló menti apró szatíráiban: „A természet - mondta -, hogy mindenből legyen valami a civilizációban, még a mulatságos barbárságból is adott nekik kóstolót. Európában megvannak Ázsia és Afrika nevezetességei, kisebbített alakban. A macska szalontigris, a gyík zsebkrokodilus. Az Opera táncosnői rózsaszínű vadnők. Nem eszik meg a férfiakat, csak kiszipolyozzák őket. Vagy pedig a boszorkányok! Osztrigákká változtatják át és kiszürcsölik őket. A karaibok[655] csak a csontot hagyják meg, ezek csak a pikkelyt. Ilyenek a mi erkölcseink. Mi nem falunk, hanem rágcsálunk; nem pusztítjuk el az áldozatunkat, csak a karmaink közé kaparintjuk.”

II
Amilyen az úr, olyan a háza

A Marais negyedben lakott, a Filles-du-Calvaire utca 6. számú házban. A ház az övé volt. Ezt a házat lebontották, és később újra felépítették, és a száma valószínűleg megváltozott a számozásnak abban a sok forradalmában, amelyeken Párizs utcái átestek. Ódon és hatalmas lakosztályt foglalt el az első emeleten, az utca és a kert között; egészen a mennyezetig Gobelin- és Beauvais-szőnyegekkel volt borítva, amelyek pásztorjeleneteket ábrázoltak; a mennyezet és a szőnyegek mintái kicsinyítve ismétlődtek a karosszékeken. Az ágyát kilencrétű, Coromandel-lakkos,[656] hatalmas spanyolfal takarta. Az ablakokon hosszú, redős függönyök csüngtek, és pompás, nagy, tört ráncokat vetettek. A kert közvetlenül az ablakai alatt terült el; ahhoz az ablakhoz simult, amely egy tizenkét vagy tizenöt fokos lépcsőre sarkallott; az öregúr fürgén szaladgált rajta le és fel. A szobájához csatlakozott a könyvtárhelyiség meg az öltöző, amelyre nagyon büszke volt: ízléses kis szoba, gyönyörű szalmasárga, liliomos és virágos falkárpittal bevonva, amelyet XIV. Lajos gályáin készítettek, és amelyet Vivonne[657] úr csináltatott a fegyencekkel a szeretőjének. Gillenormand úr ezt valami zordon anyai nagynénjétől örökölte, aki százéves korában halt meg. Két felesége volt. Modora középarányos volt az udvari ember közt, ami sohasem volt, és a hivatalnokember közt, ami lehetett volna. Vidám és kedveskedő volt, ha úgy akarta. Ifjúságában azok közé a férfiak közé tartozott, akiket mindig megcsal a feleségük, és sohasem csal meg a szeretőjük, mert a legmogorvább férjek és egyúttal a legelragadóbb szeretők a világon. Értett a festészethez. Volt a szobájában egy ismeretlen valakit ábrázoló csodálatos arckép, amelyet Jordaens[658] festett, erős ecsetvonásokkal, ezernyi aprólékos részlettel, amelyek csak úgy találomra voltak elszórva rajta. Gillenormand úr nem öltözködött sem XV. Lajos, sem XVI. Lajos korabeli divat szerint; a direktóriumi divatbolondok ruházatát viselte. Mindaddig egészen fiatalnak tartotta magát, és követte e divatot. A ruhája könnyű posztó volt, széles kihajtással, hosszú fecskefarkkal és nagy acélgombokkal. Ehhez rövidnadrágot és csatos cipőt viselt. A kezét folytonosan a zsebébe dugdosta. Fölényesen szokta mondogatni: „A francia forradalom gazemberek bandája.”

III
Luc-Esprit[659]

Tizenhat éves korában egy este az Operában az a megtiszteltetés érte, hogy egyszerre két, akkoriban érett és híres, és Voltaire-től megénekelt szépség, Camargo és Sallé[660] irányította rá a látcsövét. Két tűz közé szorítva hősiesen visszavonult egy kis Nahenry nevű táncosnőhöz, aki éppúgy tizenhat éves volt, mint ő, ismeretlen, mint egy macska, és akibe szerelmes volt. Teli volt emlékekkel. Felkiáltott:

- Milyen szép is volt ez a Guimard-Guimardini-Guimardinette,[661] utoljára, amikor Longchamps-ban láttam, tornyosan felbodrozott hajával, türkiz csecsebecséivel, új divatú rikító ruhájában és cikázó karmantyújával! - Fiatal korában Nain-Londrin-mellényt viselt, amelyről szívesen és lelkendezve beszélt.

- Úgy voltam felöltözve, mint valami hamisítatlan levantei török - szokta mondogatni. Madame de Boufflers,[662] aki véletlenül látta húszéves korában, így jellemezte: „Kedves egy bolond.” Megbotránkozott mindenkinek a nevén, akit a politikában és a hatalmon látott, mert alantasnak és nyárspolgárinak tartotta azokat. Olvasta az újságokat, amint ő maga harsogó kacagással mondogatni szokta: az újságpapirosokat, a híradókat. „Ó! - sóhajtott fel. - Micsoda emberek ezek! Corbiére![663] Human![664] Casimir Périer![665] És ezek miniszterek. Ha ezt olvasnám valamelyik újságban: Gillenormand úr miniszter! Ez volna aztán a mulatságos. Nos! Amilyen marhák, ez is sikerülhetne!” Vidáman megnevezett mindent a maga illendő vagy illetlen nevén, és nem szégyenkezett a nők előtt. Durvaságokat, trágárságokat és piszkosságokat hihetetlenül nyugodtan és elfogulatlanul mondott ki, hogy az már szinte elegáns volt. Ez a szabadszájúság rávallott a századára. Érdemes megjegyezni, hogy abban az időben, amikor a versekben mindent cikornyásan körülírtak, a prózában mindent durván kimondták. A keresztapja megjósolta, hogy lángelme válik belőle, és ezt a sokat jelentő keresztnevet adta neki: Luc-Esprit.

IV
Száz esztendő várományosa

Szülővárosában, Moulins-ben, a kollégiumban díjakat nyert diák korában, és Nivernais herceg,[666] akit ő Nevers hercegnek nevezett, saját kezűleg koszorúzta meg. Sem a Konvent, sem XVI. Lajos halála, sem Napóleon, sem a Bourbonok visszatérése, semmi sem tudta elhomályosítani ennek a koszorúzásnak az emlékét. Az ő szemében Nevers hercege volt a század legnagyobb alakja. „Mily elbűvölő nagyúr - mondogatta -, és milyen pompásan feszült rajta a kék rendjelszalag!” Gillenormand úr szemében II. Katalin jóvátette Lengyelország felosztásának bűnét, mikor háromezer rubelért megvette Besztuzsevtől az aranyelixír titkát. Ezen tűzbe jött:

- Az aranyelixír - kiáltott fel -, Besztuzsev sárga oldata, Lamotte tábornok cseppjei, ez a tizennyolcadik században, amikor egy félunciás üveg egy aranyba került belőle, nagyszerű gyógyszere volt a szerelmi katasztrófáknak, orvosság Venus ellen. XV. Lajos kétszáz üveggel küldött belőle a pápának. - Nagyon felbőszült volna és kijött volna a sodrából, ha felvilágosítják, hogy az aranyelixír nem egyéb vaskloridnál.

Gillenormand úr hódolón tisztelte a Bourbonokat, és borzadt 1789-től; folytonosan azt mesélte, hogy hogyan menekült meg a rémuralom idején, és hogy mennyi vidámságra és mennyi furfangra volt szüksége, hogy ne nyisszantsák le a fejét. Ha valami fiatalember merészkedett a füle hallatára dicsérni a Köztársaságot, elkékült, és olyan izgalom vett rajta erőt, hogy majdnem elájult. Néha célozgatott kilencvenéves korára, és így beszélt: „Remélem, hogy nem érem meg kétszer kilencvenhármat.” Máskor közölte hallgatóságával, hogy száz évig akar élni.

V
Basque és Nicolette

Voltak elméletei. Íme az egyik: „Ha egy férfi nagyon bolondul a nőkért, és már van felesége, akivel nem sokat törődik, mert csúf, nyűgös, törvényes, minden joga megvan, ragaszkodik a törvénykönyvhöz, és kellőképpen féltékeny, akkor csak egy módon vághatja ki magát és szerezhet békességet magának, ha átengedi feleségének az erszényt. Ez a lemondás szabaddá teszi. Akkor az asszony foglalkozást talál, elmerül a pénzkezelésbe, rozsdásak lesznek az ujjai, nekiáll a bérlők idomításának és a majorosok ráncba szedésének, összecsődíti az ügyvédeket, tanácskozik a közjegyzőkkel, agyonbeszéli az írnokokat, sorra járja a hivatalokat, pereket folytat, bérleteket köt, szerződéseket diktál, uralkodónak érzi magát, elad, vesz, szabályoz, rendelkezik, ígér, és megalkuszik, oldoz és kötöz, enged, átenged és visszavesz, egyezkedik, zavart okoz, pénzt gyűjt, pazarol: bolondságokat követ el, mesteri és személyes sikereket arat, és ez kielégíti. Miközben a férje rá se néz, neki megvan az elégtétele, hogy tönkreteszi a férjét.” Ezt az elméletet Gillenormand úr magára alkalmazta, és végül ez lett az élettörténete. Második felesége úgy kezelte a vagyonát, hogy Gillenormand úrnak, mikor egy szép napon özvegyen maradt, éppen csak annyija volt, hogy megélhetett belőle, és ekkor majdnem az egészet életfogytiglani járadékba fektette, amiből körülbelül tizenötezer frank volt a jövedelme, aminek a háromnegyed része halálával megszűnik. Nem sokat habozott, édeskeveset törődött vele, hogy örökséget hagyjon maga után. Különben látta, hogy az örökségeknek kalandos a sorsuk, és néha például nemzeti vagyonná válnak;[667] megérte, hogy a pénz megállapított ezüstmennyiségét megváltoztatták, és nem nagyon bízott az államadóssági főkönyvben. „Szédelgés az egész!” - szokta mondogatni. Mint már említettük, a Filles-du-Calvaire utcai ház az övé volt. Két cselédet tartott, „egy hímet meg egy nőstényt”. Mikor egy-egy cseléd belépett hozzá, Gillenormand úr elkeresztelte. A férfiakat a szülőföldjéről nevezte el: Nimois, Comtois, Poitevin, Picard. A legutolsó háziszolgája ötvenöt éves, elhízott, nehézkes és göthös ember volt, aki húsz lépést sem tudott tenni, de mivel Bayonne-ban született, Gillenormand úr Basque-nak keresztelte. A cselédlányoknak mind Nicolette volt nála a nevük (még Magnonnak is, akiről alább lesz szó). Egyszer egy talpraesett, előkelő házmesterné-fajta, kitűnő szakácsné mutatkozott be nála.

- Mennyi fizetést akar egy hónapra? - kérdezte Gillenormand úr.

- Harminc frankot.

- Mi a neve?

- Olympie.

- Ötven frankot kapsz, de Nicolette lesz a neved.

VI
Amelyben megismerkedünk Magnonnal és két csemetéjével

Gillenormand úrnál a fájdalom haragban nyilvánult; dühöngött, ha valami bántotta. Megvolt benne minden elfogultság, és megengedett magának mindent. Az egyik tényező, amelyből külső előkelősége és belső elégedettsége kialakult, mint már jeleztük, az volt, hogy szoknyavadász maradt, és feltétlenül ilyennek is számított. Ezt úgy hívta, hogy „királyi hírneve” van. A királyi hírnév néhanapján furcsa ajándékokat zúdított rá. Egyszer valami kosárban, afféle osztrigás kosárban hatalmas újszülött fiút hoztak hozzá, aki eszeveszettül és fülsiketítőn üvöltözött a pólyájában, és akit egy hat hónappal előbb kidobott cselédje neki tulajdonított. Gillenormand úr akkor kereken nyolcvannégy éves volt. A környezete felháborodott és zajongott. Hát mit gondol ez a szemtelen ringyó, kivel hiteti ezt el? Micsoda vakmerőség! Micsoda gyalázatos rágalom! Maga Gillenormand úr egyáltalán nem haragudott. A pólyást az öregember kedves mosolyával nézegette, akinek hízeleg a rágalom, és ezt mondta képzeletbeli hallgatóságának: „Ejnye no, mi az? Mi történt? Mi a csuda? Csakugyan, mit tátják úgy a szájukat, ostoba fajankók módjára! Angoulęme hercege,[668] IX. Károly őfelsége természetes fia nyolcvanöt éves korában feleségül vett egy tizenöt éves csitrit; Virginal úrnak, vagyis Alluye márkinak, aki Sourdis bíborosnak, Bordeaux érsekének fivére volt, nyolcvanhárom éves korában Jacquin elnökné egyik szobalányától fia született, valódi szerelemgyermeke, akiből máltai lovag lett és kardos államtanácsos; a század egyik nagy embere, Tabaraud abbé akkor született, amikor az apja nyolcvanhét éves volt. Az ilyen dolgokban nincs rendkívüli. Hát még a biblia? Ezek után kijelentem, hogy ez a fiatalúr nem tőlem való. Vegyék gondjaikba. Ő nem tehet róla.” Ez nagyon is erélytelen elintézés volt. Az a bizonyos Magnon nevű nőszemély egy év múlva megint ilyen küldeménnyel lepte meg. Ez is fiú volt. Ezúttal Gillenormand úr beadta a derekát. A két csöppséget visszaküldte az anyjuknak, és kötelezte magát, hogy a tartásukra havonta nyolcvan frankot fizet azzal a feltétellel, hogy a fent nevezett anya abbahagyja a küldözgetést. Hozzátette még: „Azt akarom, hogy az anyjuk jól bánjon velük. Néha-néha meglátogatom majd őket.” Meg is tette.

Volt egy pap öccse, aki harminchárom évig a poitiers-i főiskola igazgatója volt, és hetvenkilenc éves korában halt meg. „Fiatalon veszítettem el” - emlegette. Ez az öccse, akiről kevés emlék maradt, békés zsugori volt; pap létére úgy érezte, hogy köteles alamizsnát adni a koldusnak, akivel találkozik, de sohasem adott egyebet, mint hamis vagy forgalomból kivont pénzdarabokat, és ekként módot talált rá, hogy a paradicsom útján menjen a pokolba. Az idősebb Gillenormand nem garasoskodott az alamizsnával, és szívesen és bőkezűen adott. Jóindulatú, hirtelen, jótékony ember volt, és ha gazdag lett volna, hajlamos lett volna a pompára. Azt akarta, hogy vele kapcsolatban minden előkelőn történjék, még a csalás is. Egyszer, mikor valami örökségi ügyben az üzletember durván és feltűnő módon csalta meg, ez az ünnepélyes felkiáltás csattant ki belőle: „Pfuj! Ezt piszkosan csinálta! Csakugyan szégyenletes az ilyen svihákság. Minden elfajzott ebben a században, még a gazemberek is. Teringettét! A magamfajta embert nem szabad így meglopni. Úgy loptak meg, mint valami erdőben, de csúnyán loptak meg. Sylvae sint consule dignae!”[669] Mint említettük, két felesége volt; az elsőtől egy leánya volt, ez pártában maradt, a másodiktól pedig ugyancsak egy leánya, ez harmincéves korában meghalt; szerelemből vagy véletlenből, vagy akármiből férjhez ment egy közlegényből lett katonatiszthez, aki szolgált a Köztársaság és a Császárság hadseregében, Austerlitznél megkapta a hadi keresztet, és Waterloonál ezredes lett.

„Ez a családom szégyene” - mondogatta az öreg polgár. Sokat burnótozott, és valahogy különösen elegánsan tudta keze fejével fodrozni csipkés ingmellét. Istenben nemigen hitt.

VII
Szabály: vendéget csak este fogad

Ilyen ember volt Luc-Esprit Gillenormand úr, akinek a haja is egy szálig megvolt, nem is őszült meg, inkább csak megszürkült, és mindig simára volt fésülve. Mindent összevéve, így mindenestül, tiszteletre méltó férfiú volt.

A tizennyolcadik század léhasága és nagysága testesült meg benne.

Gillenormand úr a Restauráció első éveiben, mikor még fiatal volt - 1814-ben mindössze hetvennégy éves volt -, a Saint-Germain kerületben, a Servandoni utcában, a Saint-Sulpice mellett lakott. A Marais-be csak akkor húzódott, mikor már visszavonult a világtól, jóval nyolcvanéves kora után.

És amint visszavonult a világtól, elbástyázta magát a szokásai közé. Ezek közt a legfőbb, amiből nem engedett, az volt, hogy az ajtaját szigorúan zárva tartotta egész nap, és soha senkit, akárki fia volt is, akármilyen ügyben jött is, nem fogadott máskor, csak este. Öt órakor ebédelt, aztán megnyílt az ajtaja. Ez volt a divat századában, és ebből nem engedett.

- A nappal a csürhének való - jelentette ki -, és nem érdemel egyebet, mint hogy bezárjuk előtte az ablaktábláinkat. A társaságbeli emberek akkor gyújtják ki szellemüket, mikor a zenit kigyújtja csillagait.

És eltorlaszolta magát mindenki elől, még ha maga a király lett volna is. Korának avult előkelősködése volt ez.

VIII
Kettő nem egy pár

Gillenormand úr leányairól épp az imént szóltunk. Tízévnyi korkülönbség volt köztük. Fiatal korukban alig-alig hasonlítottak egymáshoz, és sem a jellemük, sem az arcuk egy cseppet sem vallott arra, hogy nővérek. A fiatalabbik bájos lélek volt, aki mindenhez vonzódott, ami fényesség, virágokkal, versekkel és muzsikával babrált, a ragyogó magasságokban szárnyalt, lelkesülten, átszellemülten, és ábrándjaiban gyermekkora óta valami meghatározhatatlan hősi alakkal eljegyzetten. Az idősebbnek is megvolt a maga ábrándja: ő valami szállítót, valami derék, kövér, dúsgazdag hadseregszállítót, valami ragyogóan buta férjet, valami emberré vált milliót, vagy legalábbis egy prefektust látott az azúrban; fogadások a megyefőnökségen, nyakláncos ajtónálló az előszobában, hivatalos bálok, polgármesteri üdvözlő beszédek, a „méltóságos asszony” cím, mindez ott kóválygott a képzeletében.

Mind a két nővér így kalandozott az ábrándjaiban akkor, mikor még eladó lányok voltak. Mind a kettőnek voltak szárnyai; az egyiknek angyalszárnyai, másiknak libaszárnyai.

Semmiféle sóvárgás nem teljesül tökéletesen, legalább itt a földön nem. Semmiféle mennyország nem száll le a földre a mai világban. A fiatalabbik felesége lett álmai férfiának, de meghalt. Az idősebbik pártában maradt.

Abban a pillanatban, amikor szerepelni kezd abban a történetben, amelyet elbeszélünk, elaggott erény volt, tűzálló szemérmeteskedés, a világ leghegyesebb orra és legtompább szelleme. Jellemző apróság: szűkebb családján kívül soha senki sem tudta a keresztnevét. Az idősebb Gillenormand kisasszonynak nevezték.

Ebben a szenteskedő kényeskedésben az idősebb Gillenormand kisasszony megszégyenített volna egy misst is. Valami túlhajtott szemérmeteskedés volt ez. Volt az életében egy borzalmas emlék; egyszer egy férfi meglátta a harisnyakötőjét.

Korával lépést nőtt ez a kérlelhetetlen szemérmeteskedés. A csipke ingmelle sohasem volt elég sűrű, és sohasem ért elég magasra. Telitűzdelte magát csatokkal és tűkkel ott, ahol senkinek eszébe se jutott megnézni. A szemérmeteskedésnek az a tulajdonsága, hogy annál több őrszemet állít ki, minél kevesebb veszedelem fenyegeti a várat.

Mindazonáltal - magyarázza meg, aki tudja, az ártatlanságnak az ilyen megfejthetetlen titkait - élvezettel öleltette meg magát egy lándzsástiszttel, aki unokaöccse volt, és a Théodule névre hallgatott.

Eltekintve ettől a kitüntetett lándzsástiszttől, a Szemérmeteskedő elnevezés, amelyet rá alkalmaztunk, tökéletesen illett hozzá. Gillenormand kisasszony afféle homályos lélek volt. A szemérmeteskedés fél erény és fél bűn.

Szemérmeteskedését vakbuzgósággal tetézte, ami szemenszedett párosítás. Tagja volt a Szent Szűz Társulatának, bizonyos ünnepeken fehér fátylat tűzött fel, különleges imádságokat morzsolt, tisztelte a „Szent Vért”, imádta a „Szent Szívet”, órák hosszat elmélkedett valamely rokokó-jezsuita oltár előtt az egyik kápolnában, amely zárva volt a közönséges hívők előtt, és ott röpködött a lelke az apró márványfelhők között és keresztül-kasul a nagy aranyozott fa sugarakon.

Volt egy kápolnai barátnője, vénkisasszony, mint ő; Vaubois kisasszony volt a neve, tökéletesen félkegyelmű nő, mellette Gillenormand kisasszonynak megvolt az az élvezete, hogy elmésnek érezte magát. Vaubois kisasszonynak az Agnus Dein és az Ave Marián kívül fogalma sem volt egyébről, mint a befőttkészítés különféle módozatairól. Vaubois kisasszony, aki tökéletes volt a maga nemében, a bárgyúság hermelinje volt, de az értelemnek egyetlen foltja sem volt rajta.

Mondjuk meg, hogy Gillenormand kisasszony az öregedés révén inkább nyert, mint veszített. Az akarattalan jellemek tulajdonsága ez. Sohasem volt rosszindulatú, ami már viszonylagos jóság; meg aztán az évek lekoptatják a szögleteket, és végül eláradt rajta az öregkor szelídsége. Szomorú volt, valami homályos szomorúsággal, amelynek ő maga sem ismerte a titkát. Egész lényén elömlött a döbbenet, hogy vége az életének, amelyet még meg sem kezdett.

Apja háztartását vezette, Gillenormand úr mellett ott volt a leánya, mint ahogy Bienvenu őméltósága mellett ott láttuk a húgát. Egy aggastyánnak és egy vénlánynak ilyenféle együttélése nem ritka dolog, és mindig megindító látvány, amint két gyengeség egymásra támaszkodik.

Különben volt a házban a vénkisasszonyon és az aggastyánon kívül egy gyermek is, egy kisfiú, aki szakadatlanul reszketett és hallgatott Gillenormand úr előtt. Gillenormand úr mindig zord hangon és néha fölemelt bottal beszélt ehhez a gyerekhez: - Ide, fiatalúri - Gézengúz, csibész, ide gyere! - Felelj, fickó! Csakhogy látlak, semmiházi! Stb. stb. Imádta a gyereket.

Az unokája volt. Még találkozunk majd ezzel a gyermekkel.

HARMADIK KÖNYV
A nagyapa és az unokája

I
Egy régi szalon

Gillenormand úr, mikor még a Servandoni utcában lakott, több igen kitűnő és igen előkelő szalonnak volt rendes vendége. Gillenormand urat, ámbár polgárember volt, szívesen látták. Mivel kétszeresen szellemes volt, először azért, mert szellemes volt, másodszor azért, mert annak tartották, kapkodtak is érte, és ünnepelték. Mindenhová csak azzal a föltétellel ment, ha ott uralkodhatott. Vannak emberek, akik mindenáron azt akarják, hogy érvényesüljenek, és hogy velük foglalkozzanak; ahol nem lehetnek táltosok, ott paprikajancsikká válnak. Gillenormand úr nem volt ilyen természetű; az a főszerep, amelyet a royalista szalonokban vitt, ahol megfordult, egyáltalán nem ment önmaga iránt érzett tiszteletének a rovására. Ő mindenütt táltos volt. Az is megesett vele, hogy Bonald[670] úrral, sőt Bengy-Puy-Vallée[671] úrral tengelyt akasztott.

1817 körül változatlanul minden héten két délutánt töltött a szomszédságában levő Férou utca egyik házában, T. bárónőnél, ennél a nemes és tiszteletre méltó hölgynél, akinek a férje XVI. Lajos alatt Franciaország berlini nagykövete volt. T. báró, aki életében szenvedélyes rajongója volt a delejes révületeknek és látomásoknak,[672] az emigrációban tönkrement és meghalt, és minden vagyon gyanánt csupán tíz vörös szattyánbőr kötésű és aranyozott gerincű kéziratos kötet maradt utána; ezek Mesmerre és kádjára vonatkozó rendkívül érdekes emlékiratok voltak. T. úrasszony előkelő tartózkodásból nem adta ki az emlékiratokat, és szűkös évjáradékból éldegélt, amely, hogy, hogy nem, megmenekült a pusztulásból. T. bárónő távol élt az udvartól, ettől a nagyon is vegyes társaságtól, amint mondotta, előkelő elszigeteltségben, büszkén és szegényen. Hetenként kétszer összegyűlt néhány barátja özvegyi tűzhelye körül, és ezekből egy tiszta royalista szalon alakult. Teáztak, és aszerint, hogy elégikus vagy ditirambikus hangulatban voltak-e, sóhajtoztak a korszellem miatt, vagy megbotránkozottan szidták az alkotmányt, a bonapartistákat, azt a léha könnyelműséget, hogy a Szentlélek-rend kék szalagját polgárembereknek is adományozták, XVIII. Lajos jakobinizmusát,[673] és titokban azokkal a reményekkel kecsegtették magukat, amelyeket Monsieur-be, a jövendő X. Károlyba vetettek.

Lelkes örömmel fogadták itt azokat a durva gúnydalokat, amelyekben Napóleont Nicolas-nak nevezték. Hercegnők, a társaság legfinomabb és legbájosabb hölgyei rajongtak az efféle dalocskákért, amilyen például az itt következő is, amelynek éle „a szövetkezettek”[674] ellen irányult:

Tűrd vissza az inged csücskét,
Mely nadrágodból fityeg ki!
Ne mondják, hogy hazafiak,
Lám, fehér zászlót tűztek ki!

Kacagtató mondásokkal szórakoztak, amelyekről azt hitték, hogy rettenetesek, ártatlan szójátékokkal, amelyekről azt képzelték, hogy valósággal mérgezettek, négyrímes versekkel, sőt disztichonokkal; kicsúfolták például a Dessolles-minisztériumot,[675] ezt a mérsékelt kormányt, amelynek Decazes[676] és Deserre[677] urak is tagjai voltak:

Csak erősítsd a trónt, mely szörnyen meg van rázva,
De szól amaz: nem így, de szerre és dekázva.

Vagy összeállították a pairek kamarájának, „ennek az átkozottul jakobinus kamarának” névjegyzékét, és ezen a jegyzéken mindenféle változatban összepárosították a neveket, úgyhogy példának okáért ilyenfélék kerültek ki: Damas, Sabran, Gouvion-Saint-Cyr.[678] Mindezen pompásan mulattak.

Ebben a társaságban parodizálták a forradalmat. Különös kedvvel élvezték ki a forradalmi dühöt, csak megfordított irányban. Énekelgették a maguk Çairá-ját:

Ó, sikerül, sikerül, sikerül!
Lámpavasra a buonapartistákat!

A dalok olyanok, mint a nyaktiló, közömbösen elvágják ma ezt a fejet, holnap amazt. Ez is csupán változat.

A Fualdés-ügyben,[679] amely ebben a korban, 1816-ban zajlott le, Bastide és Jausion[680] pártjára szegődtek, mert Fualdés „bonapartista” volt. A liberálisokat csak így nevezgették: a testvérek és barátok; ez volt a sértés felsőfoka.

Mint bizonyos templomtornyokon, T. bárónő szalonjában is két kakas volt. Az egyik Gillenormand úr volt, a másik pedig Lamothe-Valois[681] gróf, akiről némi tisztelettel suttogták egymás fülébe: „Nem tudja? Ez az a Lamothe, aki a nyaklánc-ügyben szerepelt.” A pártokban szokásos az ilyen furcsa megbocsátás.

Tegyük hozzá: a polgárságban egyesek kiváltságos tekintélye veszít értékéből, ha könnyű közéjük férkőzni; vigyázni kell, kit fogadunk be; valamint hőt veszít az ember, ha olyanok mellett van, akik fáznak, akként veszít a tekintélyéből, ha megvetett emberekkel érintkezik. A régi előkelő világ túltette magát ezen a törvényen, mint minden más törvényen is. Marigny,[682] Pompadour bátyja rendes vendég Soubise[683] hercegnél. „Ámbár?” Nem, hanem „mert”. Du Barryt, a Vaubernier lány[684] keresztapját, tárt karokkal fogadták Richelieu[685] marsall úrnál. Ez a társaság az Olimpus. Mercurius és Guéménée herceg egyformán otthon van benne. Befogadnak tolvajt is, feltéve, hogy isten.

Lamothe grófon, aki 1815-ben hetvenöt éves aggastyán, nem volt egyéb semmi nevezetes, mint hallgatag és kimért viselkedése, szögletes és hideg arca, tökéletesen csiszolt modora, a nyakkendőjéig begombolt kabátja, hatalmas, mindig keresztbe vetett, barna, lötyögő, hosszúnadrágba bújtatott lábai. Arca éppolyan színű volt, mint a nadrágja.

Ez a Lamothe úr „súlyos” egyéniség volt ebben a szalonban, „híressége” miatt, és - különös dolog, de csakugyan így van - a Valois név[686] miatt.

Gillenormand úr iránt teljesen őszinte tisztelet nyilvánult meg. Tekintély volt, mert tekintélyes volt. Könnyedsége mellett is volt a viselkedésében valami lenyűgöző, méltóságteljes, tisztes és polgáriasan büszke, anélkül hogy ez a kedélyesség rovására ment volna; nagy kora csak tetézte ezt. Az ember nem élhet büntetlenül száz esztendeig. Az évek végül is valami tiszteletre méltó sugárzást varázsolnak a feje köré.

Ezenfelül voltak bizonyos mondásai, amelyek ízig-vérig a régi szabású ember sziporkázásai. Például, miután a porosz király XVIII. Lajost visszaültette trónjára, és Ruppin gróf néven eljött meglátogatni, XIV. Lajos sarjadéka valahogy úgy fogadta, mintha a brandenburgi őrgróf lett volna, valami finom arcátlansággal. Gillenormand úr helyeselte. - Mindazok a királyok, akik nem Franciaország királyai, csak amolyan fiókkirályok - mondogatta. Egyszer a következő kérdést és feleletet hallotta: - Hát mire ítélték a Courrier Français szerkesztőjét? - Laptilalomra. - Nyaktilalomra kellett volna - jegyezte meg Gillenormand úr. Az efféle mondások alapítják meg az ember tekintélyét.

Mikor meglátta Talleyrand urat a Bourbonok visszatérésének évfordulóján tartott Te Deum-on, így szólt: - Íme, bűn őkegyelmessége.

Gillenormand urat rendesen a leánya kísérte - ez a nyurga kisasszony, aki akkoriban túl volt a negyvenen, és ötvenesnek látszott - és egy hétéves, takaros, rózsaszín, friss, boldog és elfogulatlan tekintetű, szép kisfiú; valahányszor megjelent a szalonban, egyszerre felhangzott körülötte az általános sugdosódás: „Milyen szép! Milyen kár! Szegény gyermek!” Ez a gyermek volt az, akiről az imént futtában megemlékeztünk. Azért mondták rá, hogy szegény gyermek, mert az apja egy „loire-i zsivány” volt.

Ez a loire-i zsivány a veje volt Gillenormand úrnak, akiről már említést tettünk, és akit Gillenormand úr a családja szégyenének bélyegzett.

II
Ennek az időnek egyik vörös kísértete

Ha valaki ebben az időben ellátogatott volna a kis Vernon városba, és ott járt volna azon a szép, műemlékszerű hídon, amelynek helyébe, el vagyunk készülve rá, hamarosan valami szörnyű vashíd fog tolakodni, az, ha lenézett a mellvédről, észrevehetett egy körülbelül ötvenéves férfit, bőrsapkában, durva, szürke gyapjúnadrágban és ujjasban, amelyre valami sárga dolog volt varrva, ami valaha vörös szalag volt, facipőben, napbarnítottan; az arca majdnem fekete, a haja majdnem fehér volt, homlokán széles forradás, amely az egész arcon folytatódott, hajlottan, görnyedten, időnek előtte megvénhedten, amint ott járt-kelt úgyszólván egész nap ásóval vagy sarlóval a kezében, az egyik fallal kerített kis földecskén, amilyenek ott a híd szomszédságában vannak, és amelyek mint valami teraszláncolat szegélyezik a Szajna bal partját: kedves kis telkek tele virággal; ha nagyobbak volnának, azt mondaná az ember rájuk, hogy kertek, ha kisebbek volnának, azt mondaná az ember, hogy csokrok. Ezeknek a telkeknek egyik vége leér a folyóig, másik végében ott a lakóház. Az a facipős és ujjasos férfi, akiről épp az imént beszéltünk, 1817 táján az egyik legkeskenyebb kertnek és legszegényesebb háznak a lakója volt. Egyedül és visszavonultan élt ott, csendben és szegényesen, egyetlen cselédjével, aki sem fiatal, sem öreg, sem szép, sem csúnya, sem paraszt, sem polgár nem volt. Az a földdarab, amelyet kertjének nevezett, híres volt a városban, mert gyönyörű virágokat termelt benne. A virágkertészet volt a foglalkozása.

Munkával, kitartással, gondossággal és locsolással sikerült neki még az Alkotó után is alkotnia, és kitenyésztett bizonyos tulipánokat és dáliákat, amelyekről a természet mintha megfeledkezett volna. Találékony ember volt; megelőzte Soulange-Bodint[687] abban, hogy bizonyos növénytrágyás földkeveréket használt egyes ritka és értékes amerikai és kínai cserjék tenyésztésére. Nyáron, virradattól kezdve, ott járt a kert útjain, csipkedett, nyesegetett, gyomlálgatott, öntözgetett, járt a virágai között, jóságos, szomorú és szelíd arccal, néhanapján elrévedezett, és órák hosszat meg sem moccant, csak hallgatta valamelyik fán a madárka dalát, valamelyik házban egy gyermek csacsogását, vagy a szemét valami fűszál hegyén ülő harmatcseppre szögezte, amely karbunkulus gyanánt csillant meg a napfényben. Nagyon szűkösen étkezett, és több tejet ivott, mint bort. Egy gyermek is sarokba tudta volna szorítani, a cselédje összeszidta. Olyan félénk volt, hogy szinte vadnak látszott, ritkán ment ki, és sohasem látott embert, csak a szegényeket, akik kopogtattak az ablakán, és a plébánosát, a jó öreg Mabeuf abbét. Mégis, ha városbeliek vagy idegenek, akárki is, ha látni szerette volna tulipánjait és rózsáit, becsöngetett a kis házba, akkor ő maga nyitott mosolyogva ajtót. Ez volt a loire-i zsivány.

Ha valaki ugyanebben az időben olvasta volna a katonai emlékiratokat, az életrajzokat, a Moniteur és a Nagy Hadsereg jelentéseit, feltűnhetett volna neki egy meglehetősen sűrűn előforduló név, Georges Pontmercy neve. Ez a Georges Pontmercy egészen fiatalon közkatona volt a Saintonge-ezredben. Kitört a forradalom. A Saintonge-ezredet a rajnai hadseregbe osztották be. Mert a monarchia régi ezredei megtartották tartományok szerinti elnevezésüket még a monarchia bukása után is, és csak 1794-ben osztották őket dandárokba. Pontmercy verekedett Speiernél, Wormsnál, Neustadtnál, Türkheimnél, Alzey-nél, Mainznál, ahol ott volt a kétszáz ember között, akik Houchard hátvédét alkották. Tizenkettedmagával helytállt a hesseni herceg egész hadtestével szemben a régi andernachi sánc mögött, és nem csatlakozott a hadsereg zöméhez, csak akkor, mikor az ellenség ágyúja rést szakított a sáncfedezék mellvédjén. Ott volt Kléber alatt Marchiennes-nél, és ott volt a mont-palisseli csatában, ahol egy kartácsgolyó eltörte a karját. Aztán az olasz harcvonalra került, és egyike volt annak a harminc gránátosnak, akik Joubert-rel[688] a Col di Tenda-hágót védelmezték. Joubert-t ezért főhadsegéddé, Pontmercyt hadnaggyá nevezték ki. Pontmercy ott volt Berthier[689] oldalán, a kartácszáporban, a lodi csatában, amikor Bonaparte azt mondta róla: „Berthier egyszerre volt tüzér, lovas és gránátos.” Látta, mikor egykori tábornoka, Joubert elesett Novinál, éppen abban a pillanatban, amikor kivont karddal ezt kiáltotta: „Előre!” Mikor századával együtt hadianyag-beszerzés céljából elküldték valami vitorlás bárkán, amely Genovába indult, nem tudom már, melyik kis parti kikötőbe, hét-nyolc angol vitorlás kereszttüzébe került. A genovai parancsnok a tengerbe akarta dobáltatni az ágyúkat, elbújtatni a katonákat a fedélközben, és kereskedelmi hajó gyanánt akart átcsúszni a sötétben. Pontmercy felvonatta a háromszínű lobogót a zászlós árbocrúdjára, és büszkén elvonult az angol fregattok ágyútüzében. Húsz mérföldnyivel tovább még vakmerőbben megtámadott a bárkájával és el is zsákmányolt egy hatalmas angol szállítmányt, amely csapatokat vitt Szicíliába, és annyira meg volt rakva emberekkel és lovakkal, hogy még a fedélzeti átjárók is zsúfolva voltak. 1805-ben ott harcolt Malher-hadosztályában, amely Günzburgot elragadta Ferdinánd főhercegtől. Wettingennél golyózáporban karjaiba vette a kilencedik dragonyosezred élén halálosan megsebesült Maupetit ezredest. Kitüntette magát Austerlitznél abban a csodálatos lépcsőzetes előnyomulásban, amelyet ellenséges tűzben hajtottak végre. Mikor az orosz császári gárda lovassága letiporta a 4. sz. sorezred egyik zászlóalját, Pontmercy azok között volt, akik bosszút álltak érte, és tönkreverték ezt a gárdát. A császár becsületrenddel tüntette ki, Pontmercy egymás után tanúja volt, amint Wurmser Mantovánál, Mélas Alessandriánál, Mack Ulmnál foglyul esett. Benne volt a Nagy Hadsereg nyolcadik hadtestében, amely Mortier[690] parancsnoksága alatt elfoglalta Hamburgot. Aztán átlépett az 55. ezredbe, amely egykor flandriai ezred volt. Eylaunál ott volt a temetőben, ahol a hős Louis Hugo kapitány, e könyv szerzőjének nagybátyja, nyolcvanhárom emberből álló századával két álló órán át egymaga feltartóztatta az ellenséges hadsereg minden erőfeszítését. Pontmercy egyike volt annak a három embernek, akik élve kerültek ki ebből a temetőből. Ott volt Friedlandnál. Aztán megjárta Moszkvát, aztán a Berezinát, aztán Lützent, Bautzent, Drezdát, Wachaut, Lipcsét és a gelenhauseni hegyszorost; azután Montmirailt, Château-Thierryt, Craont,[691] a Marne partjait, az Aisne partjait és a félelmetes laoni hadállást. Kapitány korában Arnay-le-Ducben lekaszabolt tíz kozákot, és megmentette ezúttal nem tábornokát, hanem káplárját. Ez alkalommal összevagdalták, és huszonhét csontszilánkot szedtek ki csupán a bal karjából. Egy héttel Párizs meghódolása előtt cserélt egyik bajtársával, és átlépett a lovassághoz. Ahogy a régi királyság idején mondták, afféle kétkezes ember volt, vagyis mint katona, egyformán jól tudott bánni a karddal és a puskával, mint tiszt, egy lovasszázaddal vagy egy gyalogos zászlóaljjal. Ebből az ügyességből, amelyet a katonai nevelés kiteljesített, születtek meg bizonyos különleges fegyvernemek, például a dragonyosok, akik lovasok és egyúttal gyalogosok is. Elkísérte Napóleont Elba szigetére. Waterloonál a Dubois-dandárban parancsnoka volt egy vértes osztálynak. Ő vette el a lüneburgi zászlóalj zászlaját. A zászlót odadobta a császár lábaihoz. Csak úgy csörgött róla a vér. Mikor megragadta a zászlót, kardvágást kapott az arcába. A császár elragadtatásában odakiáltott neki: „Ezredes vagy, báró vagy, a becsületrend tisztje vagy!” Pontmercy így felelt: „Sire, köszönöm az özvegyem nevében.” Egy órával később beleesett az ohaini mélyútba. Most ki volt ez a Georges Pontmercy? Ez volt a loire-i zsivány.[692]

A történetéről már hallottunk valamit. Waterloo után Pontmercyt kihúzta valaki az ohaini mélyútból, erre még emlékszünk, és azután sikerült elérnie a hadsereget, kórházról kórházra vonszolta magát egészen a Loire menti táborozásig.

A Restauráció félzsoldra vetette, aztán állandó tartózkodásra, vagyis felügyelet alá helyezte Vernonban. XVIII. Lajos király, aki egyszerűen meg nem történtnek tekintett mindent, ami a Száz Nap alatt történt, nem ismerte el sem azt, hogy a becsületrend tisztje, sem ezredesi rangfokozatát, sem bárói címét. Ő maga viszont minden kínálkozó alkalommal báró Pontmercy ezredesnek írta alá magát. Csak egy régi kék kabátja volt, de valahányszor kiment, mindig feltűzte rá a becsületrend tiszti rózsáját. A királyi ügyész figyelmeztette, hogy az ügyészség el fog járni „e kitüntetés jogosulatlan viselése miatt”. Mikor egy hivatalos közeg ezt a figyelmeztetést tudomására hozta, Pontmercy keserű mosollyal így felelt neki:

- Nem tudom, vajon én nem értek-e már franciául, vagy ön nem tud már franciául, csak annyi bizonyos, hogy nem értem.

Aztán egy hétig egyfolytában ezzel a tiszti rózsával járt. Nem merték zaklatni. A hadügyminiszter és a megyei parancsnokló tábornok ilyen címzéssel írtak neki két vagy három ízben: Pontmercy őrnagy úrnak. Felbontatlanul küldte vissza ezeket a leveleket. Ugyanekkor Szent Ilona szigetén Napóleon ugyanígy bánt el Sir Hudson Lowe átiratával, amelyeket így címzett: Bonaparte tábornoknak. Pontmercy, ha szabad megkockáztatnunk ezt a kifejezést, végül is egészen császárjának a szája íze szerint cselekedett.

Ugyanígy voltak Rómában karthágói hadifogoly katonák, akik nem voltak hajlandók köszönteni Flaminiust,[693] s akikben volt valami Hannibál lelkéből.

Egy reggel Vernon egyik utcáján találkozott a királyi ügyésszel, odament hozzá, és megszólította:

- Királyi ügyész úr, szabad-e viselnem a sebhelyemet?

Huszár őrnagyi hitvány félzsoldján kívül semmije sem volt. Vernonban a legkisebb házat bérelte ki, amelyet csak fel tudott fedezni. Ebben magányosan éldegélt, az imént láttuk, hogy hogyan. A Császárság idején, két háború között, időt szakított magának arra, hogy feleségül vegye Gillenormand kisasszonyt. Az öreg polgár, aki tulajdonképpen dühöngött, sóhajtozva beleegyezett, és kijelentette: „A legelőkelőbb családok is kénytelenek belenyugodni az ilyesmibe.” 1815-ben Pontmercyné, aki különben minden tekintetben csodálatra méltó, fennkölt lelkű, ritka és férjéhez méltó asszony volt, meghalt, és egy fiút hagyott hátra. Ez a fiú lett volna az ezredes öröme magányosságában; azonban a nagyapa parancsolón követelte az unokáját, és kijelentette, hogy ha nem adják oda neki, kizárja az örökségből; az apa a gyermek érdekében engedett, és mivel nem lehetett vele a fia, a virágokat zárta szívébe.

Különben lemondott mindenről, nem fészkelődött, nem szőtt összeesküvést. Gondolatait megosztotta az ártatlan dolgok között, amelyekkel foglalkozott, és a nagy dolgok között, amelyeket véghezvitt. Idejét azzal töltötte, hogy lesett egy-egy szegfűt, vagy visszagondolt Austerlitzre.

Gillenormand úr semmiféle összeköttetésben sem volt vejével. Az ő szemében az ezredes „zsivány” volt, viszont ő az ezredes szemében „agyalágyult”. Gillenormand úr sohasem beszélt az ezredesről, legföljebb néhanapján azért, hogy csipkelődő megjegyzéseket tegyen a „báróságára”. Kifejezetten megegyeztek abban, hogy Pontmercy sohasem tesz kísérletet arra, hogy meglátogassa a fiát és beszéljen vele, mert különben a nagyapja visszakergeti hozzá, és kitagadja az örökségből. A Gillenormand-ok szemében Pontmercy valósággal bélpoklos volt. A gyermeket a maguk szája íze szerint akarták nevelni. Az ezredes talán nem tette helyesen, hogy elfogadta ezeket a feltételeket, de elfogadta abban a hiszemben, hogy helyesen cselekszik, és csupán önmagát áldozza fel. Gillenormand papa öröksége édeskevés volt ugyan, ellenben az idősebb Gillenormand kisasszony öröksége jelentékeny volt. Ez a nagynéni, aki leány maradt, anyai részről dúsgazdag volt, és nővérének fia volt a természetes örököse.

A gyermek, akinek Marius volt a neve, tudta, hogy van apja, de ennél többet nem is tudott. Senki sem beszélt neki róla. Azonban abban a társaságban, ahová nagyapja elvitte, a suttogások, az elejtett szavak, a szemhunyorítások végre is világosságot gyújtottak a kisfiú lelkében, végre is megértett valamit, és mivel természetesnek találta azokat az eszméket és véleményeket, amelyek úgyszólván az éltető eleme voltak - mert hiszen bizonyos tekintetben már átitatták és elhatalmasodtak benne -, lassan-lassan odáig jutott, hogy már csak szégyenkezéssel és szorongó szívvel gondolt az apjára.

Miközben így növekedett, az ezredes minden két vagy három hónapban eltűnt hazulról, titokban Párizsba ment, mint valami vén bűnös, aki megszegi a rendőri felügyeletet, és abban az órában, amikor Gillenormand nagynéni Mariust a misére vezette, lesben állt a Saint-Sulpice-ben. Ott megbújt egy oszlop mögött, remegve, hogy a nagynéni hátra ne forduljon, és mozdulatlanul, lélegzetét visszafojtva, nézte gyermekét. Ez a sebhelyes katona félt ettől a vénleánytól.

Innen származik összeköttetése Mabeuf úrral, Vernon plébánosával.

Ez a derék pap nagybátyja volt a Saint-Sulpice egyháztanácsosának, aki ismételten megfigyelte ezt a férfit, amint elmerült a gyermek szemléletébe, és azt a sebhelyet az arcán, és a kövér könnycseppet, amely a szemében megcsillant. Ez a férfi, aki olyan férfias külsejű volt, s olyan asszonyosan sírt, megkapta a tanácsos figyelmét. Ez az arc belevésődött a lelkébe. Egyszer, mikor elment Vernonba a bátyja látogatására, a hídon találkozott Pontmercy ezredessel, és felismerte a Saint-Sulpice-ben látott férfiút. Az egyháztanácsos megemlítette ezt a plébánosnak, és valamiféle ürügy alatt kettesben látogatást tettek az ezredesnél. Ezt aztán további látogatások követték. Az ezredes, aki eleinte igen zárkózott volt, később fölengedett, és a plébánosnak és a tanácsosnak sikerült megtudnia az egész élettörténetét, és hogy Pontmercy hogyan áldozta fel boldogságát gyermeke jövőjéért. Ennek az eredménye az volt, hogy a plébános tiszteletébe és szeretetébe fogadta, viszont az ezredes is megszerette a plébánost. Különben - feltéve, hogy véletlenül mind a kettő őszinte és jólelkű - nincs két ember, aki könnyebben tenne mély hatást egymásra és olvadna össze, mint egy öreg pap és egy öreg katona. Alapjában véve egyfajta ember a kettő. Az egyik a földi hazáért áldozta fel magát, a másik a mennyei hazáért; nincs köztük más különbség.

Évente kétszer, január elején és Szent György napján Marius kötelességszerűen levelet írt az apjának, amelyet a nénje diktált, és amelyre az ember azt mondta volna, hogy valami levelezőkönyvből van lemásolva. Gillenormand úr mindössze ennyit engedett meg; az apa végtelenül gyengéd levelekkel felelt, amelyeket a nagyapa olvasatlanul a zsebébe süllyesztett.

III
Requiescant[694]

T. bárónő szalonján kívül Marius Pontmercy semmi egyebet nem ismert a világból. Ez volt az egyetlen nyílás, amelyen át belenézhetett az életbe. Ez a nyílás sötét volt, és ezen az ablakon át néha több hideg, mint meleg, nagyobb sötétség, mint világosság áradt be hozzá. Ez a gyermek, aki csupa vidámság és ragyogás volt, mikor belekerült ebbe a különös társaságba, hamarosan szomorúvá lett benne, és ami még jobban ellentmondott korának, komollyá. Ezeknek a lenyűgöző és különös egyéniségeknek a környezetében komoly döbbenettel tekingetett maga körül. Minden összefogott, hogy fokozza benne ezt a megdöbbenést. Voltak T. úrasszony szalonjában rendkívül tiszteletreméltó, öreg nemeshölgyek, akiknek ilyen nevük volt: Mathan, Noé, Lévis - amit így mondtak ki: Lévi -, Cambis - amit így mondtak ki: Kambiz. Ezek az ósdi arcok és ezek a bibliai nevek a gyermek lelkében összekeveredtek az ószövetséggel, amelyet könyv nélkül tanult, és ha valamennyien együtt voltak és ott üldögéltek körben a hamvadó tűz körül, a zöld ernyős lámpa halvány világosságában, szigorú arcélükkel, szürke vagy ősz hajukkal, letűnt korra valló hosszú ruháikban, amelyek mind a gyász színeiben sötétlettek, amint csak nagy néha ejtettek ki egy-egy méltóságos és egyúttal komor szót, a kis Marius tágra nyílt szemmel nézte őket, és úgy rémlett neki, hogy nem nőket, hanem pátriárkákat és varázslókat lát, nem valódi lényeket, hanem tüneményeket.

E tünemények közé több pap vegyült, régi vendégei ennek az öreg szalonnak, és néhány nemes: Sassenay márki, Berry hercegné magántitkára, Valory vikomt, aki Charles-Antoine álnéven egyrímű ódákat adott ki, Beauffremont herceg, akinek már eléggé fiatalon őszbe csavarodott a haja, s akinek szép és szellemes felesége volt; aranyzsinóros skarlátbársony, mélyen kivágott ruhája felderítette a sötétséget; aztán Coriolis d’Espinouse márki, az a francia férfi, aki legjobban értett a kiegyensúlyozott udvariassághoz, Amendre gróf, egy jóságos arcú bácsi, és Port-de-Guy lovag, a Louvre könyvtárának, az úgynevezett királyi dolgozószobának a törzsvendége. Port-de-Guy úr, aki kopasz volt és inkább öreges, mint öreg, elmesélte, hogy 1793-ban, tizenhat éves korában gályarabságra ítélték, mert megtagadta a hűségesküt, és összebilincselték egy nyolcvanéves emberrel, Mirepoix püspökével, aki ugyancsak esküszegő volt,[695] de a papi esküjét szegte meg, ő maga ellenben a katonai esküjét. Ez Toulonban történt. A dolguk az volt, hogy éjjel össze kellett szedniük a vérpadon azoknak a fejét és testét, akiket nappal kivégeztek; hátukon cipelték ezeket a véres csonkokat, és vörös gályarabruhájukon, a nyakuk táján véres kéreg rakódott le, amely reggelre kiszáradt, este újra átnedvesedett. Efféle tragikus elbeszélések bőven hangzottak el T.-né szalonjában; és csak hogy ezzel is meggyalázzák Marat-t, tapsoltak Trestaillonnak. Néhány afféle szélsőreakciós képviselő whistezett itt: Thibord du Chalard úr, Lemarchant de Gomicourt úr és Cornet-Dincourt úr, a jobboldal híres gúnyolódója. Néha átsuhant ezen a szalonon, mikor Talleyrand úrhoz indult, Ferrette főbíró térdnadrágjában és pipaszár lábaival. Cimborája volt a mulatságokban Artois grófjának, és megfordított Aristotelesként - aki a hátán cipelte Kampaspét[696] -, ő négykézláb sétáltatta Guimard kisasszonyt, és így megmutatta a századoknak, hogy hogyan áll bosszút egy főbíró egy filozófusért.

Ha körülnézünk a papok között, itt volt Halma abbé, ugyanaz, aki Larose úrnak, a La Foudre munkatársának ezt mondta: „Ugyan! Kicsoda nem ötvenéves? Legfeljebb néhány tejfölösszájú!” - aztán Letourneur abbé, a király hitszónoka, Frayssinous[697] abbé, aki ekkor még sem gróf, sem püspök, sem miniszter, sem pair nem volt, és gombhíjas, kopott reverendát viselt, és Keravenant abbé, a Saint-Germain-des-Prés plébánosa; továbbá a pápai nuncius, akkoriban monsignore Macchi, nisibisi érsek, később bíboros, aki hosszú, filozófus orráról nevezetes, és egy másik monsignore, akinek ez volt a címe: Palmieri apátúr őszentsége házi prelátusa, a Szentszék hét belső protonotáriusának[698] egyike, a jeles Santa Maria Maggiore bazilika kanonokja, a szentek ügyvédje, postulatore di santi, ami a szentté avatási eljárásra vonatkozik, és körülbelül annyit jelent, mint a paradicsomi ügyosztály előadója; végül két bíboros, Luzerné úr és Clermont-Tonnerre[699] úr. Luzerné bíboros úr íróember volt, és néhány évvel később az a tisztesség érte, hogy cikkei a Conservateur-ben Chateaubriand cikkeivel együtt jelentek meg; Clermont-Tonnerre úr toulouse-i érsek volt, és gyakran ellátogatott Párizsba unokaöcséhez, Tonnerre márkihoz, aki tengerészeti és hadügyminiszter volt. Clermont-Tonnerre bíboros apró, vidám aggastyán volt, felhúzott reverendája alól kivillant vörös harisnyája; jellemző tulajdonsága volt, hogy gyűlölte az Enciklopédiát, és szenvedélyesen biliárdozott, és azok, akik ebben az időben nyári estéken a Madame utcán jártak, ahol a Clermont-Tonnerre-palota állt, meg-megálltak, hogy hallgassák a golyók csattogását és a bíboros éles hangját, amint odakiált a konklávistájának, Gotteret őméltóságának, karystosi püspöknek in partibus: „Jegyezz, fiam: találat!” Clermont-Tonnerre bíborost T.-néhez legbensőbb barátja, Roquelaure[700] úr, volt senlisi püspök és akadémiai tag vezette be. Roquelaure úr nagy tiszteletet élvezett magas termete és akadémiai buzgósága miatt; a könyvtárral szomszédos teremnek üveges ajtaján át, amelyben a Francia Akadémia akkoriban üléseit tartotta, a kíváncsiak minden csütörtökön ott láthatták Senlis volt püspökét, rendszerint állva, frissen hajporozva, violaszín harisnyában, háttal az ajtónak, nyilván azért, hogy jobban láthassák a gallérját. Mindezek az egyházi férfiak, ámbár nagyobbrészt éppúgy udvari emberek voltak, mint egyházi emberek, emelték T.-né szalonjának komolyságát, amelynek főúri jellegét Franciaország öt pairje, Vibraye márki, Talaru márki,[701] Herbouville márki, Dambray vicomte és Valentinois herceg[702] domborította ki. Ez a Valentinois herceg, ámbár monacói fejedelem volt, vagyis külföldi uralkodó, mégis oly nagyra becsülte Franciaországot és a pairi méltóságot, hogy mindent ezen keresztül látott. Az ő mondása volt ez: „A bíborosok Franciaország pairjei Rómában, a lordok Franciaország pairjei Angliában.” Egyébként, mivelhogy ebben a században okvetlenül mindenütt kellett forradalomnak lennie, ebben a feudális szalonban, mint immár említettük, egy polgáremberé volt a vezető szerep. Gillenormand úr uralkodott benne.

Ez a párizsi fehér társaságnak leglelke és színe-java volt. Ebben vesztegzár alá vetették a hírességeket, még a royalista hírességeket is. A hírességben mindig van valami anarchia. Chateaubriand, ha ide belépett volna, úgy hatott volna, mint a Pére Duchene. Mindazonáltal néhány kétkulacsos bejutott, úgy elnézésből, ebbe az ortodox társaságba. Beugnot grófot[703] befogadták, azzal a feltétellel, hogy megjavul.

A mai „előkelő” szalonok már nem hasonlítanak ezekhez a szalonokhoz. A Saint-Germain negyed manapság eretnekszagú. A mai royalisták, dicséretükre legyen mondva, demagógok.

T. bárónőnél a társaság magasabb rendű volt, az ízlés választékos és felsőbbséges, s finom udvariasság ömlött el rajta. A szokásokban önkéntelenül is mindenféle olyan finomkodás mutatkozott, ami maga volt a megtestesült régi királyság, amelyet eltemettek, de mégis él. Egyik-másik ilyen szokás furcsának tűnt fel, különösen, ha nyelvbeli volt. Akik csak felületesen ismerték a társaságot, vidékiesnek tartották volna azt, ami csupán elavult volt. Egy hölgyet így szólítottak: a tábornokné.[704] Az ezredesné sem volt egészen szokatlan. A kedves Léonné, bizonyosan Longueville és Chevreuse hercegnők emlékezetére, szívesebben vette ezt a megszólítást, mint a „hercegnő” címzést. Créquy márkinét is ezredesnének szólították.

Ez az előkelő kis világ hozta divatba a Tuileriákban azt a finomkodást, hogy valahányszor a királlyal bizalmasan beszélgetnek, mindig úgy szólítják meg harmadik személyben, hogy: a király, és sohasem így: felséged, mert a felséged megszólítást „bemocskolta a bitorló.”[705]

Ítélkeztek eseményeken és embereken. Kicsúfolták a századot, ami fölmentette őket az alól, hogy megértsék. Tüzelték egymás felháborodását. Átadogatták egymásnak azt a kevés világosságot, amijük volt. Matuzsálem oktatta Epimenidest.[706] A süket tájékoztatta a vakot. Kijelentették, hogy a Koblenz óta eltelt idő nem számít. Mint ahogy XVIII. Lajos Isten kegyelméből már uralkodásának huszonötödik évét töltötte, az emigránsok is, teljes joggal, huszonöt éves ifjaknak képzelték magukat.

Minden csupa harmónia volt; minden csak alig élt; a szó alig volt lehelet; az újság, ennek a szalonnak a stílusában, papyrusnak tűnt. Voltak benne fiatalemberek, azonban kissé már halottak voltak. Az előszobában az inasok ruhái kopottasak. Ezeket a mindenestül a múltba tartozó személyiségeket hozzájuk illő cselédek szolgálták ki. Mindez úgy hatott, mintha valamikor régen élt volna, és konokul húzódoznék a sírtól. Konzerválni, konzerválás, konzervatív, ezzel körülbelül ki is merül a szótáruk. A jó hírnév: ez volt a fő. Csakugyan ezeknek a tiszteletre méltó csoportoknak a nézetei ódon illatokat árasztottak, és mintha be lettek volna naftalinozva. Múmiává dermedt világ volt ez. Az urak be voltak balzsamozva, a szolgák ki voltak tömve.

Egy derék öreg márkiné, aki emigrált és tönkrement, s akinek most már csupán egy kis cselédje volt, állandóan így beszélt: „A személyzetem.”

Mivel foglalkoztak T. bárónő szalonjában? Ultrák voltak.

Ultrának lenni; ezt a szót - ámbár az, amit jelent, talán még nem tűnt el - ma már meg sem értjük. Magyarázzuk meg.

Ultrának lenni annyit jelent, mint túlságba menni. Annyit, mint támadni a kormánypálcát a trón és a püspöksüveget az oltár nevében; agyonnyúzni azt, amit húzunk; kirúgni a hámból; szidni a máglyát, hogy nem égeti elég jól az eretnekeket; szemére vetni a bálványnak, hogy nem húz eléggé a bálványimádáshoz; túlzott tiszteletből sértegetni; nem tartani a pápát eléggé pápistának, a királyt eléggé royalistának, az éjszakát eléggé sötétnek; annyi, mint elégedetlenkedni az alabástrommal, a hóval, a hattyúval és a liliommal a fehérség nevében; annyit jelent, mint annyira pártolni bizonyos dolgokat, hogy már szinte ellenségükké leszünk; annyira kardoskodni valaki mellett, hogy már ellene kardoskodunk.

Az ultra-szellem különösen jellemzi a Restauráció első időszakát.

A történelemben nincs párja annak a negyedórának, amely 1814-ben kezdődik, és 1820 táján végződik Viliéle úrnak, a jobboldal gyakorlati emberének kormányra jutásával. Ez a hat esztendő rendkívüli pillanat volt, tomboló és egyúttal komor, kacagó és mogorva, mintegy hajnali sugárzásban ragyogott, és egyúttal a nagy katasztrófák sötétsége ülte meg, amelyek még ott felhőztek a látóhatáron, és csak lassan merültek el a múltban. Ebben a fényben és ebben az árnyékban egy egész kis világ, új és régi, bolondos és szomorú, ifjonti és megvénhedt, dörzsölte a szemét; a visszatérés minden ízében olyan, mint a felébredés; ez a csoport neheztelőn nézett Franciaországra, és Franciaország gúnyosan nézett vissza rá; jó, öreg bagolymárkikkal vannak tele az utcák, hazatértekkel és kísértetekkel, arisztokratákkal, akik mindenen meghökkentek, derék és előkelő nemesekkel, akik mosolyognak, hogy Franciaországban vannak, és egyúttal sírnak is elragadtatásukban, hogy viszontlátják hazájukat, kétségbeesésükben, hogy nem találják már az ő monarchiájukat; a keresztes háborúk nemessége leköpi a Császárság nemességét, vagyis a kard nemességét; a történelmi osztályok elvesztették érzéküket a történelem iránt; Nagy Károly harcosainak utódai lenézik Napóleon harcosait. A kardok, mint már említettük, becsmérelték egymást; Fontenoy kardja nevetség tárgya volt, és csupán rozsdás ócskavas; Marengo kardja gyűlöletes volt, és csupán tagló. A Régmúlt megtagadta a Tegnapot. Már nem volt érzékük az iránt, mi a nagy, sem az iránt, mi a nevetséges. Akadt olyan, aki Bonapartét Scapinnek[707] nevezte. Ez a világ eltűnt. Ismételjük: ma már írmagja sincs. Ha találomra kipécézünk belőle egy-egy alakot, és megpróbáljuk gondolatban életre kelteni, akkor különösnek tűnik fel, mint valami vízözön előtti világ. Csakugyan őt magát is vízözön nyelte el. Két forradalom mosta el a nyomait. Micsoda hullámzása az eszméknek! Mily gyorsan födik el mindazt, aminek az elpusztítása és eltemetése a küldetésük, és mily hamar vágnak feneketlen mélységeket!

Ilyenek voltak e távoli és fehér idők szalonjai, amelyekben Martainville[708] úr szellemesebbnek számított Voltaire-nél.

Ezeknek a szalonoknak megvolt a maguk külön irodalma és politikája. Fiévée-re[709] esküdöztek. Agier[710] úr szabta a törvényüket. Colnet úrnak, a Malaquais-part utcai könyvárusának cikkein rágódtak. Napóleon szerintük egyszerűen a Korzikai Emberevő. Később bizonyos engedményeket tettek a kor szellemének, mikor belekerült a történelembe Buonaparte márki úr, a királyi hadsereg altábornagya.

Ezek a szalonok nem maradtak sokáig érintetlenül. 1818-tól kezdve bizonyos doktrinerek[711] kezdtek feltünedezni bennük, ami nyugtalanító jelenség volt. Ezeknek az volt a módszerük, hogy royalisták voltak, és mentegetőztek miatta. Ott, ahol az ultrák túlságosan elbizakodottak voltak, a doktrinerek kissé szégyenkeztek. Volt bennük szellem; tudtak hallgatni; politikai dogmájukat kellő nagyképűséggel tették súlyosabbá; sikert kellett aratniuk. Tüntetően, egyébként eredményesen viselték a fehér nyakkendőt és a végiggombolt kabátot. A doktriner pártnak hibája vagy szerencsétlensége az volt, hogy koravén ifjúságot alakított ki. Bölcsek pózában tetszelegnek maguknak. Olyasmiről álmodoztak, ahogy az abszolút és korlátlan uralkodói elvbe beleoltják a mérsékelt hatalom elvét. Néha ritka intelligenciával szegezték szembe a romboló liberalizmussal a konzervatív liberalizmust. Így beszéltek: „Kegyelmet a királyságnak! Nem egy jó szolgálatot tett. Visszahozta a hagyományt, a kultuszt, a vallást, a tekintélyt. Hűséges, derék, lovagias, jóságos, önfeláldozó. Bár sajnálkozva, de mégis összeolvasztotta a nemzet új dicsőségét a monarchia százados dicsőségével. Hibája, hogy nem érti meg a forradalmat, a Császárságot, a gloire-t, a szabadságot, az új eszméket, az új nemzedéket, a századot. De vajon ezt a hibát, amelyet ellenünk elkövet, nem követjük-e el néhanapján mi is ellene? A forradalomnak, amelynek mi vagyunk az örökösei, mindent meg kell értenie. A királyságot támadni: ez fejtetőre állítása a liberalizmusnak. Micsoda baklövés! És micsoda vakság! A forradalmi Franciaország nem tiszteli a történelmi Franciaországot, vagyis anyját, vagyis önmagát. Szeptember 5-e[712] után úgy bánnak a monarchia nemességével, mint ahogy július 8-a után bántak a Császárság nemességével. Ők igazságtalanok voltak a sassal szemben, mi igazságtalanok vagyunk a liliommal szemben. Nyilván azt akarják, hogy mindig legyen valami, amit üldöznek! Hát csakugyan hasznos dolog, hogy leverjük az aranyat XIV. Lajos koronájáról, hogy lekaparjuk IV. Henrik címerét? Gúnyolódunk Vaublanc úron, aki lekaparta az N betűket a Jéna-hídon! Mit is tett? Azt, amit mi teszünk. Bouvines éppúgy a mienk, mint Marengo. A liliom éppúgy a mienk, mint az N betű. Ez mind a mi örökségünk. Minek csorbítani? A hazát éppúgy nem szabad megtagadni a múltban, mint a jelenben. Miért nem akarjuk egész történelmünket? Miért nem szeretjük az egész Franciaországot?”

Így bírálták és pártfogolták a doktrinerek a királyságot, amely duzzogott a bírálat miatt, és dühöngött a pártfogásért.

Az ultrák jelzik a királypártiság első korszakát; a kongregáció[713] jellemzi a másodikat. A toporzékolás helyébe az ügyeskedés lép. Érjük be itt ezzel a vázlattal.

E könyv szerzőjének elbeszélése folyamán útjába akadt az egykorú történelemnek ez a különös szakasza; köteles volt futtában egy pillantást vetni rá, és ecsetelni ennek a ma már ismeretlen társadalomnak néhány sajátságos vonását. Azonban csak röptében tette ezt, és minden keserű vagy gúnyolódó mellékgondolat nélkül. Gyengéd és tiszteletteljes, mert anyjához fűződő emlékei tapadnak ehhez a múlthoz.[714] Egyébként valljuk be, még ebben a kis világban is volt nagyság. Mosolyogni lehet rajta, de sem megvetni, sem gyűlölni nem lehet. Ez volt az akkori Franciaország.

Marius Pontmercy, mint minden fiú, végzett bizonyos tanulmányokat. Mikor Gillenormand nagynéni kezéből kikerült, nagyapja egy derék tanárra bízta, akiben a legtisztább klasszikus ártatlanság lakozott. Ez a nyiladozó fiatal lélek egy szemérmeteskedőnek a kezéből egy szőrszálhasogatónak a kezébe került. Marius kollégiumi éveinek elmúltával beiratkozott a jogi karra. Royalista volt, fanatikus és rideg. Nem nagyon szerette nagyapját, akinek a vidámsága és cinizmusa bántotta; apja irányában komor gyanakvás töltötte el.

Különben tüzes és fagyos, nemes, nagylelkű, büszke, vallásos, rajongó fiú volt, olyan becsületes, hogy szinte rideg, olyan tiszta, hogy szinte vad.

IV
A zsivány halála

Az az idő, amelyben Marius befejezte középiskolai tanulmányait, éppen egybeesik Gillenormand úrnak a társaságtól való visszavonulásával. Az aggastyán búcsút mondott a Saint-Germain városrész és T. bárónő szalonjának, és berendezkedett a Marais-ban,[715] a Filles-du-Calvaire utcai házában. A kapuson kívül két cselédje volt: az a bizonyos Nicolette nevű szobalány, aki Magnon helyébe lépett, és a nehézkes és göthös Basque, akiről fentebb beszéltünk.

Marius 1827-ben betöltötte tizenhetedik évét. Mikor egy este hazatért, látta, hogy nagyapja levelet tart a kezében.

- Marius - szólt Gillenormand úr -, holnap elutazol Vernonba.

- Minek? - kérdezte Marius.

- Meglátogatod az apádat.

Marius végigremegett. Mindenre gondolt, csak erre nem: hátha egyszer majd úgy fordul, hogy meg kell látogatnia apját. Váratlanabb, meglepőbb és mondjuk meg, kellemetlenebb valami nem érhette volna. Elidegenedett tőle, s most közeledésre kényszerítik. Nem bánat volt ez, nem, teher volt.

Marius a politikai ellenérzés motívumain kívül meg volt győződve arról, hogy apja, a taglós - ahogy Gillenormand úr jó hangulatában nevezgetni szokta -, nem szereti; ez nyilvánvaló volt, mivelhogy elhagyta, és odaadta másoknak. Mivel nem érzett szeretetet, ő sem szeretett. Ez csak természetes, gondolta magában.

Annyira meghökkent, hogy kérdést sem intézett Gillenormand úrhoz. A nagyapja magyarázkodott:

- Úgy látszik, beteg. Téged hívat.

És némi hallgatás után hozzátette:

- Menj holnap reggel. Azt hiszem, hogy a Fontaines térről hat órakor indul egy gyorskocsi, amely este érkezik meg. Utazzál ezzel. Azt írja, hogy sürgős.

Aztán összegyűrte a levelet, és zsebre vágta. Marius elindulhatott volna még aznap este, és másnap reggel ott lehetett volna apjánál. Ebben az időben éjjel indult a Bouloz utcából Rouenba gyorskocsi, amely áthaladt Vernonon. Sem Gillenormand úr, sem Marius nem is gondolt arra, hogy tájékozódjék.

Másnap este Marius megérkezett Vernonba. Imitt-amott már gyertyát gyújtottak. Megkérdezte a legelső járókelőtől, hogy merre lakik Pontmercy úr. Mert a lelke mélyén egyetértett a Restaurációval, és ő sem ismerte el apját sem bárónak, sem ezredesnek.

Megmutatták neki a házat. Becsengetett. Egy nő nyitott ajtót, kis lámpa volt a kezében.

- Pontmercy úr? - szólalt meg Marius.

A nő meg sem mozdult.

- Itt lakik? - kérdezősködött Marius.

A nő igent bólintott a fejével.

- Beszélhetnék vele?

A nő tagadóan csóválta a fejét.

- De én a fia vagyok - erősködött Marius. - Vár.

- Nem várja - szólalt meg a nő.

Most vette észre, hogy az asszony sír.

Odamutatott az ujjával az alacsony szoba ajtajára. A fiú belépett.

Ebben a szobában, amelyet a kandallón álló faggyúgyertya világított meg, három ember tartózkodott: az egyik állt, a másik térdelt, a harmadik pedig egész hosszában ott feküdt, egy szál ingben, a padló kőkockáin. Ez, aki a földön feküdt, az ezredes volt.

A másik volt az orvos, a harmadik a pap, aki imádkozott.

Az ezredest három nappal ezelőtt agyvelőgyulladás támadta meg. Mivel mindjárt betegsége elején rossz sejtelmei voltak, írt Gillenormand úrnak, hogy szeretné látni a fiát. A betegség rosszabbra fordult. Azon az estén, amelyen Marius Vernonba érkezett, az ezredes lázrohamot kapott, cselédje hiába tartotta vissza, fölkelt az ágyából, és ezt kiabálta:

- Nem jön a fiam! Elébe megyek! - Aztán kiment a szobából, és összeesett az előszoba kövezetén. Meghalt.

Elhívták az orvost és a papot. Az orvos későn jött, a pap későn jött. A fiú is későn jött.

A gyertya halvány világosságában a földön fekvő ezredes sápadt arcán kövér könnycsepp csillant meg, amely a halott szeméből buggyant. A szeme kihunyt, de a könnye nem száradt föl. Ezt a könnycseppet fiának késése facsarta belőle.

Marius csak nézte ezt az embert, akit most látott első és utolsó ízben, ezt a tiszteletre méltó és férfias arcot, ezeket a nyitott szemeket, amelyek nem látták, az ősz hajat, az izmos tagokat, amelyeken itt is, ott is kardvágta vonalak barnállottak, és csillagok vöröslöttek; a golyók nyomai. Elnézte azt az óriási forradást, amely hősiessé avatta ezt az arcot, holott Isten a jóság bélyegét ütötte rá. Elgondolta, hogy ez a férfi az apja volt, és hogy ez a férfi meghalt; és ő érzéketlen maradt.

Csupán annyi szomorúságot érzett, amennyit minden más holtan elnyúlt ember láttára érzett volna.

Ebben a szobában gyász, szívet facsaró gyász komorlott. A cseléd az egyik sarokban jajgatott, a plébános imádkozott, és hallatszott, hogy zokog, az orvos szemét törölgette; maga a holttest is sírt.

Ez az orvos, ez a pap és ez a nő a maguk gyászán át hangtalanul nézegették Mariust; itt ő volt az idegen. Marius nemigen érzett meghatottságot; szégyellte magát viselkedéséért, és zavarban volt; kalapját a kezében tartotta, most egyszerre leejtette a földre, hadd higgyék, hogy a fájdalom ernyesztette el a kezét.

Egyúttal valami lelkiismeret-furdalást érzett, és megvetette magát, hogy így cselekedett. De hát az ő hibája volt ez? Nem szerette az apját, nohát!

Az ezredes után nem maradt semmi. A bútorok árából alig futotta a temetésre. A cseléd egy papírdarabkát talált, és odaadta Mariusnak.

Az ezredes keze írásával ez volt rajta:

Fiamnak. - A császár engem a waterlooi csatatéren, báróvá nevezett ki. Mivel a Restauráció kétségbe vonja ezt a címemet, amelyért véremmel fizettem, a fiam vegye fel és viselje. Bizonyos, hogy méltó lesz rá.

A másik oldalon ezt írta az ezredes:

Ugyancsak a waterlooi csatában egy őrmester megmentette az életemet. Ennek az embernek Thénardier a neve. Az utóbbi időben, azt hiszem, kis fogadója volt valamelyik Párizs környéki faluban, Chelles-ben vagy Montfermeilben. Ha fiam találkozik vele, tegyen meg Thénardier-ért minden tőle telhetőt.

Marius fogta a papirost, és eltette, nem atyja iránti kegyeletből, hanem a halál iránti megnevezhetetlen tiszteletből, amely mindig hatalmasan megragadja az ember szívét.

Az ezredes után semmi sem maradt. Gillenormand úr eladta a zsibárusnak a kardját és az egyenruháját. A szomszédok feldúlták a kertet, és elhurcolták a ritka virágokat. A többi növény elvadult, és elgazosodott vagy kipusztult.

Marius csupán negyvennyolc óráig tartózkodott Vernonban. A temetés után visszament Párizsba, és megint hozzálátott a joghoz, és többet egyáltalán nem gondolt az apjára, mintha csak sohasem élt volna. Az ezredest két nap alatt eltemették, harmadnapra elfeledték.

Marius gyászszalagot viselt a kalapján. Ez volt, az egész.

V
Jó misére járni, hogy forradalmárrá legyen az ember

Marius megtartotta gyermekkori vallásos szokásait. Egy vasárnap, amikor elment misét hallgatni a Saint-Sulpice-be, ugyanabba a Mária-kápolnába, ahová kiskorában nagynénje szokta vinni, mivel ezen a napon szórakozottabb volt és jobban elrévedezett, mint máskor, az oszlop mögött szórakozottságból letérdelt egy utrechti bársonnyal bevont imazsámolyra, amelynek támláján ez a név ékeskedett: Mabeuf úr, egyháztanácsos. Alig kezdődött meg a mise, amikor megjelent egy öregúr, és odaszólt Mariusnak:

- Uram, ez az én helyem.

Marius nagy hirtelen felkelt, és az öreg elfoglalta a zsámolyát.

A mise végeztével Marius egy darabig még révedezve ott álldogált. Az öreg most megint odalépett hozzá, és megszólította:

- Bocsánatot kérek, uram, hogy az imént zavartam és megint zavarom: ön bizonyára gorombának tartott, tehát ki kell magyarázkodnom.

- Fölösleges, uram - felelte Marius.

- Nem fölösleges! - makacskodott az öreg. - Nem akarom, hogy rossz véleménye legyen felőlem. Nézze, én ragaszkodom ehhez a helyhez. Úgy érzem, itt jobban esik a misehallgatás. Miért? Elmondom önnek. Évekig erről a helyről láttam, rendszeresen minden két-három hónapban egy szerencsétlen, derék apát, akinek nem volt más alkalma és módja arra, hogy lássa gyermekét, mivel valami családi megegyezés miatt nem engedték meg neki. Abban az órában jött ide, amelyben tudomása szerint misére vitték a fiát. A kicsinek sejtelme sem volt róla, hogy itt az apja. Talán még azt sem tudta, hogy van apja, szegény. Az apa itt bújt meg az oszlop mögött, hogy ne láthassák. Csak nézte a gyermekét, és sírt. Imádta ezt a kisfiút szegény ember! Én ezt végignéztem. Ez a hely itt szentté lett szememben, és szokásommá vált, hogy innen hallgassam a misét. Jobban szeretem ezt, mint a hivatalos székemet, ahol mint az egyháztanács tagjának jogom volna ülni. Valamelyest ismertem is ezt a szerencsétlen urat. Volt apósa, aztán gazdag nagynénje, nem tudom már, miféle rokonai, akik azzal fenyegetőztek, hogy kitagadják a gyermeket, ha ő, az apa meglátogatja. Feláldozta magát azért, hogy a fia egyszer majd gazdag és boldog legyen. Politikai nézeteltérés miatt szakították el tőle. Hát én tisztelem a politikai véleményeket, de vannak emberek, akik nem ismernek határt. Istenem! Azért, mert egy férfi harcolt Waterloonál, még nem szörnyeteg; azért még nem szabad elszakítani egy apától a gyermekét. Bonaparte ezredese volt. Azt hiszem, már meghalt. Vernonban lakott, ahol a bátyám plébános; és Pontmarie vagy Montpercy volt a neve... Szavamra, hatalmas kardvágás volt az arcán.

- Pontmercy? - szólalt meg Marius, és elsápadt.

- Ez az. Pontmercy. Ismerte?

- Uram - felelte Marius -, az apám volt.

Az öreg egyháztanácsos összecsapta a kezét, és felkiáltott:

- Ó, ön az a kisfiú! Igen, igen, hisz most már valóságos férfiúnak kell lennie. Nohát! Szegény fiú, ön elmondhatja, hogy olyan apja volt, aki nagyon szerette!

Marius karon fogta az öreget, és hazakísérte. Másnap így szólt Gillenormand úrhoz:

- Vadászkirándulást rendezünk a barátaimmal. Megengedi, hogy három napra elmaradjak?

- Négyre! - felelte a nagyapa. - Menj, mulass.

Kacsintott egyet, és odasúgta a lányának:

- Valami kis szerelem!

VI
Mi a következménye annak, ha az ember egyháztanácsossal találkozik

Később majd megtudjuk, hol járt Marius.

Marius három napig oda volt, aztán visszatért Párizsba, egyenesen a jogi kar könyvtárába ment, és a Moniteur évfolyamait kérte.

Végigolvasta a Moniteur-t, végigolvasta a Köztársaság és a Császárság történetének valamennyi feldolgozását, a Szent Ilona-i emlékirat-ot, minden emlékiratot, újságot, jelentést, kiáltványt; csak úgy nyelte. Mikor első ízben felbukkant apja neve a Nagy Hadsereg hadijelentéseiben, egy álló hétig lázban volt. Meglátogatta azokat a tábornokokat, akik alatt Georges Pontmercy szolgált, a többi közt H. grófot is. Mabeuf egyháztanácsos, akit ismételten meglátogatott, mesélt neki a vernoni életről, az ezredes visszavonultságáról, virágairól, magányosságáról. Marius végre minden ízében megismerte ezt a ritka, fenséges és szelíd férfiút, ezt az oroszlánba oltott bárányt, aki az apja volt.

Közben, míg ezzel a tanulmánnyal foglalkozott, amely minden pillanatát és minden gondolatát lefoglalta, Gillenormand-ékat szinte alig látta. Az étkezéséknél megjelent, aztán ha keresték, már nem volt otthon. A nagynéni zsörtölődött. Gillenormand nagyapa mosolygott.

- Ugyan, ugyan! Most édesedik rá a kislányokra! - Néhanapján az öreg hozzátette: - Kutya teremtette! Azt hittem, csak kaland, de úgy látszik, szenvedély.

Csakugyan szenvedély volt. Marius imádni kezdte az apját.

Ugyanekkor rendkívüli változás ment végbe gondolkodásában. Ennek a változásnak számos egymás után következő fokozata volt. Mivel korunkban sok elme átesik ezen a változáson, azt hisszük, hasznos lesz lépésről lépésre nyomon követni ezeket a fokozatokat, és megjelölnünk valamennyit.

Az a történet, amelybe belepillantott, megdöbbentette.

Az első hatás az volt, hogy elkáprázott.

A Köztársaság, a Császárság mindeddig csak szörnyű szavak voltak számára. A Köztársaság: guillotine a szürkületben; a Császárság: pallos az éjszakában. Csak nézte, nézte, és ott, ahol nem várt egyebet káosznál és sötétségnél, ott valami félelemmel és örömmel párosult hallatlan meglepetéssel látta, amint a csillagok szikráztak fel. Mirabeau, Vergniaud,[716] Saint-Just, Robespierre, Camille Desmoulins, Danton, és amint fölível a Nap: Napóleon. Nem tudta, hányadán van. Vakította a fényesség, megtántorodott. Megdöbbenése múltán lassan-lassan hozzászokott ezekhez a sugárzásokhoz, szédülés nélkül szemlélte az eseményeket, rettegés nélkül vizsgálta a szereplő személyeket; a forradalom és a császárság tündöklő távlatban tárult fel révült szeme előtt. Látta, amint az eseményeknek és embereknek ez a két csoportja két roppant tényben csúcsosodik ki; a Köztársaság a tömegeknek megadott polgárjog fejedelmi fenségében, a Császárság az Európára rákényszerített francia gondolat fejedelmi fenségében; látta, hogy a forradalomból felbukkan a nép hatalmas alakja. Lélekben bevallotta, hogy mindez helyes volt.

Nem hisszük, hogy szükséges itt utalnunk arra, mit hanyagolt el káprázata ebben az első, nagyon is szintetikus értékelésben. Mi csupán a bontakozó szellem állapotát rajzoljuk itt. A fejlődés sohasem megy végbe egy szakaszban. Miután ezt egyszer s mindenkorra, az előzményekre éppúgy, mint a következendőkre vonatkozóan megállapítottuk, folytatjuk.

Ekkor észrevette, hogy egészen mostanig éppúgy nem értette hazáját, mint ahogy nem értette apját. Nem ismerte sem egyiket, sem másikat, és valahogy szántszándékkal fátyolt vont a szeme elé. Most látott; és az egyiket csodálta, a másikat imádta.

Teli volt sajnálkozással és lelkiismeret-furdalással, és kétségbeesetten gondolt arra, hogy mindazt, ami felgyülemlett a lelkében, most már csupán egy sírhalomnak mondhatja el. Ó, ha az apja élne, ha itt volna mellette, ha Isten szánalmában és jóságában megengedné, hogy ez az apa még éljen, hogyan futna, hogyan rohanna, hogyan kiáltaná oda apjának: „Apám! Itt vagyok! Én vagyok! Szívem együtt ver a tieddel! A fiad vagyok!” Hogyan ölelné hófehér fejét, hogyan áztatná könnyeivel haját, elnézné a forradását, megszorítaná a kezét, imádná ruháit, csókolná lábait! Ó, miért halt meg ez az apa oly korán, időnek előtte, mielőtt még megérhette volna az elégtételt, fiának szeretetét! Mariusnak a szíve szüntelenül zokogott, és minden pillanatban így sóhajtott: ó, jaj! Egyidejűleg sokkal őszintébben komoly, őszintébben meggondolt lett, biztosabb hitében és gondolkodásában. Az igazság felvillanásai szakadatlanul kiteljesítették értelmét. Valami belső gyarapodás ment végbe benne. Valami természetes gazdagodást teremtett benne ez a két, számára új dolog: apja és hazája.

Minden megnyílt előtte, mint mikor az embernek kulcsa van; megmagyarázta magának azt, amit gyűlölt, átértette azt, amitől irtózott; most világosan látta gondviselésszerű isteni és emberi jelentőségét a nagy dolgoknak, amelyeknek megvetésére tanították, és a nagy embereknek, akiknek a gyalázására oktatták. Ha előbbi véleményeire gondolt, amelyek még csak tegnapiak voltak, és mégis oly régieknek tűntek föl szemében, felháborodott és mosolygott.

Miután apja emlékét tisztázta, természetszerűen áttért Napóleon becsületének tisztázására.

Azonban ez az utóbbi, valljuk meg, csak bizonyos nehézségek árán sikerült neki.

Gyermekkora óta az 1814-es párt véleményét csepegtették bele Bonapartét illetőleg. Márpedig a Restauráció minden elfogultsága, minden érdeke, minden ösztöne arra irányult, hogy eltorzítsa Napóleont. Még jobban átkozta, mint Robespierre-t. Ügyesen kiaknázta a nemzet ernyedtségét és az anyák gyűlöletét. Bonaparte szinte valami mesebeli szörnyeteggé vált, és hogy a nép képzeletében illőn fessék le - amely, mint épp az imént jeleztük, hasonlít a gyermek képzeletéhez -, az 1814-es párt sorra bemutatta minden rémítő maskarájában, a rettenetesen nagyszerűtől a rettenetesen nevetségesig. Tiberiustól egészen a krampuszig. Ekként, ha Bonapartéról beszélt valaki, szabad volt zokognia vagy pukkadoznia nevettében, feltéve, hogy a gyűlölet volt az alaphang. Mariusnak erről az egyénről - mert csak így nevezgették - másféle gondolatok meg sem fordultak a fejében. Gyökeret vertek jellemének makacsságában. Volt benne valami nyakas kis emberke, aki gyűlölte Napóleont.

Miközben a történelmet olvasta, és főképpen az okmányokat és anyaggyűjteményeket tanulmányozta, lassan-lassan szétszakadozott az a fátyol, amely Napóleont eltakarta Marius szemei elől. Valami roppant dolog sejlett fel előtte, és úgy rémlett neki, hogy Bonaparte felől, valamint minden egyéb felől, mindeddig tévedésben volt; napról napra tisztábban látott; és lassacskán, lépésről lépésre, eleinte úgyszólván sajnálattal, később mámorosan és valami ellenállhatatlan varázstól nyűgözötten, kezdte megmászni a lelkesedésének előbb sötét fokait, végül pedig ragyogó és tündöklő csúcsait.

Egy éjjel egyedül volt kis padlásszobájában. Gyertyája égett; a nyitott ablak mellett álló asztalon könyökölt és olvasott. A végtelenségből mindenféle álomkép rajzotta körül, és vegyült el gondolataiba. Csodálatos látvány az éjszaka! Tompa dobbanásokat hallunk, s nem tudjuk, honnan jönnek, látjuk a Jupitert szikrázni, mint a parazsat, pedig ezerkétszázszor nagyobb, mint a föld; az ég azúrja fekete, a csillagok tündöklenek, félelmetes.

Olvasta a Nagy Hadsereg hadijelentéseit, ezeket a csatamezőn írt homerosi strófákat; időnként felbukkant előtte apja neve, minden lépten-nyomon a császáré; feltárult előtte az egész nagyszerű Császárság, úgy érezte, hogy valami árapály duzzad és dagadoz benne; egy-egy pillanatra úgy érezte, hogy apja ott van mellette, mint valami lehelet, és a fülébe suttog; lassan-lassan révület szállta meg; úgy rémlett neki, hogy hallja a dobpergést, az ágyúdörgést, a trombitaharsogást, zászlóaljak ütemes dobogását, lovascsapatok tompa és távoli dübörgését; időnként az ég felé emelte szemét, és nézte, hogyan tündöklenek a határtalan magasságokban az óriási csillagképek, aztán szeme visszaröppent könyvére, és abban más, óriási dolgok zűrzavaros kavargását látta. Szíve elszorult. Átszellemült, reszketett, lihegett; egyszerre csak, maga sem tudta, mi történik benne, és minek engedelmeskedik, fölegyenesedett, az ablak felé tárta karjait, mereven belenézett a homályba, a némaságba, a határtalan sötétségbe, az örök végtelenségbe, és felkiáltott: „Éljen a császár!”

Ettől a pillanattól fogva minden új kerékvágásba zökkent. A korzikai emberevő - a bitorló, a zsarnok, a szörnyeteg, aki szeretője volt a saját nővéreinek - a ripacs, aki leckét vett Talmától - a jaffai méregkeverő[717] - a tigris - a Buonaparte -, mindez szétfoszlott, és helyet adott lelkében valami bizonytalan és felcsapó sugárzásnak, amelyben elérhetetlen magasságban tündöklött fel a császár márványosan sápadt kísértete. Apjának a császár csupán szeretett hadvezér volt, akit csodált, és akiért feláldozta magát; Marius számára több volt. Sorstól rendelt összekovácsolója volt a francia egységnek, amely a római egység helyébe lépett a világuralomban. Tüneményes építőművésze volt egy összeomlásnak, Nagy Károly, XI. Lajos,[718] IV. Henrik,[719] Richelieu,[720] XIV. Lajos és a közjóléti bizottság folytatója, akinek kétségtelenül megvannak a foltjai, a hibái, sőt megvan a bűne is, vagyis ember; azonban fenséges a hibáiban, ragyogó a foltjaiban, hatalmas a bűnében. Ő volt az a sorstól rendelt férfiú, aki minden nemzetet arra kényszerített, hogy így emlegessen bennünket: a nagy nemzet. Még több volt; maga volt Franciaország megtestesülése, amikor meghódította Európát a karddal, amelyet erősen fogott, és meghódította a világot a világossággal, amelyet szertehintett. Marius ezt a kápráztató kísértetet látta Bonapartéban, amely mindig ott fog felmeredni határainkon, és őrködni fog a jövendőnk felett. Zsarnok, de diktátor; olyan zsarnok, aki a Köztársaságból sarjadzott, és összefoglal egy forradalmat. Napóleon az ő szemében az emberben megtestesült nép volt, mint Jézus az emberré vált Isten.

Amint látjuk, megtérése megrészegítette, mint minden vallásnak az új hívőit, belevetette magát a rajongásba, és túlzásba tévedt. Ilyen volt a természete; ha egyszer nekiiramodott, szinte képtelen volt megfékezni magát. Elkapta a kard fanatizmusa, és összefonódott lelkében az eszmény iránti lelkesedéssel. Észre sem vette, hogy a lángelmével együtt bámulja az erőszakot, vagyis bálványimádásának egyik szentélyében felállította azt, ami isteni, a másikban azt, ami állati. Több szempontból, más tekintetben is tévedett. Mindent elfogadott. Megtörténik, hogy az ember az igazság felé vezető útjában téved. Valami fékezhetetlen jóhiszeműség volt benne, amely mindent szőröstül-bőröstül elfogadott. Az új úton, amelyre rátért, mikor megítélte a régi királyság hibáit, és mérlegelte Napóleon dicsőségét, nem vette figyelembe az enyhítő körülményeket.

Bármiképpen volt is a dolog, csodálatos lépést tett meg. Ott, ahol azelőtt a monarchia bukását látta, most megpillantotta Franciaország hatalomra jutását. Tájékozódása megváltozott. Ami eddig Nyugat volt, az most Keletté lett. Megfordult.

Mindezek a forradalmak úgy viharzottak le benne, hogy családja nem is sejtett róluk semmit.

Mikor ebben a titokzatos munkájában egészen levedlette régi Bourbon-párti és ultra bőrét, mikor levetkezte az arisztokratát, a jakobitát[721] és royalistát, mikor minden ízében forradalmárrá, meggyőződéses demokratává és úgyszólván köztársaságivá lett, elment az Orfévres rakpart egyik vésnökéhez, és száz névjegyet rendelt ezzel a névvel: Marius Pontmercy báró.

Ez csupán nagyon logikus következménye volt a benne végbement változásnak, amelyben minden az apja körül forgott. Csakhogy, nem ismert senkit sem, és mivel nem adogathatta le névjegyeit senkinek a kapusánál, zsebre tette.

Egy másik természetes következmény az volt, hogy minél jobban közeledett apjához, emlékéhez, azokhoz a dolgokhoz, amikért az ezredes huszonöt éven át küzdött, annál jobban eltávolodott nagyapjától. Említettük, hogy Gillenormand úr szeszélyessége már rég nem volt ínyére. Már megvolt közöttük a komoly fiatalember és a felületes aggastyán éles ellentétessége. Géronte[722] vidámsága sérti és felháborítja Werther[723] melankóliáját. Addig, amíg politikai nézeteik és eszméik megegyeztek, Marius ezekben úgy találkozott Gillenormand úrral, mint valami hídon. Mikor ez a híd beomlott, szakadék támadt közöttük. És azután Marius mindenekfelett kimondhatatlan lázongó indulatot érzett; ha arra gondolt, hogy Gillenormand úr volt az, aki ostoba szempontból könyörtelenül elszakította őt az ezredestől, és ekként megfosztotta az apát a gyermekétől és a gyermeket apjától.

Mariust apja iránti kegyelete majdnem annyira juttatta, hogy meggyűlölte nagyapját.

Említettük, hogy mindebből kifelé semmit sem árult el. Csupán egyre hidegebb és hidegebb lett; szűkszavú volt az étkezéseknél, és ritkán tartózkodott otthon. Ha nagynénje zsörtölődött, ő nagyon szelíd maradt, és tanulmányait, az előadásokat, a vizsgákat, a gyakorlatokat stb. vetette ürügyül. A nagyapa nem tágított csalhatatlan megállapításától:

- Szerelmes! Én aztán értek hozzá.

Marius időnként elmaradozott hazulról.

- Ugyan hol mászkálhat? - kíváncsiskodott a néni. Egyik ilyen útján - ezek az utak mindig nagyon rövidek voltak - elment Montfermeilbe, hogy eleget tegyen apja meghagyásának, és kereste az egykori waterlooi őrmestert, Thénardier fogadóst. Thénardier megbukott, a fogadó zárva volt, és nem tudták, mi lett belőle. Marius e nyomozás miatt négy napig volt távol hazulról.

- Határozottan rossz útra jutott - állapította meg a nagyapa.

Úgy rémlett nekik, hogy olyasmit vesznek észre, mintha inge alatt, a mellén valamit hordana, ami fekete szalagon csüngött a nyakában.

VII
Valami szoknya

Említést tettünk egy bizonyos lándzsástisztről.

Ez a lándzsás Gillenormand úr egyik apai másodunoka-öccsének a fia volt, aki családon kívül és távol minden házi tűzhelytől valamelyik helyőrségben élt. Théodule Gillenormand főhadnagy megfelelt minden követelménynek, ami ahhoz szükséges, hogy valakire azt mondják: csinos tiszt. „Kisasszonyos termete” volt, diadalmasan tudta csörtetni a kardját, a bajusza hegyesen felfelé volt pödörve. Nagyon ritkán jött Párizsba, oly ritkán, hogy Mariust sohasem látta. Ez a két unokatestvér csak névről ismerte egymást. Azt hisszük, említettük már, hogy Théodule volt a kedvence Gillenormand néninek, aki nagyon szerette őt, mert sohasem látta. Ha nem látjuk az embereket, módunkban van mindenféle tökéletességet feltételezni róluk.

Egy reggel az idősebb Gillenormand kisasszony olyan izgatottan tért a szobájába, amennyire csak nyugodt természete fel tudott izgulni. Marius már megint engedélyt kért a nagyapjától, hogy rövid időre elutazhassák, és hozzátette, hogy még az este szeretne elindulni.

- Menj! - felelte a nagyapa, és Gillenormand úr magában hozzátette, miközben szemöldökét magasra felrántotta: „Már megint nem alszik itthon.”

Gillenormand kisasszony nagyon felzaklatva ment a szobájába, és már a lépcsőn kitört belőle a kiáltás:

- Ez sok! - és ez a kérdés: - De ugyan hova is mászkálhat? - Valami szerelmi vagy legalábbis tilos kalandot, valami nőt sejtett a háttérben, valami találkát, valami titkot, és nagyon szerette volna kiszimatolni. Egy titoknak a megízlelése hasonlít egy botrány lefölözéséhez; ezt még a szent lelkek sem vetik meg. A vakbuzgóság titkos rekeszeiben van egy kis érdeklődés a botrány iránt.

Meghatározhatatlan kíváncsiság gyötörte, hogy megtudja az esetet.

Hogy elvonja a figyelmét erről a kíváncsiságról, amely a szokottnál jobban hányta-vetette, kézimunkázni kezdett, és keresztül-kasul cikázott pamutfonalával valami császárkori és Restauráció korabeli ízlésű hímzésen, amely csupa kocsikerék-minta volt. A munka unalmas volt, kelletlenül dolgozott. Már órák óta ott ült a székén, mikor az ajtó nyílt. Gillenormand kisasszony felpillantott; Théodule főhadnagy állt előtte, és katonásan tisztelgett. A vénlány boldogan sikoltott fel. Az ember megvénül, szemérmes, ájtatos nagynénivé lesz, de mindig jólesik, ha egy lándzsástisztet lát belépni a szobájába.

- Hát te hogy kerülsz ide, Théodule?! - kiáltott fel.

- Átutazóban, nénikém.

- De ölelj meg hát.

- Hogyne - mondta rá Théodule.

És megölelte. Gillenormand néni odament a szekrényhez, és kinyitotta.

- Legalább ezen a héten itt maradsz nálunk?

- Nénikém, ma este továbbmegyek.

- Lehetetlen.

- De egészen bizonyosan.

- Maradj, kicsi Théodule-öm, kérlek.

- A szívem azt mondja: igen, de a parancs azt mondja: nem. A dolog egyszerű. Helyőrséget változtatunk; Melun-ben voltunk, áthelyeztek Gaillonba. A régi helyőrségből az új helyőrségbe menet át kell utazni Párizson. Gondoltam magamban: meglátogatom a nénikémet.

- Nesze a fáradságodért.

És tíz Lajos-aranyat nyomott a markába.

- Drága nénikém, talán úgy akarta mondani, hogy a gyönyörűségemért?

Théodule még egyszer megölelte, és a vénlánynak megvolt az az öröme, hogy nyakát kissé felhorzsolták az egyenruha sujtásai.

- Lóháton mégy az ezrededdel? - kérdezte a főhadnagytól.

- Nem, nénikém. Mindenáron meg akartam magát látogatni. Külön engedélyt kaptam. A legényem vezeti a lovamat; én gyorskocsin megyek. És evvel kapcsolatban kérdezni akarok valamit.

- Mit?

- Unokaöcsém, Marius Pontmercy ugyancsak utazik, ugye?

- Honnan tudod? - hökkent meg a néniké, akit hirtelen élénken megcsiklandozott a kíváncsiság.

- Mikor megérkeztem, elmentem a postahivatalba, hogy helyet foglaljak le a kocsiban.

- Aztán?

- Egy utas már járt ott, és lefoglalt egy helyet a tetőn. Láttam a jegyzékben a nevét.

- Mi a neve?

- Marius Pontmercy.

- Ó, a gonosz csont! - kiáltott fel a néni. - Az unokaöcséd nem olyan rendes fiú, mint te vagy. Hát nem borzasztó, hogy gyorskocsin tölti az éjjelt?

- Mint jómagam.

- Csakhogy te kötelességből teszed; ő azonban erkölcstelenségből.

- Ejnye, a zsivány! - vágta rá Théodule.

Ekkor az idősebb Gillenormand kisasszonnyal valami esemény történt: ötlete támadt. Ha férfi lett volna, a homlokára csapott volna. Odaszólt Théodule-nek:

- Tudod te, hogy az unokaöcséd nem ismer téged?

- Nem tudom. Én láttam őt; ő azonban sohasem kegyeskedett észrevenni engem.

- Hát ti most együtt fogtok utazni?

- Ő a tetőn, én a kocsiban.

- Hová megy ez a gyorskocsi?

- Les Andelysbe.

- Hát Marius is odamegy?

- Ha ugyan le nem száll útközben, mint jómagam is. Én leszállók Vernonban, hogy átszálljak a gailloni kocsira. Marius útitervéről fogalmam sincs.

- Marius! Milyen csúnya név! Mi ütött hozzájuk, hogy Mariusnak keresztelték! Neked legalább Théodule a neved.

- Jobban szeretném, ha Alfrédnak hívnának - jegyezte meg a tiszt.

- Ide hallgass, Théodule.

- Hallgatom, nénikém.

- Figyelj.

- Figyelek.

- Csakugyan?

- Igen.

- Nos hát, Marius ki-kimaradoz.

- Ej, ej!

- Utazgat.

- Aj, aj!

- Nem alszik itthon.

- Oj, oj!

- Szeretnők tudni, mi van emögött.

Théodule az edzett ember nyugalmával felelt rá:

- Valami szoknya.

És olyan fojtott kacagással, amely elárulja a bizonyosságot, hozzátette:

- Valami kislány.

- Természetesen! - rikkantotta a nagynéni, aki mintha csak Gillenormand urat hallgatta volna, és érezte, hogy megerősödik a meggyőződése a kislány szóra, amelyet az unokaöcs majdnem éppen olyan hangsúllyal ejtett, mint a nagybátyja. Folytatta:

- Tégy meg kedvünkért valamit. Kövesd nyomon egy kissé Mariust. Nem ismer téged, nem lesz nehéz dolgod. Mivelhogy kislány van a dologban, igyekezzél meglátni a kislányt. Aztán írd meg az egész huncutságot. A nagyapa jól fog mulatni rajta.

Théodule-nek nem volt különösebben ínyére az effajta kémkedés, azonban a tíz arany mélységesen megindította, és abban reménykedett, hogy esetleg folytatása is következik. Elfogadta a megbízatást, és így szólt:

- Nagyon szívesen, nénikém. - És magában hozzátette: „No, hát erénycsősz lett belőlem.”

Gillenormand kisasszony megölelte.

- Te azonban, Théodule, nem követsz el ilyen bolondságokat. Te nem szeged meg a fegyelmet, te rabszolgája vagy a parancsnak, te a megfontolás és a kötelesség embere vagy, és nem hagynád el családodat, hogy meglátogass valami nőszemélyt.

A lándzsástiszt elégedett fintort vágott, mint Cartouche, a rablóvezér, ha megdicsérik erényességéért.

Marius még e párbeszédre következő estén felszállott a gyorskocsira, és nem is sejtette, hogy valaki figyeli. A megfigyelőnek első dolga az volt, hogy elaludt. Álma mélységes volt és alapos. Árgus egész éjjel hortyogott.

Virradatkor a gyorskocsi kalauza elkiáltotta magát:

- Vernon! Vernoni átszálló, vernoni utasok! - És Théodule főhadnagy felébredt.

- Rendben van - dünnyögte még félig álmosan -, itt leszállok.

Aztán, hogy ébredezése közben az emlékezete lassanként tisztult, nagynénjére gondolt, a tíz aranyra, és arra az ígéretére, hogy beszámol Marius tetteiről és üzelmeiről. Ezen elnevette magát.

„Talán már nincs is a kocsin” - gondolta magában, miközben végiggombolta szolgálati egyenruhájának zubbonyát. Leszállhatott Poissyban; leszállhatott Trielben; ha nem szállt le Meulanban, még mindig leszállhatott Mantes-ban, ha ugyan nem szállt le Rolleboise-ban, vagy nem ment el egészen Pacyig, ahol aztán vagy balra fordulhatott Évreux felé, vagy jobbra Laroche-Guyon felé. „Ütheti bottal a nyomát, nénikém. Mi az ördögöt fogok írni a jó öreg néninek?”

Ebben a pillanatban fekete nadrág tűnt fel a kocsi ablakán, amely lefelé lépkedett a tetőről.

„Vajon Marius?” - kíváncsiskodott a főhadnagy.

Marius volt.

A kocsi mellett, a lovak és a kocsisok közt kis parasztlány ajánlgatta virágait az utasoknak.

- Vigyenek virágot a hölgyeiknek! - kiabálta. Marius odalépett hozzá, és megvette kosarából a legszebb virágokat.

„Ez már döfi - mondta magában Théodule, és kiugrott a kocsiból -, ez aztán fúrja az oldalamat. Ki a csudának viszi ezt a rengeteg virágot? Csodaszépnek kell lennie annak a nőnek, hogy ilyen szép csokrot kap. Látni akarom.”

És most már nem megbízásból, hanem egyéni kíváncsiságból eredt utána Mariusnak, mint azok a kutyák, amelyek a maguk élvezetére vadásznak.

Marius rá se hederített Théodule-re. Elegáns hölgyek szálltak le a gyorskocsiról; rájuk sem nézett. Mintha semmit sem látott volna maga körül.

„Ez aztán szerelmes!” - gondolta magában Théodule.

Marius a templomnak vette útját.

„Pompás - gondolta Théodule. - A templom! Ez az. A misével fűszerezett találkák a legjobbak. Nincs finomabb valami, mint egy kis kacsingatás a Jóisten közvetítésével.”

Marius, amikor a templomhoz ért, nem ment be, hanem a szentély háta mögé került. Eltűnt a szentély egyik gyámoszlopa mögött.

„A találka idekint van - állapította meg Théodule. - Lássuk a kislányt.”

És lábujjhegyen közeledett a sarokhoz, ahol Marius befordult.

Mikor odaért, döbbenten hőkölt vissza.

Marius két kezébe temette arcát, s ott térdelt a fűben az egyik sírnál. A virágját széthintette rajta. A sír végében egy kis kipúposodáson, amely a fejet jelezte, fekete fakereszt volt, s fehér betűkkel rajta ez a név: PONTMERCY BÁRÓ, EZREDES. Hallotta, hogy Marius zokog.

A kislány egy sír volt.

VIII
A márvány és a gránit összecsap

Itt járt Marius akkor is, mikor először távozott Párizsból. Valahányszor Gillenormand úr azt mondta: „házon kívül alszik”, mindannyiszor itt járt.

Théodule főhadnagy egészében megrökönyödött, hogy ilyen váratlanul egy sírhalom döbbent elébe; kellemetlen és furcsa érzés vett erőt rajta, amelyet nem tudott elemezni, és amely a sír iránt és egy ezredes iránt érzett tiszteletből jegecesedett ki. Visszavonult, Mariust magára hagyta a temetőben, és ebben a visszavonulásban volt valami katonás fegyelmezettség. A halál hatalmas vállrózsákkal tűnt elé, és majdnem katonásan tisztelgett előtte. Mivel nem tudta, mit írjon a néninek, azt a megoldást választotta, hogy semmit sem ír; és Théodule-nek Marius szerelmeit illető leleplezéséből valószínűleg nem származott volna semmi baj, ha a véletlennek titokzatos és oly gyakori szeszélyéből nem következett volna úgyszólván közvetlenül a vernoni jelenetre valamiféle visszavágás Párizsban.

Marius harmadnap kora reggel megérkezett Vernonból, nagyapja házába ment, és mivel kifárasztotta a gyorskocsin töltött két éjszaka, úgy érezte, hogy álmatlanságát egy jó órai úszással kell elvernie; felszaladt a szobájába, csak éppen ledobta útikabátját és a nyakában viselt fekete szalagot, és elsietett a fürdőbe.

Gillenormand úr, aki, mint minden egészséges aggastyán, korán kelt, hallotta, amint hazajött, és nagy sebbel-lobbal, amennyire csak öreg lábai bírták, felkapaszkodott a Marius padlásszobájába vezető lépcsőn, hogy megölelje az unokáját, és ölelés közben kifaggassa és kivegye belőle, hol is járt.

De a fiatalembernek kevesebb időre volt szüksége a lejutáshoz, mint az aggastyánnak a felkapaszkodáshoz, és mikor Gillenormand nagyapa belépett a padlásszobába, Marius már nem volt ott.

Az ágya nem volt megbontva, és az ágyon gyanútlanul ott hevert a kabátja és a fekete szalag.

- Így még jobb - szólalt meg Gillenormand úr.

A következő pillanatban máris belépett a szalonba, ahol már ott ült az idősebb Gillenormand kisasszony, és hímezgette a kocsikerekeit.

A bevonulás diadalmas volt.

Gillenormand úr egyik kezében a kabátot, a másikban a nyakszalagot tartotta, és felkiáltott:

- Győzelem! Mindjárt belelátunk a titokba! Mindjárt a végére járunk! Mindjárt kitapogatjuk, hogy hol léháskodik a kis alamuszi! Felfedeztük a regényt. Kezemben az arckép!

Csakugyan, a zsinóron fekete bőrtok függött, majdnem olyan, mint valami érem. Az aggastyán fogta a tokot, nem nyitotta ki, és egy darabig nézegette, olyan gyönyörűséges, elragadtatott s dühös arckifejezéssel, mint valami kiéhezett szegény ördög, aki látja, amint az orra előtt visznek valami pompás ebédet, amely nem neki szól.

- Mert nyilvánvaló, hogy ez arckép. Én aztán értek hozzá. Az ilyent gyöngéden a szíven kell hordani. Milyen buták! Valami szörnyű kis liba, akitől az embernek valószínűleg a háta is megborzong! A mai fiatalembereknek oly rossz az ízlésük!

- Apa, nézzük meg - indítványozta a vénkisasszony.

A tok rugónyomásra nyílt. Mindössze egy gondosan összehajtogatott papírdarabot találtak benne.

- Szív küldi szívnek - csattant fel Gillenormand úr kacagása. - Tudom, micsoda. Szerelmes levél!

- Ah! Hát olvassuk el! - sürgette a néni, és föltette a pápaszemét. Kibontották a papirost, és ezt olvasták:

„Fiamnak. - A császár engem a waterlooi csatatéren báróvá nevezett ki. Mivel a Restauráció kétségbe vonja ezt a címemet, amelyért véremmel fizettem, a fiam vegye fel és viselje. Bizonyos, hogy méltó lesz rá.”

Nem lehet elmondani, mit érzett az apa és leánya. Úgy érezték, hogy jéggé dermednek, mintha valami halálfej lehelt volna rájuk. Egy szót sem váltottak. Csupán Gillenormand úr jegyezte meg halkan, és mintha önmagához szólna:

- Ez annak a taglósnak az írása.

A nagynéni vizsgálgatta a papirost, mindenfelé megforgatta, aztán visszatette a tokba.

Ebben a pillanatban kék papirosba takart, hosszúkás kis csomag esett ki a kabát valamelyik zsebéből. Gillenormand kisasszony fölvette és kibontotta a kék papirost. Marius száz névjegye volt benne. Kivett belőle egyet, és odaadta Gillenormand úrnak, aki elolvasta: Marius Pontmercy báró.

Az aggastyán csöngetett. Nicolette bejött, Gillenormand úr fogta a szalagot, a tokot és a kabátot, a szalon közepén ledobta az egészet a földre, és ennyit mondott:

- Vigye vissza ezt a limlomot.

Jó óra telt el a legmélységesebb csendben. A vénember és a vénleány ott ültek háttal egymásnak, és mindegyik gondolkodott, valószínűleg ugyanarról. Egy óra múltán Gillenormand néni megszólalt:

- Gyönyörű!

Néhány pillanattal később Marius megjelent. Hazaérkezett. Még át sem lépte a szalon küszöbét, máris észrevette, hogy nagyapja az egyik névjegyét tartja a kezében, és amint őt meglátta, valami megsemmisítő, polgári és kaján gőggel így kiáltott rá:

- Lám... lám... lám... lám... lám! Most hát báró vagy. Fogadd hódolatomat. Mit jelent ez?

Marius könnyedén elpirult, és így felelt:

- Ez annyit jelent, hogy az apám fia vagyok.

Gillenormand úr abbahagyta a nevetést, és nyersen rávágta:

- Az apád én vagyok.

- Az én apám - folytatta Marius lesütött szemmel és keményen - szerény és hősies férfi volt, aki dicsőséggel szolgálta a Köztársaságot és Franciaországot, aki nagy volt abban a legnagyszerűbb történelmi korban, amelyet az emberek valaha is megéltek, aki negyedszázadot töltött a táborban, nappal a kartács- és a golyózáporban, éjjel a hóban, a sárban, az esőben, aki két zászlót zsákmányolt, húsz sebet kapott, aki meghalt elfeledten és elhagyatottan, és akinek csak egyetlen hibája volt, hogy nagyon szeretett két hálátlant, a hazáját és engemet!

Ez több volt, mint amennyit Gillenormand úr végig tudott hallgatni. A Köztársaság szóra fölkelt, vagy jobban mondva felmagasodott. Marius minden szava úgy süvöltött az öreg royalista arcába, mint az izzó parázsra a kovács fújtatójának a szele. Sötét arca vörösre izzott, aztán a vörösség felbíborlott, és a bíbor fellángolt.

- Marius! - harsant fel. - Gyalázatos kölyök! Én nem tudom, mi volt az apád! Nem is akarom tudni! Nem tudok semmit felőle, és őt magát sem ismerem! De annyit tudok, hogy ez az egész banda egytől egyig csupa nyomorult volt! Hogy ez mind csupa koldus, gyilkos, vörös sapkás tolvaj! Azt mondom: egytől egyig! Egyet sem ismerek közülük! De azt mondom: egytől egyig! Érted, Marius? Jegyezd meg jól, úgy vagy báró, mint a papucsom! Mind bandita volt, aki Robespierre-nek szolgált! Mind zsivány, aki Bu-o-na-par-té-nak szolgált! Mind áruló, elárulták, elárulták, elárulták törvényes királyukat! Mind gyáva, kereket oldottak Waterloonál a poroszok és az angolok elől! Ennyit tudok. Ha apádurad köztük van - én nem tudom -, sajnálom, az az ő baja, alászolgája!

Most Marius volt a parázs, és Gillenormand úr volt a fújtató. Mariusnak minden tagja reszketett, nem tudta, hová legyen, lángolt a feje. Olyan volt, mint a pap, aki látja, hogy szétszórják a szélben ostyáit; mint a fakír, aki látja, amint valami járókelő leköpi a bálványát. Lehetetlenség volt, hogy ilyesmiket valaki büntetlenül mondjon a füle hallatára. De mit tegyen? Az apját lábbal taposták és sárba gázolták a szeme láttára, de kicsoda? A nagyapja. Hogyan álljon bosszút az egyikért úgy, hogy ne bántsa meg a másikat? A nagyapját nem sérthette meg, viszont apjáért mindenképpen bosszút kellett állnia. Egyfelől egy szentelt sírhalom, másfelől a fehér hajú öreg. Mámor kapta el egy-egy pillanatra, megtántorodott, mert mindez ott örvénylett a fejében; aztán felnézett, szemét mereven nagyapjára szegezte, és dörgő hangon elkiáltotta:

- Vesszenek a Bourbonok és ez a kövér disznó XVIII. Lajos!

XVIII. Lajos már négy éve nem élt, de ezzel ő ugyan keveset törődött.

Az aggastyán eddig skarlátvörös volt, most hirtelen fehérebbre vált a hajánál. Odafordult Berry hercegnek a kandallón álló mellszobra felé, és valami különös fenséggel mélyen meghajolt előtte. Aztán lassan és némán kétszer végigment a kandallótól az ablakig és az ablaktól a kandallóig a szoba egész hosszában, miközben léptei alatt úgy ropogott a padló, mintha kőszobor sétált volna rajta. Másodszorra odahajolt a leányához, aki olyan döbbenettel nézte ezt az összecsapást, mint valami vén birka, és mosolyogva, majdnem nyugodt mosollyal ennyit mondott neki:

- Az afféle báró, mint urasága, és az afféle polgár, mint én, nem maradhatnak egy fedél alatt.

És egyszerre csak fölegyenesedett, sápadtan, remegve, rettenetesen, homloka kiszélesedett a düh szörnyű cikázásában, kinyújtotta a karját Marius felé, és rákiáltott:

- Takarodj!

Marius távozott a házból.

Másnap Gillenormand úr ezt mondta a leányának:

- Küldjön félévenként hatvan aranyat ennek a vérivónak, és soha többé ne beszéljen róla előttem.

Mivel roppant düh rekedt még benne, ami utat keresett, és mivel nem tudott szelepet nyitni neki, három álló hónapig folyton magázta a leányát.

Marius maga felháborodottan távozott. Volt egy körülmény, amely még súlyosbította elkeseredését, és ezt meg kell említenünk. Mindig vannak apró végzetszerűségek, amelyek bonyolítják a családi drámát. Elmérgesítik a helyzetet, ámbár a bántalmak már nem súlyosbodnak. Nicolette, mikor a nagyapa parancsára sebbel-lobbal visszavitte Marius szobájába „a limlomot”, valószínűleg a sötét padláslépcsőn anélkül, hogy észrevette volna, leejtette a bőrtokot, amelyben az ezredes írása volt. Sem a papirost, sem a tokját nem tudták megtalálni. Marius meg volt győződve, hogy „Gillenormand úr” - ettől a naptól fogva csak így nevezte - dobta tűzbe „apjának a végrendeletét”. Könyv nélkül tudta az ezredes pár sorát, és ebből következik, hogy semmi sem veszett el. Azonban a papiros, az írás, ez a szent ereklye, mindez összeforrt a szívével. Mit tettek vele?

Marius távozott, nem mondta meg, hova megy, és nem is tudta, hova megy zsebében harminc frankkal, az órájával és egy útitáskában a cókmókjával. Bérkocsiba ült, amelyet bizonyos időre felfogadott, és találomra nekivágott a diáknegyednek.

Mi lett Mariusból?

NEGYEDIK KÖNYV
Az A. B. C. barátai

I
Egy majdnem történelmi nevezetességre vergődött társaság

Ebben a látszólag közömbös korban valami forradalmi borzongás terjengett bizonytalanul. 89 és 92 mélységeiből feltörő áramlatok szálldogáltak a levegőben. A fiatalság, ha szabad ezt a kifejezést használnunk, vedleni kezdett. Átalakultak, úgyszólván nem is tudtak róla, pusztán az idő megmozdulása révén. A mutató, amely az óralapon jár, jár a lélekben is. Mindenki megtette előre azt a lépést, amelyet meg kellett tennie. A royalisták liberálisokká lettek, a liberálisok demokratákká lettek.

Olyan volt ez, mint valami duzzadó dagály, amelyet ezer meg ezer apály keresztezett; az apálynak az a tulajdonsága, hogy mindent összekever; innen az eszmék egészen különös összebogozódása; egyszerre rajongtak Napóleonért és a szabadságért. Itt történelmet írunk. Ennek a kornak a délibábjai voltak ezek. A nézetek fokozatokon mennek át. A voltairiánus royalizmusnak, ennek a furcsa válfajnak volt egy nem kevésbé furcsa párja: a bonapartista liberalizmus.

Más szellemi csoportok komolyabbak voltak. Az egyikben az elvet kutatták. A másikban a jogot tanulmányozták. Rajongtak az abszolútumért, korlátlan megvalósulásokat sejtettek; az abszolútum, éppen ridegségével, a szellemeket az azúr felé hajtja, és meglebegteti őket a végtelenségben. A dogmánál semmi sem alkalmasabb ábrándok termelésére. És az ábrándozásnál semmi sem alkalmasabb a jövő kitermelésére. Hús és vér holnap, ami ma utópia.

A haladó gondolatnak titkos rejtekhelyei voltak. Valami kezdődő titkolózás fenyegette „a fennálló rendet”, amely gyanús és alattomos volt. A legnagyobb mértékben forradalmi jelenség. A hatalom hátsó gondolata az aknában beleütközik a nép hátsó gondolatába. Az érlelődő lázadások csak visszavágások a készülő államcsínyekre.

Akkor még Franciaországban nem voltak olyan hatalmas földalatti szervezetek, mint a német Tugendbund[724] és az olasz carbonari-szövetség;[725] de imitt-amott már sötét aknák ágaztak szét. Aixben megalakult a Cougourde (Lopótök);[726] Párizsban egyéb effajta egyesületek között megvolt az A. B. C. Barátainak egyesülete.

Mi volt ez az A. B. C. Barátainak egyesülete? Olyan egyesület, amelynek célja látszólag a gyermekek nevelése, valóságban azonban a férfiak talpra állítása.

Azt mondták magukról, hogy az A. B. C. Barátai. Az Aljassá Bélyegzett Céh: a nép volt. Ezt akarták felemelni. Ezen a szójátékon helytelen volna nevetni. A szójátékok néha súlyosak a politikában; bizonyság rá a Castratus ad castra,[727] amelynek révén Narsesből parancsnokló tábornok lett; bizonyság rá: Barbari et Barberini,[728] bizonyság rá: Fueros y Fuegos,[729] bizonyság rá: Tu es Petrus et super hanc petram stb. stb.

Az A. B. C. Barátai nem voltak sokan. Csírájában levő titkos társaság volt ez; szinte azt mondhatnók, hogy klikk, ha ugyan a klikkekből hősök teremnének. Párizsban két helyen szoktak összegyűlni, a Vásárcsarnok közelében egy Corinthe nevű kocsmában, amelyről később szó lesz, és a Panthéon közében a Saint-Michel tér egyik kis kávéházában, amelynek Café Musain volt a neve, s amelyet azóta leromboltak; az előbbi találkozóhely közel volt a munkásoknak, az utóbbi a diákoknak.

Az A. B. C. Barátai rendes összejöveteleiket a Musain-kávéház egyik hátsó szobájában tartották. Ez a szoba eléggé távol esett a kávéháztól, amellyel nagyon hosszú folyosó kötötte össze, két ablaka volt és titkos lépcsőkijárata a kis Grés utcára. Itt dohányoztak, ittak, játszottak, kacagtak. Egészen hangosan beszéltek mindenről és halkan egyéb dolgokról. A falra a Köztársaság korabeli Franciaországnak régi térképe volt fölszegezve, ami éppen elég útmutató lett volna arra, hogy fölébressze valami titkosrendőr szimatját.

Az A. B. C. Barátai nagyobbrészt diákok voltak, baráti szövetségben néhány munkással. Íme a vezetők nevei. Bizonyos mértékben a történelembe tartoznak ezek: Enjolras, Combeferre, Jean Prouvaire, Feuilly, Courfeyrac, Bahorel, Lesgle vagy Laigle, Joly, Grantaire.

Ezek a fiatalemberek a barátságuk révén mintegy családot alkottak. Laigle kivételével valamennyien délvidékiek voltak.

Ez a társaság figyelemre méltó volt. Beleveszett abba a láthatatlan mélységbe, amely mögöttünk van. Ennek a drámának azon a pontján, ameddig eljutottunk, talán nem lesz fölösleges egy fénysugarat vetíteni ezekre a fiatal fejekre, mielőtt az olvasó látná, amint belevesznek egy tragikus kaland homályába.

Enjolras, akit elsőnek neveztünk meg - majd később meglátjuk, hogy miért -, gazdag családnak egyetlen fia volt.

Enjolras kedves fiatalember volt, aki rettenetes is tudott lenni. Angyali szépség áradt el rajta. Olyan volt, mint valami vad Antinous.[730] Merengőn csillogó tekintetéből ítélve azt mondta volna az ember, hogy valamelyik előbbi életében már átesett a forradalmi apokalipszisen. Úgy élt benne a forradalom hagyománya, mintha kortársa lett volna. Tudta ennek a nagyszerű eseménynek minden apró részletét. Főpapi és harcos természet volt, ami meglepő az ilyen fiatalemberben. Miséspap és harcos katona volt; első tekintetre a demokrácia katonája; az időszerű mozgalmon túl az eszmény papja. Szeme mély tekintetű volt, szemhéja vöröses, alsó ajka vastag és könnyedén fitymáló, homloka magas. Az arcon a magas homlok olyan, mint a látóhatáron a hatalmas égboltozat. Mint bizonyos század eleji és múlt század végi, korán hírnévre vergődött fiatalemberek, ő is túlságosan fiatal volt, friss, mint a fiatal leányok, ámbár néha órákon át sápadtság ülte meg. Férfi volt már, és még gyermeknek látszott. Huszonkét éves létére tizenhét évest mutatott. Komoly volt, mintha nem is tudott volna róla, hogy a földön olyan lény is van, amelynek nő a neve. Csak egy szenvedélye volt: a jog, csak egy gondolata: félrelökni az akadályokat. Az Aventinus-hegyen Gracchus lett volna; a Konventben Saint-Just. Észre sem vette a rózsákat, nem ismerte a tavaszt, nem hallotta a madarak dalát; Euadne[731] meztelen keble éppúgy nem izgatta volna, mint Aristogeitont; a virágok neki is, mint Harmodiosnak, csak arra lettek volna jók, hogy közéjük rejtse a kardját.[732] Szigorú volt az örömeiben. Szűziesen lesütötte a szemét minden előtt, ami nem volt a Köztársaság. A Szabadság rideg szerelmese volt. A beszéde szaggatott volt, ihletett, és mintha himnusz zúgott volna benne. Néha úgy hatott, mintha váratlanul szárnyakat bontott volna. Jaj annak a szerelmeskedésnek, amely melléje merészkedett volna! Ha a Cambrai tér vagy a Saint-Jean-de-Beauvais utca valamelyik grizettje meglátta volna ezt az iskolából most kikerült fiút, ezt az apródtermetet, hosszú szőke szempilláit, kék szemét, szélben lobogó haját, rózsás arcát, érintetlen ajkait, ha ráéhezett volna erre a sugárzó hajnalra, és próbára tette volna szépségét Enjolras-n, egy meglepő és félelmetes tekintet hirtelen megmutatta volna neki a mélységet, és megértette volna vele, hogy nem szabad összetéveszteni Beaumarchais szerelmeskedő „angyalkáját” Ezékiel rettenetes Kerubjával.

Enjolras mellett, aki a forradalom logikáját képviselte, Combeferre a forradalom filozófiáját testesítette meg. A forradalom logikája és filozófiája között az a különbség, hogy logikája a háborút vonhatja le következményül, viszont filozófiája csak a békébe torkollhat. Combeferre kiegészítette és helyreigazította Enjolras-t. Nem volt olyan magasröptű, de szélesebb területet fogott át. Azt akarta, hogy véssék be a lelkekbe az általános eszmék alapjául szolgáló elveket; így beszélt: Forradalom, de civilizáció; és a meredek hegy körül feltárta a roppant kék látóhatárt. Innen van, hogy Combeferre minden nézetében volt valami elfogadható és gyakorlatias. A forradalom Combeferre-rel elviselhetőbb volt, mint Enjolras-val. Enjolras a forradalom isteni jogát, Combeferre a természetes jogát testesítette meg. Az előbbi Robespierre-hez csatlakozott; az utóbbi Condorcet-vel érintkezett. Combeferre a hétköznapi emberek életét élte, inkább, mint Enjolras. Ha ennek a két fiatalembernek sikerült volna bejutnia a történelembe, az egyik lett volna az igazságos, a másik lett volna a bölcs. Enjolras férfiasabb volt, Combeferre emberibb. Homo és Vir,[733] valóban ez az árnyalat volt közöttük a különbség. Combeferre szelíd volt, mint ahogy Enjolras zord volt, természetes tisztaságból. Szerette a polgártárs szót, de többre tartotta az ember szót. Szívesen így mondta volna: Hombre, mint a spanyolok. Mindent elolvasott, járta a színházakat, figyelemmel kísérte a nyilvános előadásokat, megtanulta Aragótól[734] a fénysarkítást, lelkesedett Geoffroy Saint-Hilaire[735] egyik előadásáért, amelyben a külső fejütőér és a belső fejütőér kettős szerepét magyarázta, hogy az egyik az arcot táplálja, a másik az agyvelőt; színvonalon volt, lépést tartott a tudománnyal, összehasonlította Saint-Simont Fourier-val, betűzgette a hieroglifeket, összetörte az útjába kerülő kavicsokat, és geológiával foglalkozott, emlékezetből lerajzolt egy selyemlepkét, megjelölte a francia nyelvi hibákat az Akadémia Nagy Szótárában, tanulmányozta Puységurt[736] és Deleuze-t,[737] nem állított semmit, még a csodákat sem, nem tagadott semmit, még a kísérteteket sem, lapozgatott a Moniteur évfolyamaiban, álmodozott. Kijelentette, hogy a jövendő a tanító kezében van, és nevelési kérdésekkel foglalkozott. Azt akarta, hogy a társadalom fáradhatatlanul dolgozzék az értelmi és erkölcsi színvonal emelésén, a tudomány terjesztésén, az eszmék körforgásba lendítésén, az ifjúság szellemének gyarapításán, és félt, hogy a módszerek jelenlegi szegénysége, a két vagy három úgynevezett klasszikus századra korlátozott irodalmi szempont fogyatékossága, a vaskalapos szőrszálhasogatók zsarnoki dogmatizmusa, a skolasztikus elfogultságok és beidegzettségek végül is mesterséges osztrigatenyészetté teszik kollégiumainkat. Tudós volt, purista, pontos, sokoldalú, magoló és egyúttal gondolkodó, „egészen az ábrándozásig”, mondták a barátai. Hitt mindezekben az álmokban: a vasútban, sebészi műtéteknél a fájdalom kiküszöbölésében, a sötétkamra képének lerögzítésében, a villamos távíróban, a kormányozható léghajóban. Különben pedig egyáltalán nem ijedt meg azoktól a váraktól, amelyeket mindenfelé építettek az emberi nem ellen a babonák, a zsarnokságok és az elfogultságok. Azok közé tartozott, akik úgy gondolkodtak, hogy a tudomány végül is megkerüli ezeket az erődöket. Enjolras vezér volt, Combeferre vezető. Az ember szívesen harcolt volna az egyikkel, és menetelt volna a másikkal. Nem mintha Combeferre nem lett volna képes a küzdelemre, ő bizony nem riadt vissza attól, hogy szemtől szembe ne mérkőzzék az akadállyal, és elszánt erővel és nekidühödten meg ne támadja; de inkább kedvére volt lassan-lassan, az axiómák oktatásával és pozitív törvények alkotásával kibékíteni az emberi nemet sorsával; és kétféle villamosság közül inkább a megvilágosítás, mint a gyújtogatás felé hajlott. Kétségtelen, hogy a tűzvész hajnalt támaszthat, de mért ne várnók meg a napfelkeltét? A tűzhányó világosságot áraszt, de a hajnal még több világosságot áraszt. Combeferre talán többre tartotta a szépség fehérségét a fenséges lángolásánál. A füsttől megzavart fényesség, az erőszakosság árán megszerzett haladás csak félig elégítette ki ezt az érzékeny és komoly szellemet. Megriadt attól, hogy a népet fejjel belehajszolják az igazságba, megriadt 93-tól; azonban a pangás még inkább ellenére volt, érezte benne a rothadást és a halált; mindent összevéve jobban szerette a tajtékot, mint a fertőzetet, és többre tartotta a hegyi patakot a csatornánál és a Niagara-vízesést a mont-fauconi tónál. Szóval nem akart sem megállni, sem rohanni. Míg forrongó barátai, akik lovagok módjára bomlottak az abszolútumért, imádták és sóvárogták a ragyogó forradalmi kalandokat, addig Combeferre inkább arra hajlott, hogy csak hadd dolgozzék a haladás, a jó haladás, amely talán hideg, de tiszta; módszeres, de kifogástalan; flegmatikus, de megzavarhatatlan. Combeferre letérdelt volna és összekulcsolta volna kezeit, hogy a jövendő a maga tisztaságában érkezzék el, és hogy semmi meg ne zavarja a népek roppant, erényes fejlődését. A jónak ártatlannak kell lennie, hajtogatta szüntelen. És csakugyan, ha a forradalom nagysága az, hogy mereven a kápráztató eszményre szegzi szemét, és felröppen hozzá villámokon át, vérrel és tűzzel karmaiban, a haladásnak éppen az a szépsége, hogy nincs rajta folt; és Washington között, aki az egyiket képviseli, és Danton között, akiben a másik testesül meg, ugyanaz a különbség, mint a hattyúszárnyú angyal és a sasszárnyú angyal között.

Jean Prouvaire egy árnyalattal még szelídebb volt, mint Combeferre. Jehannak[738] nevezgette magát afféle kis futó szeszélyből, amely együtt jár azzal a hatalmas és mély mozgalommal, amelyből a középkornak oly nélkülözhetetlen tanulmánya fakadt. Jean Prouvaire szerelmes volt, cserépvirágot ápolt, fuvolázott, verseket írt, szerette a népet, sajnálta a nőt, siratta a gyermeket, egyforma bizalommal ölelte magához a jövendőt s az Istent, és kárhoztatta a forradalmat, hogy porba hullatott egy királyi fejet, André Chénier[739] fejét. Rendesen lágy volt a hangja, és egyszerre csak férfiassá erősödött. Művelt volt, már szinte tudós, és majdnem orientalista. Mindenekfelett jó ember volt, és költészet dolgában a végtelent kereste, ami rendkívül egyszerű dolog annak szemében, aki tudja, hogy a jóság milyen közel van a nagyszerűséghez. Tudott olaszul, latinul, görögül és héberül; és ez csak arra kellett neki, hogy négy költőt olvasgasson: Dantét, Juvenalist, Aischylost és Izaiást. A francia irodalomban többre tartotta Corneille-t Racine-nál és Agrippa d’Aubignét Corneille-nél.[740] Szívesen csatangolt a vadzabos és búzavirágos mezőkön, és a fellegekkel majdnem éppen annyit foglalkozott, mint az eseményekkel. Szellemének két iránya volt, egyfelől az ember, másfelől az Isten; vagy tanulmányozott, vagy szemlélődött. Egész nap szociális kérdésekben merült el: munkabér, tőke, hitel, házasság, vallás, gondolatszabadság, szabad szerelem, nevelés, bűnözés, nyomor, társulás, tulajdon, termelés és elosztás, a földi rejtély, amely árnyékot vet az emberi hangyabolyra; és esténként a csillagokat, ezeket a roppant lényeket szemlélte. Ő is gazdag család egyetlen gyermeke volt, mint Enjolras. Szelíden beszélt, lehajtotta a fejét, lesütötte a szemét, zavarodottan mosolygott, hanyagul öltözködött, szögletes volt, minden semmiségért elpirult, nagyon félénk volt. Különben pedig rettenthetetlen.

Feuilly legyezőkészítő munkás volt, apátlan-anyátlan árva, keserves munkával három frankot keresett naponta, és csak egy gondolata volt, hogy felszabadítsa a világot. Volt más gondja is: önmaga művelése: ezt úgy hívta, hogy önmagának felszabadítása. A maga erejéből tanult meg olvasni és írni; mindent a maga erejéből tanult meg, amit tudott. Feuilly nemes szív volt. Végtelen volt az ölelése. Ez az árva magához ölelte a népeket. Mivel nem volt anyja, a hazán járt a gondolata. Azt akarta, hogy a földön egyetlenegy hazátlan ember se legyen. A nép gyermekének mélységes ihletével melengette magában azt, amit ma nemzetiségi gondolatnak nevezünk. Öntudatosan azért tanulta a történelmet, hogy az okok ismeretében felháborodhasson. Az utópistáknak ebben a fiatal gyülekezetében, amely főképpen Franciaországgal foglalkozott, ő képviselte a külföldet. Különösen foglalkoztatta Görögország, Lengyelország, Magyarország, Románia, Olaszország. Szüntelenül ezeket a neveket hangoztatta, ha kapóra jöttek, ha a hajuknál fogva rángatta elő őket, a jogérzet szívósságával. Törökország uralma Kréta és Tesszália felett, Oroszországé Varsó felett, Ausztriáé Velence felett, ezek az erőszakosságok felháborították. Valamennyi között legjobban az 1772. évi roppant erőszakosság[741] miatt lázadozott. Nincs fölényesebb ékesszólás, mint mikor az igazság fűti a felháborodást, és ő mestere volt ennek az ékesszólásnak. Kimeríthetetlenül tudott beszélni erről a gyalázatos dátumról, 1772-ről, a nemes és vitéz népről, amelyet árulással leigáztak, erről a hármasban elkövetett gaztettről, erről a szörnyű orvtámadásról, valamennyi rémítő országleigázás példájáról és mintaképéről, amely azóta már annyi nemes nemzetre lesújtott, hogy úgy mondjuk, megsemmisítette születési bizonyítványukat. A jelenkor minden társadalmi merénylete Lengyelország felosztásából származik. Lengyelország felosztása olyan elmélet, amelynek következménye minden mai politikai gonosztett. Immár majdnem száz éve nem volt zsarnok, nem volt áruló, aki ne láttamozta volna, ne ismerte volna el, ne ellenjegyezte volna és ne írta volna alá Lengyelország felosztását, ne varietur.[742] Ha lapozgatunk az újkori árulások okmányaiban, ez a legelső. A bécsi kongresszus ezt a bűnt tanulmányozta, mielőtt a magáét elkövette volna. 1772-ben felhangzik a hallali, 1815-ben nekiesnek a koncnak. Ez volt Feuilly fejtegetéseinek állandó tárgya. Ez a szegény munkás az igazság gyámjául szegődött, és az igazság azzal kárpótolta, hogy naggyá tette. Valóban van örökkévalóság a jogban. Varsó éppúgy nem lehet tatárrá, mint ahogy Velence nem lehet németté. A királyok fáradsága ezen a ponton kárba vész, és odalesz a becsületük. Az elmerült haza előbb vagy utóbb felbukkan a felszínen, és újra feltűnik. Görögország ismét Görögországgá lesz; Olaszország ismét Olaszországgá lesz. A jog tiltakozása a befejezett tény ellen örökre él. Egy nép elrablása nem évül el. Az ilyen nagy tolvajlásoknak nincs jövendőjük. Egy népből nem lehet úgy kifejteni a jelzést, mint valami zsebkendőből.

Courfeyrac apját de Courfeyrac úrnak hívták. A Restauráció polgárságának az arisztokráciával és a nemességgel kapcsolatban az a téveszméje volt, hogy sokat adott erre a de szócskára. Ennek a szócskának, jól tudjuk, nincs semmi jelentősége. Azonban a La Minerve korának polgárai oly nagyra becsülték ezt a szegény de szócskát, hogy a többiek úgy érezték: kénytelenek lemondani róla. De Chauveline[743] úr egyszerűen Chauveline úrnak, de Caumartin[744] úr csak Caumartin úrnak, de Constant de Rebecque úr Benjamin Constant-nak, de Lafayette úr csak Lafayette úrnak nevezte magát. Courfeyrac nem akart elmaradni tőlük, és egyszerűen Courfeyracnak nevezte magát.

Courfeyracról szinte elég is ennyi; beérhetjük ezzel az utalással: Courfeyrac, lásd Tholomyés.

Courfeyracban csakugyan megvolt az ifjúságnak az a lendülete, amelyet a ficánkoló szellemesség szépségének lehetne nevezni. Később ez kihamvad, mint a kiscica bájossága, és ez az egész kedvesség a kétlábúaknál nyárspolgárrá és a négylábúaknál kandúrrá közönségesedik.

A nemzedékek, amelyek egymást váltják az iskolákban, a fiatalság újabb évfolyamai áthagyományozzák egymásra ezt a szellemet, kézről kézre adják, quasi cursores,[745] és majdnem mindig változatlan marad; annyira, hogy mint az imént említettük, az, aki Courfeyracot 1828-ban hallgatta volna, azt hitte volna, hogy Tholomyést hallgatja 1817-ben. Csakhogy Courfeyrac derék fiú volt. A szellem látszólagos külső hasonlósága alatt közte és Tholomyés közt nagy volt a különbség. A bennük élő rejtett ember más volt az elsőnél és más a másodiknál. Tholomyésben ügyvéd rejlett, Courfeyracban pedig lovag.

Enjolras volt a vezér, Combeferre volt a vezető, Courfeyrac volt a gócpont. A többiek több fényt árasztottak, ő több meleget adott; annyi bizonyos, hogy a gócpontnak minden tulajdonsága megvolt benne, a kerekdedség is, a sugárzás is.

Bahorel szerepelt az 1822. júniusi véres zavargásban, az ifjú Lallemand[746] temetése alkalmával.

Bahorel jó kedélyű és rossz modorú fiú volt, derék, tékozló és pazarló néha a nagylelkűségig, fecsegő néha az ékesszólásig, vakmerő néha az arcátlanságig; az elképzelhető legrakoncátlanabb fickó; merész mellényei voltak és rikító vörös véleményei; nagy bajkeverő, vagyis mindennél jobban szeretett valami veszekedést, ha nem akadt lázadás, és mindennél jobban szeretett egy lázadást, ha épp nem akadt forradalom; mindig kész volt beverni egy-egy ablakot, felszedni az utca kövezetét, aztán megbuktatni a kormányt, csak azért, hogy lássa a hatást; tizenegyedik éve volt már az egyetemen. Beleszagolt a jogba, de nem tanulta. A jelszava ez volt: „Ügyvéd nem leszek!” És a címere egy éjjeliszekrény, amelyben négyszögletes ügyvédi sapka látszott. Valahányszor elment a jogi kar előtt, ami ritkán esett meg vele, begombolta a kabátját - a felöltőt akkor még nem találták fel -, és így tette meg egészségügyi óvóintézkedéseit. A jogi kar főkapujára ezt mondta: milyen szép aggastyán! És Delvincourt úrra, a dékánra: milyen szép műemlék. Az előadásokban tréfás versekre való tárgyat, tanáraiban pedig karikatúrára való alkalmat látott. Könnyedén a nyakára hágott meglehetős nagy zsebpénzének, valami háromezer franknak. Szülei parasztok voltak, akikbe beleverte a fiuk iránti tiszteletet.

Így beszélt róluk: „Parasztemberek, nem pedig polgárok; és éppen ezért értelmesek.”

Bahorel szeszélyes ember volt, hol az egyik, hol a másik kávéházba járt; a többieknek törzskávéházuk volt, neki nem. Ő csavargott. Tévelyegni emberi dolog, csavarogni párizsi. Alapjában véve mély szellemű és gondolkodó ember volt, ami nem is látszott meg rajta.

Ő volt az összekötő kapocs az A. B. C. Barátai és más, alakulófélben levő társaságok között, amelyek később kijegecesedtek.

Ezeknek a fiatal fejeknek a gyülekezetében volt egy kopasz is.

Avaray márki,[747] akit XVIII. Lajos hercegi rangra emelt, mert menekülésekor bérkocsiba segítette, meséli, hogy 1814-ben, mikor a király Franciaországba visszatérvén Calais-ban partra szállt, egy férfi kérvényt adott át neki.

- Mi a kérése? - kérdezte a király.

- Sire, postamesteri állást kérek.

- Mi a neve?

- L’Aigle.[748]

A király összeráncolta a szemöldökét, megnézte a kérvény aláírását, és látta, hogy a név így van írva: LESGLE. Ez az éppenséggel nem bonapartista helyesírás megindította a királyt, és elkezdett mosolyogni.

- Sire - kezdte újra a kérvényező -, az én ősöm kutyapecér volt, akinek Lesgueules[749] volt a gúnyneve. Ebből a csúfnévből lett az én nevem. Az én nevem Lesgueules, összevonva Lesgle, romlottan L’Aigle.

Erre aztán a király még jobban nevetett. Később ennek az embernek, szándékosan vagy véletlenségből, a meaux-i postamesterséget adományozta.[750]

A társaság kopasz tagja ennek a Lesgle-nek vagy Léglenek a fia volt, és így írta alá a nevét: „Légle de Meaux.” A pajtásai rövidség okáért Bossuet-nek nevezték.

Bossuet olyan vidám fiú volt, akire rájárt a szerencsétlenség. Különös nevezetessége volt az, hogy semmi sem sikerült neki. Ezzel szemben ő mindenen kacagott. Huszonöt éves korára kopasz volt. Az apja nagy nehezen házat és földet vett magának; azonban neki, a fiának, az volt a legsürgősebb dolga, hogy valami balul kiütött spekuláció révén elveszítette a földet is, a házat is. Semmije sem maradt. Volt tudománya, volt benne szellem, de mindegyik csütörtököt mondott. Minden cserbenhagyta, minden megcsalta; amit épített, az a fejére omlott. Ha fát vágott, lecsapta valamelyik ujját: Ha szeretője volt, hamarosan rájött, hogy barátja is van. Minden pillanatban lesújtott rá valami csapás; ezért volt olyan vidám. Ezt mondogatta: „Csak úgy zuhog a fejemre a balszerencse!” Nemigen döbbent meg, mert a balesetre el volt készülve, a balszerencsét derülten fogadta, és nevetett a sors piszkálódásain, mint olyasvalaki, aki érti a tréfát. Szegény volt, azonban kedélyességének tarisznyája kimeríthetetlen. Hamarosan elfogyott az utolsó garasa is, de sohasem fogyott el a kacagása. Mikor a balsors belépett hozzá, szívesen köszöntötte ezt a régi ismerősét; megveregette a katasztrófák hasát; bizalmas lábon állt a végzettel, annyira, hogy becéző nevén szólítgatta.

- Szevasz, balfiú - mondta neki.

A sorsnak ezek az üldözései leleményessé tették. Mindig tudott segíteni magán. Sohasem volt pénze, de módot tudott találni, ha akart, a „féktelen költekezésre”. Egy éjszaka annyira ment, hogy száz frankot vert el egy vacsorára kettesben valami csitrivel, úgyhogy a dorbézolás közepén ez az emlékezetes mondás csattant ki belőle: „Ötaranyos kislány, húzd le a cipőmet is.”

Bossuet lassú léptekkel haladt az ügyvédi hivatás felé; Bahorel módjára tanulta a jogot. Bossuet-nek nemigen volt lakása; néha egyáltalán nem volt. Egyszer az egyiknél, másszor a másiknál, leggyakrabban Jolynál lakott. Joly orvostanhallgató volt, s két évvel fiatalabb Bossuet-nél.

Joly volt a fiatal „képzelt beteg”. Az orvostudománynak köszönhette, hogy inkább beteg volt, mint orvos. Huszonhárom éves korára meg volt győződve róla, hogy csupa betegség, és az életét azzal töltötte, hogy a nyelvét vizsgálgatta a tükörben. Azt állította, hogy az ember is mágneses, mint valami tű, és a szobájában az ágyát fejjel délnek, lábbal pedig északnak állította, hogy éjjel a vérkeringése ne legyen ellentétes irányú a földgömb nagy mágneses áramával. Viharok idején az ütőerét tapogatta. Különben a legvidámabb volt valamennyi közt. Mindezek az össze nem illő tulajdonságok, fiatalság, bolondság, nyavalygás, kedélyesség, jól megfértek egymással, és valami különc és kellemes ember alakult ki belőlük, akit az l-es mássalhangzó-csoportokkal pazarul dobálózó pajtásai Jollynak neveztek.

- Ellenghetsz négy l-en - mondta neki Jean Prouvaire.

Jolynak az volt a szokása, hogy a sétabotja gombjával bökdöste az orrát, ami éles észre vall.

Mindezeknek az egymástól ennyire elütő fiatalembereknek, akikről, mindent összevéve, csak komolyan szabad beszélni, közös vallásuk volt: a Haladás.

Valamennyi a francia forradalom édesgyermeke volt. A legléhábbakon is ünnepélyesség ömlött el, ha kimondták ezt az évszámot: 89. Test szerint való apáik feuillant-ok,[751] royalisták, doktrinerek voltak, vagy voltak annak idején; nem volt fontos; fiatalok voltak, semmi közük sem volt ehhez az őket megelőző összevisszasághoz; ereikben az elvek tiszta vére csörgedezett. Közbeeső árnyalat nélkül kapcsolódtak a megvesztegethetetlen joghoz és az abszolút kötelességhez.

Miután felvették és beavatták őket, titokban munkálkodtak az eszményen.

E sok szenvedélyes szív és meggyőződéses szellem között volt egy szkeptikus. Hogy került ide? Az ellentétesség révén. Ennek a szkeptikusnak Grantaire volt a neve, és rendszerint ilyen talányosan írta alá magát:[752] R. Grantaire; olyan ember volt, aki gondosan óvakodott attól, hogy valahogy ne higgyen valamit. Különben egyike volt azoknak a diákoknak, akik párizsi tanulmányaik idején a legtöbbet tanultak; tudta, hogy a legjobb kávé a Café Lemblin-ben kapható, hogy a legjobb biliárd a Café Voltaire-ben van, hogy a legjobb kalácsok és a legpompásabb kislányok az Ermitage-ban találhatók a Maine körúton, a legkitűnőbb roston sült csirke Saguet mamánál, a legnagyszerűbb hagymás hal a Cunette-sorompónál, és bizonyos könnyű kis fehérbor a Combat-sorompónál. Mindenre tudta a jó helyeket; ezenfelül tudott gáncsolni és rúgni, tudott bizonyos táncokat, és nagyszerűen bánt a bottal. Ráadásul nagyivó volt. Elképzelhetetlenül csúf volt; Irma Boissy, ennek az időnek leggyönyörűbb cipőmintázónője, úgy felháborodott a csúfságán, hogy a véleményét így foglalta össze: Grantaire lehetetlen; azonban Grantaire elbizakodottságában nem zavartatta magát. Gyöngéden és merőn nézett minden nőre, mintha valamennyiről ezt mondta volna: ha én akarnám! Barátaival mindenképpen el akarta hitetni, hogy minden nő bomlik érte.

Mindezek a jelszavak: a nép joga, az ember joga, társadalmi szerződés, francia forradalom, Köztársaság, demokrácia, emberség, civilizáció, vallás, haladás: Grantaire szerint egy hajszál híján nem jelentettek semmit. Mosolygott rajtuk. A szkepticizmus, az értelemnek ez a száraz odvasodása egyetlen eszményt sem hagyott épen a lelkében. Ironikusan élt. Alapelve ez volt: „Csak egy bizonyosság van, a teli poharam.” Kicsúfolta minden pártnak minden önfeláldozását, a testvért éppúgy, mint az apát, az ifjabb Robespierre-t[753] éppúgy, mint Loizerolles-t.[754]

- Ugyan sokat értek vele, hogy meghaltak! - kiáltott fel. A feszületre ezt mondta: - Végre egy bitófa, amely sikert aratott. - Nők után szaladgált, játszott, dorbézolt, gyakran részeg volt, és rontotta ezeknek a fiatal álmodozóknak a kedvét, mert folyton ezt dúdolta: - Szeretem a lányokat, szeretem a jó bort. Dallama: Éljen IV. Henrik.[755]

Különben ebben a szkeptikusban volt egyetlen fanatizmus. Ennek fanatizmusnak nem eszmény, nem dogma, nem művészet, nem tudomány, hanem egy ember volt a tárgya: Enjolras. Grantaire csodálta, szerette és tisztelte Enjolras-t. Az abszolút szellemeknek ebben a falanxában kihez csatlakozott ez az anarchisztikus kételkedő? A legabszolútabbhoz. Milyen módon nyűgözte le Enjolras? Eszméivel? Nem. Jellemével. Gyakran tapasztalt tünemény ez. Egy szkeptikus, aki hozzátapad egy hívőhöz, ez olyan egyszerű valami, mint a kiegészítő színek törvénye. Vonz bennünket az, ami hiányzik belőlünk: Senki sem szereti úgy a napot, mint a vak. A törpe lány imádja az ezreddobost. A békának szüntelenül az égen jár a tekintete; miért? Hogy lássa a röpködő madarakat. Grantaire, akiben csúszott-mászott a kételkedés, gyönyörködve nézte Enjolras-ban a hit szárnyalását. Szüksége volt Enjolras-ra. Anélkül, hogy világosan számot tudott volna adni magának róla, és anélkül, hogy eszébe is jutott volna megmagyarázni önmagának, ez a szűzies, egészséges, szilárd, egyenes, kemény és hófehér jellem elbűvölte. Ösztönszerűen csodálta a maga ellentétét. Puha, hajlékony, zilált, beteg, alaktalan gondolatai úgy tapadtak Enjolras köré, mint valami gerincoszlop köré. Erkölcsi angolkórjában erre a szilárdságra támaszkodott. Enjolras mellett Grantaire megint lett valamivé. Különben ő maga két, látszólag összeférhetetlen elemből volt összetéve. Gúnyos volt és kedélyes. Közömbös volt, és szeretett. Értelme fittyet hányt a hitnek, szíve nem tudott fittyet hányni a barátságnak. Gyökeres ellentmondás; mert az érzelem egyúttal meggyőződés. Ő ilyen volt. Vannak emberek, akik mintha arra születtek volna, hogy másnak a hátlapja, a megfordítottja, a visszája legyenek. Ilyenek: Pollux, Patroklos, Nisus, Eudamidas, Hephaistion, Pechméja.[756] Ezek csak úgy tudnak élni, ha egy másikhoz támaszkodnak; a nevük folytatás, és csak úgy lehet leírni, ha előtte van az és kötőszó; életük nem a tulajdon életük; csak a másik fele egy sorsnak, amely nem az ő sorsuk. Grantaire ilyen ember volt. A visszája volt Enjolras-nak.

Szinte azt lehetne mondani, hogy a rokonságok már az ábécé betűinél kezdődnek. Az ábécében az O és a P elválaszthatatlanok. Tetszésünk szerint mondhatjuk ezt: O és P, vagy ezt: Orestes és Pylades.[757]

Grantaire e fiatalemberek körében Enjolras igazi csatlósaként tanyázott; ebben élt; csak itt érezte jól magát; mindenütt velük volt. Az volt az öröme, ha láthatta gomolyogni ezeket a sziluetteket a bor gőzében. Eltűrték a jelenlétét a jókedvéért.

Enjolras, hívő létére, megvetette kételkedéséért, és józan létére megvetette iszákosságáért. Valami kis fölényes szánakozást juttatott neki. Grantaire afféle nem szívesen látott Pylades volt. Ámbár Enjolras mindig durván szidta, keményen visszalökte; ő elvetetten is mindig visszajött, és így beszélt Enjolras-ról: „Milyen gyönyörű márványszobor!”

II
Bossuet halotti beszéde Blondeau felett

Valamelyik délután, amely, mint látni fogjuk, valahogy összeesett a fentebb elbeszélt eseményekkel, Laigle de Meaux lomhán odatámaszkodott a Musain-kávéház ajtófélfájához. Olyan volt, mint valami szabadságolt kariatisz; nem hordott semmit, csupán az álmodozását. Elnézte a Saint-Michel teret. A támaszkodás egyik módja az állva heverésnek, amit szeretnek a gondolkodók. Laigle de Meaux gondolkodott, búskomorság nélkül, valami kis baleseten, amely tegnapelőtt érte a jogi karon, és amely módosította a jövendőre vonatkozó személyes terveit, amelyek különben is meglehetősen homályosak voltak.

Az ábrándozás nem akadálya annak, hogy egy kocsi arra ne haladjon, és hogy a gondolkodó észre ne vegye a kocsit. Laigle de Meaux, akinek a szeme valahogy bizonytalanul révedezett, ezen az alvajáráson keresztül észrevett egy kétkerekű kocsit, amely a téren baktatott, lépésben ment és mintegy határozatlanul. Mit akar ez a kocsi? Miért megy lépésben? Laigle szemügyre vette. A kocsiban a kocsis mellett fiatalember ült, a fiatalember előtt pedig meglehetősen nagy kézitáska pihent. A kézitáskáról a szövetéhez varrt táblán nagy fekete betűkkel ez a név meredt a járókelők szemébe: MARIUS PONTMERCY.

Erre a névre Laigle változtatott a helyzetén. Kiegyenesedett, és odakiáltott a kocsiban ülő fiatalembernek:

- Marius Pontmercy úr!

A kocsi a megszólításra megállt.

A fiatalember, aki mintha maga is mélyen elgondolkozott volna, felnézett.

- Mi az? - kérdezte.

- Ön Marius Pontmercy úr?

- Igen.

- Kerestem önt - szólt oda Laigle de Meaux.

- Hogyhogy? - kérdezte Marius; mert hiszen csakugyan ő volt, épp nagyapjától távozott, és most itt állt előtte valaki, akit először látott életében.

- Nem ismerem önt.

- Én sem, én sem ismerem önt - felelte rá Laigle.

Marius azt hitte, hogy mókás emberrel találkozott, és valami becsapás kezdődik itt a nyílt utcán. Ebben a pillanatban nem volt éppen barátságos hangulatban. Összeráncolta a szemöldökét. Laigle de Meaux rendületlenül folytatta:

- Ön nem volt tegnapelőtt az előadáson.

- Lehetséges.

- Bizonyos.

- Ön diák? - kérdezte Marius.

- Igen, uram. Mint ön. Tegnapelőtt véletlenül elmentem az előadásra. Hisz ön tudja, ilyesmire is ráfanyalodik néha az ember. A tanár éppen névsort olvasott. Ön tudja, hogy ilyenkor milyen nevetségesek. Ha a harmadik fölszólításra nem jelentkezik, kitörlik a névsorból. Hatvan frank kirepül az ablakon.

Marius felfigyelt, Laigle folytatta:

- Blondeau olvasott névsort. Ismeri Blondeau-t, nagyon hegyes és nagyon gonosz orra van, és kéjjel szimatolja, hogy ki nincs jelen. Aljasul a P betűvel kezdte. Én oda se hallgattam, mert semmi közöm ehhez a betűhöz. A névsorolvasás jól ment. Senkit sem törölt ki. Mindenki jelen volt. Blondeau elszontyolodott. Magamban ezt mondtam: Blondeau drágám, ma nem fogsz egy icurka-picurka kivégzést se végrehajtani. Egyszerre csak Blondeau ezt a nevet olvassa: Marius Pontmercy. Senki sem felel. Blondeau duzzadó reménnyel ismétli hangosabban: Marius Pontmercy. És felveszi a tollat. Uram, nekem van szívem. Hirtelenében átcikázott a fejemen: tessék, itt ez a derék fiú, most mindjárt kitörli. Vigyázzunk csak. Életrevaló fiú bizonyosan, és nem pontos. Ez nem afféle jó tanuló. Ez nem afféle magológép. Nem olyan tanuló, aki tanul, nem valami pedáns gólya, aki csak úgy köpi a tudományt, az irodalmat, a teológiát és a bölcsességet, nem afféle felsallangozott négylábú hülye; minden karra egy lábat számítva. Tiszteletre méltó naplopó ez, aki csavarog, kirándul, grizettekkel tölti az idejét, udvarol a szép nőknek, és ebben a pillanatban talán éppen a szeretőmnél van. Mentsük meg. Vesszen Blondeau! Ebben a pillanatban Blondeau bemártotta fekete törlőtollát a tintába, végigjártatta rőt szemét a hallgatóságon, és harmadszor ismételte: - Marius Pontmercy! Én rávágtam: - Jelen! - Ennek az eredménye az, hogy önt nem törölték ki.

- Uram! - dadogta Marius.

- És hogy engem, engem kitöröltek - tette hozzá Laigle de Meaux.

- Nem értem önt - szólt Marius.

Laigle folytatta:

- Nagyon egyszerű. Közel voltam a katedrához, hogy felelhessek, és közel az ajtóhoz, hogy kiszökhessem. A tanár valahogy szúrósan rám szegezte a szemét. Egyszerre csak Blondeau, akinek ugyanolyan gonosz indulatú az orra, mint amilyenről Boileau beszél, átugrott az L betűre. Az L az én betűm. Meaux-ból való vagyok, és Lesgle a nevem.

- L’Aigle - vágott közbe Marius. - Milyen gyönyörű név!

- Uram, Blondeau odaért ehhez gyönyörű névhez, és elharsogta: Laigle! Én rávágtam: Jelen! Ekkor Blondeau rám nézett, szelíden, mint a tigris, elmosolyodott, és csak ennyit mondott: „Ha ön Pontmercy, akkor nem lehet Laigle.” Kellemetlennek látszik ez a mondás önre nézve, azonban csak rám nézve volt gyászos. Csak ennyit mondott, és kitörölt.

Marius felkiáltott:

- Uram, végtelenül bánt a dolog...

- Mindenekelőtt - vágott a szavába Laigle -, kérem, engedje bebalzsamoznom Blondeau-t a jó szagú magasztalás néhány frázisába. Tegyük fel, hogy meghalt. Nem volna nagy dolog, nem sokat változtatna soványságán, sápadtságán, fagyosságán, merevségén és szagán. És én azt mondom: Erudimini qui judicatis terram.[758] Itt nyugszik Blondeau, az Orr, Blondeau Nasica, a fegyelem ökre, bos disciplinae, a névsor kopója, a névsorolvasás angyala, aki egyenes volt és kereken beszélt, pontos, rideg, becsületes és undorító. Isten törölje ki, mint ahogy ő kitörölt engem.

Marius újrakezdte:

- Vigasztalhatatlan vagyok...

- Fiatalember - intette Laigle de Meaux -, tanuljon ebből a leckéből. A jövőben legyen pontos.

- Igazán, ezerszer bocsánatot kérek.

- Ne tegye ki többé a felebarátját annak, hogy kitöröljék.

- Kétségbe vagyok esve...

Laigle felkacagott.

- Én pedig odavagyok a gyönyörűségtől. Már azon a lejtőn voltam, hogy ügyvéd lesz belőlem. Ez a kitörlés megmentett. Lemondok a szószék diadalairól. Nem fogom védelmezni az özvegyet, és nem fogom támadni az árvát. Nincs talár, nincs bojtárkodás. Íme, megérdemeltem a kitörlést. Önnek köszönhetem, Pontmercy úr. Elhatározott szándékom, hogy ünnepélyes köszönő látogatást teszek önnél. Hol lakik?

- Ebben a kocsiban - felelte Marius.

- Ez a gazdagság jele - vágta rá Laigle nyugodtan. - Gratulálok, ezért a lakásért kilencezer frankot fizet évente.

Ebben a pillanatban Courfeyrac lépett ki a kávéházból.

Marius szomorún elmosolyodott.

- Két óra óta lakom ebben a lakásban, és már szeretnék kiszabadulni belőle, de hát furcsa egy dolog ez, nem tudom, hova menjek.

- Uram - szólította meg Courfeyrac -, jöjjön hozzám.

- Enyém volna az elsőség - jegyezte meg Laigle -, csakhogy nincs lakásom.

- Hallgass, Bossuet - szólt rá Courfeyrac.

- Bossuet - dadogta Marius -, de azt hittem, hogy önnek Laigle a neve.

- Laigle de Meaux - felelte Laigle -, képletesen Bossuet.

Courfeyrac felszállt a kocsira.

- Kocsis - rendelkezett -, Porte-Saint-Jacques szálló!

És Marius még aznap este megtelepedett a Porte-Saint-Jacques szálló egyik szobájában, Courfeyrac tőszomszédságában.

III
Marius megdöbbenései

Marius néhány nap alatt megbarátkozott Courfeyrackal. Az ifjúság a gyors összeforrások és a hirtelen behegedések kora. Marius Courfeyrac mellett szabadon lélegzett, ami meglehetősen új dolog volt neki. Courfeyrac nem faggatta. Eszébe sem jutott. Ebben a korban az arc azonnal elmond mindent. A szó fölösleges. Sok fiatalember van, akiről el lehet mondani, hogy az arca mindent kifecseg. Csak egymásra néznek, és már ismerik egymást.

Mégis egy reggel Courfeyrac hirtelen ezzel a kérdéssel csapott rá:

- Igaz is, van politikai véleménye?

- Hogyne! - mondta Marius, szinte sértődötten a kérdés miatt.

- Micsoda ön?

- Demokrata bonapartista vagyok.

- Ártatlan egérszürke árnyalat - állapította meg Courfeyrac.

Másnap Courfeyrac elvezette Mariust a Musain-kávéházba. Aztán mosolyogva a fülébe súgta:

- Be kell vezetnem önt a forradalomba. - És bevezette az A. B. C. Barátainak a szobájába. Bemutatta barátainak, és halkan ezt az egyszerű szót mondta csak, amit Marius nem értett:

- Növendék.

Marius szellemi darázsfészekbe pottyant. Különben, ámbár hallgatag és komoly volt, nem volt sem a legföldhöztapadtabb, sem a legfegyvertelenebb.

Marius, aki eddig magányosan élt, és megszokásból és ízlése szerint hajlamos volt a monológra és a halk szavakra, kissé megriadt attól, hogy ezek a fiatalemberek így zúgnak itt körülötte. Mindezek a különféle ösztönzések nyugtalanították, és egyúttal ide-oda hányták-vetették. Ezeknek a szabad és dolgozó szellemeknek zűrzavaros cikázása felkavarta gondolatait. Néha ebben az összevisszaságban oly messzire elkalandoztak, hogy alig-alig tudott megint rájuk találni. Csak hallgatta, milyen meglepő modorban beszélnek filozófiáról, irodalomról, művészetről, történelemről, vallásról. Különös alakok sejlettek fel előtte; és mivel nem a kellő távlatból nézte őket, nem volt bizonyos benne, hogy vajon nem a káoszt látja-e. Mikor szakított nagyapja nézeteivel apja nézete kedvéért, akkor azt hitte, hogy megállapodott; most bizonyos nyugtalansággal és úgy, hogy még magának sem merte megvallani, gyanította, hogy még nem állapodott meg. Az a szemszög, amelyből mindent nézett, kezdett megint eltolódni. Bizonyos ingadozás lendítette ki agyának egész látóhatárát. Furcsa belső bútortologatás. Szinte szenvedett belé.

Úgy látszott, hogy e fiatalemberek előtt semmi sem szent. Marius minden tárgyban különös véleményeket hallott, melyek kellemetlenül érintették még félénk szellemét.

Egy színlap járt kézről kézre, amelyen a régi, úgynevezett klasszikus műsor valamelyik tragédiájának a címe ékeskedett.

- Vesszen a polgárok szíve szerint való tragédia! - kiáltott Bahorel.

És Marius hallotta, amint Combeferre rávágta:

- Nincs igazad, Bahorel. A polgárság szereti a tragédiát, és ezen a ponton hagyjuk csak békén a polgárságot. A parókás tragédia[759] létezésének is megvan a maga oka, és én nem tartozom azok közé, akik Aischylos nevében kétségbe vonják a létjogosultságát. Vannak a természetben befejezetlen dolgok, vannak a teremtésben teljesen kész paródiák; csőr, amely nem csőr, szárny, amely nem szárny, úszóhártya, amely nem úszóhártya, láb, amely nem láb, fájdalmas hápogás, amelytől kacaghatnékja támad az embernek, íme a kacsa. Nos, ha egyszer a szárnyas létezhetik a madár mellett, nem látom okát, hogy miért ne létezhetne a klasszikus tragédia az antik tragédia mellett.

Máskor a véletlen úgy hozta, hogy Marius a Jean-Jacques Rousseau utcán ment át Enjolras és Courfeyrac között.

Courfeyrac megfogta a karját.

- Ide figyeljen. Ez a Plâtriére utca, amelyet ma Jean-Jacques Rousseau utcának neveznek, mert körülbelül hatvan évvel ezelőtt egy különös házaspár lakott benne, Jean-Jacques volt és Thérése.[760] Bizonyos időközökben kisgyerekeik születtek, Thérése szülte, Jean-Jacques lelencházba adta őket.

Enjolras ráförmedt Courfeyracra:

- Egy szót se Jean-Jacques ellen! Csodálom ezt az embert. Gyermekeit megtagadta, igaz, de magához ölelte a népet.

A fiatalemberek közt egyik sem ejtette ki ezt a szót: a császár. Csupán Jean Prouvaire mondta néha így: Napóleon; a többiek mind Bonapartét mondtak, Enjolras Buonaparté-nak ejtette.

Marius tétován csodálkozott. Initium sapientiae.[761]

IV
A Musain-kávéház hátsó szobája

Marius jelen volt ezeknek a fiatalembereknek a beszélgetésein, és néha részt is vett bennük; az egyik ilyen beszélgetés valósággal megrázta a lelkét.

Ez a beszélgetés a Musain-kávéház hátsó szobájában folyt. Az A. B. C. Barátai majdnem mind együtt voltak ezen az estén. A nagy lámpát ünnepélyesen meggyújtották. Mindenféléről beszélgettek, szenvedélytelenül és zajosan. Enjolras és Marius kivételével, akik hallgattak, mindegyik egy kissé összevissza szónokolt. Pajtások közt gyakran előfordul az ilyen békésen zajongó társalgás. Inkább játék és összevisszaság volt ez, mint beszélgetés. Szavakat dobtak oda egymásnak és kapkodtak fel. Itt is, ott is folyt a szó.

Ebbe a hátsó szobába semmiféle nő nem léphetett be, csak Louison, a kávéház edénymosogatója, aki időnként átment a szobán, hogy a mosogatóhelyiségből a „laboratórium”-ba jusson.

Grantaire tökrészegen teleordítozta azt a sarkot, amelyben letelepedett. Okoskodott, összehordott hetet-havat, és torkaszakadtából ordítozott:

- Szomjas vagyok. Halandók, azt álmodtam: hogy a heidelbergi hordó[762] szélütést kapott, s én egyike voltam a tizenkét piócának, amelyeket rátapasztottak. Inni szeretnék. Szeretném elfelejteni az életet. Az élet undorító találmánya tudom is én, kinek. Semeddig sem tart, és semmit sem ér. Az ember a nyakát szegi az életben. Az élet díszlet, amelyen kevés a kézzelfogható. A boldogság ócska színfal, amelynek csak az egyik oldala van befestve. Bölcs Salamon mondja: minden hiúság; szakasztott úgy gondolkodom, mint ez a bácsi, aki talán nem is volt a világon soha. A zérus, mivel nem akar egészen meztelenül járni, hiúságba öltözködött. Ó, hiúság! Nagyhangú szavakba öltözködés! A konyha laboratórium, a táncos tanár, a kötéltáncos mestertornász, a bokszoló ökölvívó, a gyógyszerész kémikus, a parókakészítő művész, a pallér építész, a lovászgyerek sportférfiú, a tücsök szárnyzenész. A hiúságnak van hátulja és eleje; a hátulja buta, ez a néger az üveggyöngyeivel, az eleje hülye, ez a filozófus a rongyaival. Sírok az egyiken, és kacagok a másikon. Mindaz, amit tiszteletnek és méltóságnak neveznek, még maga a tisztelet és méltóság is, általában pakfon. A királyok játszanak az emberi büszkeséggel. Caligula konzullá tette a lovát; II. Károly[763] lovaggá ütötte a pecsenyét. Feszítsetek el tehát most Incitatus[764] konzul és Roastbeef báró között. Az emberek belső értéke nem sokkal tiszteletreméltóbb. Hallgassátok meg, hogyan magasztalja szomszéd a szomszédot. Fehér marja a fehéret; ha a liliom beszélni tudna, hogyan nyelvelne a galambra! A vakbuzgó, aki az ájtatosról fecseg, mérgesebb, mint a vipera és a kék kobra. Kár, hogy olyan tudatlan vagyok, mert rengeteg példát idéznék; de hát nem tudok semmit. De szellem aztán mindig volt bennem! Amikor még Gros[765] növendéke voltam, ahelyett hogy képecskéket mázoltam volna, azzal töltöttem az időmet, hogy almát csentem; kenni, csenni, majdnem egyre megy. Hát ez vagyok én; ti többiek egy húron pendültök velem. Fütyülök a tökéletességeitekre, a kitűnőségeitekre és a jó tulajdonságaitokra. Minden jó tulajdonság valami fogyatkozásba fajzik; a takarékos közel van a fösvényhez, a bőkezű a pazarlóval rokon, a derék majdnem párja a hencegőnek; a nagyon jámborban van már egy kis szenteskedés; éppen annyi bűn van az erényben, mint amennyi lyuk Diogenes köpenyén. Kit bámultok, az áldozatot vagy a gyilkost? Caesart vagy Brutust? Az emberek általában a gyilkos pártján vannak. Éljen Brutus, mert gyilkolt. Hát ez az erény. Erény? Jó, de egyúttal őrültség is. Furcsa foltok vannak ezeken a nagy embereken. Az a Brutus, aki megölte Caesart, szerelmes volt egy kisfiú szobrába. Ez a szobor Stiongylion[766] görög szobrász műve volt, aki azt a Széplábúnak nevezett amazonszobrot, az Euknemost is faragta, amelyet Nero magával cipelt utazásain. Ettől a Strongyliontól csak két szobor maradt, amelyek kapcsolatot teremtettek Brutus és Nero között; Brutus szerelmes volt az egyikbe, Nero pedig a másikba. A történelem elejétől végig folytonos ismétlődés. Egyik század plagizálja a másikat. A marengói csata mása a pydnai csatának;[767] Chlodvig Tolbiacumja[768] és Napóleon Austerlitze úgy hasonlít egymásra, mint két vércsepp. Nem adok sokat a győzelemre. Semmi sem olyan ostobaság, mint győzni; az igazi dicsőség: meggyőzni valakit. De próbáljatok meg bebizonyítani valamit! Beéritek azzal, hogy érvényesültök, micsoda középszerűség! És hogy hódíttok, micsoda nyomorúság! Ó, jaj, hiúság és gyávaság mindenütt. Minden a siker rabszolgája, még a nyelvtan is. Si volet usus[769] - mondja Horatius. Én bizony megvetem az emberi nemet. Térjünk át az egészről a részre? Parancsoljátok, hogy nekiálljak és magasztaljam a népeket? Melyik népet, kérlek alássan? Talán Görögországot? Az athéniak, az akkori párizsiak megölték Phokiont,[770] aki olyasféle ember volt, mint Coligny[771] és talpukat nyalták a zsarnokoknak, annyira, hogy Anakephoros ezt mondta Peisistratosról: „Vizelete odacsalogatja a méheket.” Görögország legtekintélyesebb emberének ötven éven át az a Philetas[772] nevű grammatikus számított, aki olyan kicsi és olyan nyápic volt, hogy ólmot kellett raknia a cipőjébe, hogy el ne vigye a szél. Korinthus főterén volt egy szobor, amelyet Silanion[773] faragott, és Plinius[774] belevett a jegyzékébe; ez a szobor Epistatest ábrázolta. Mit cselekedett Epistates? Feltalálta a gáncsvetést. Ebben csúcsosodik Görögország és a dicsősége. Térjünk át másokra. Talán Angliát csodáljam? Talán Franciaországot csodáljam? Miért? Párizsért? Éppen most mondtam meg a véleményemet az athéniakról. Angliát? Miért? Londonért? Gyűlölöm Karthágót. És aztán London, a fényűzés székvárosa, gócpontja a nyomorúságnak. Csupán a Charing Cross egyházközségben évente száz ember hal éhen. Ez Albion. Ráadásul hozzáteszem, hogy láttam egy angol nőt, aki úgy táncolt, hogy rózsakoszorú volt a fején és kék szemüveg a szemén. Hát köpök Angliára! Ha nem csodálom John Bullt, hát miért csodálnám öccsét, Jonathant?[775] Nemigen van ínyemre ez a rabszolgatartó testvér. Ha elhagyjuk a time is money-t,[776] mi marad Angliából? Ha elhagyjuk a cotton is king-et,[777] mi marad Amerikából? Németország a vérsavó; Itália az epe. Talán Oroszországért lelkesedjünk. Voltaire csodálta. Ő Kínát is csodálta. Megengedem, hogy Oroszországnak vannak szépségei, egyebek közt az erős zsarnokság; de én sajnálom a zsarnokokat. Törékeny az egészségük. Alexis[778] lefejezése, Péter[779] leszúrása, Pál[780] megfojtása, egy másik Pál agyonlapítása csizmasarok rúgásaival, különféle Ivánok legyilkolása, többrendbeli Miklósok és Vazulok megmérgezése, mindez arra mutat, hogy az orosz cárok palotája meglepően egészségtelen állapotban van. Valamennyi civilizált nép bámulatba ejti a gondolkodót a háborúval, ezzel az egyetlen részletkérdéssel; nos, a háború, a civilizált háború kimeríti és magában foglalja a rablóvilág minden változatát, a Jaxa-hegy szakadékaiban tanyázó zsiványoktól egészen a Déli Hágó komancs indiánjainak fosztogatásáig. Ugyan! Azt mondjátok majd rá, hogy Európa különb, mint Ázsia. Megengedem, hogy Ázsia furcsa; de nemigen látom okát, hogy mért nevetnétek a nagy lármán ti, Nyugat népei, akik divatjaitokba és eleganciátokba a felség mindenféle bonyolult szennyesét belevegyítettétek, Izabella királynő[781] szennyes ingétől kezdve egészen a trónörökös ülőkéjéig. Humanista uraim, váljék egészségükre! Brüsszelben fogyasztják a legtöbb sört, Stockholmban a legtöbb pálinkát, Madridban a legtöbb csokoládét, Amszterdamban a legtöbb borókapálinkát, Londonban a legtöbb bort, Konstantinápolyban a legtöbb kávét, Párizsban a legtöbb abszintet; íme minden hasznos tudnivaló. Mindent összevéve Párizs győz, Párizsban még a rongyszedők is szibariták. Diogenes éppolyan szívesen lett volna rongyszedő a Maubert téren, mint filozófus Pireusban. Tanuljátok meg még ezt: a rongyszedők kocsmáinak lebuj a neve; a leghíresebbek: a Serpenyő meg a Vágóhíd. Ennélfogva minden rongyszedők kocsmái, nótás kávéházai, vendéglői, csapszékei, lebujai, söntései, táncos kocsmái, bűnbarlangjai, fészkei, kalifák szerájai, ti legyetek tanúim, hogy kéjenc vagyok, Richardnál eszem kétfrankos ebédet, perzsaszőnyeg kell nekem, hogy meztelenül belecsavarjam Kleopátrát. Hol van Kleopátra? Ah! Te vagy, Louison. Jó napot.

Így dőlt Grantaire-ből a szó a Musain hátsó szobájának sarkában, miközben tökrészegen odadörgölőzött az átsuhanó edénymosogató lányhoz.

Bossuet feléje nyújtotta kezét, megpróbálta elhallgattatni, de Grantaire újrakezdte, még cifrábban.

- Aigle de Meaux, le a mancsodat! Nekem ugyan nem fogod be a számat ilyen kézmozdulattal, mint amilyennel Hippokrates visszautasította Artaxerxes limlomját.[782] Felmentelek, engem ne csillapíts. Egyébként szomorú vagyok. Mi mást mondhatok? Az ember rossz, az ember alaktalan; a pillangó sikerült, az ember félresikerült. Az Isten eltévesztette ezt az állatot. Egy embertömeg a csúfságok halmaza. Egytől egyig nyomorúságosak. Asszonyi állat, a rím rá: utálat. Igen, csömöröm van, melankóliával, nosztalgiával, hipochondriával tetézve, és bosszankodom és dühöngök, és ásítozom és unatkozom, és meghalok és megpukkadok mérgemben! Az ördög vigye el az Istent!

- Csend legyen, Grantaire! - förmedt rá Bossuet, aki a környezetével valami jogi kérdésről vitatkozott, és nyakig belebonyolódott egy jogi tolvajnyelven megfogalmazott körmondatba, amely így végződött:

- ...És ami engem illet, ámbár csak félig-meddig vagyok jogász, és inkább csak műkedvelő ügyvéd vagyok, állom ezt: normandiai jogszokás szerinti fizetési határidő Szent Mihály napja minden évben, amikor is a földesúr javára, minden más jog fenntartásával minden egyes adóalanynak fizetnie kell mind a birtokosoknak, mind az örökösöknek, mégpedig minden örökösödési adó, bér, javadalom, bérleti és uradalmi szerződés, zálogjog és földhitelek, hűbérek...

- Tündérek, nimfák siráma - dúdolt bele Grantaire.

Grantaire közvetlen közelében, egy szinte csendes asztalnál papírlap, tintatartó és toll jelezte két kis pohárka között, hogy énekes vígjátékot tervezgetnek. Ezt a komoly ügyet halk hangon tárgyalták, és két, munkában elmerült fej összebújt:

- Először is keressünk neveket. Ha megvannak a nevek, hamar megvan a tárgy.

- Helyes. Diktáld. Én majd írom.

- Dorimon úr.

- Tőkepénzes?

- Magától értetődik.

- Leánya, Célestine.

- ...tine. Aztán?

- Sainval ezredes.

- Sainval elcsépelt. Inkább legyen Valsin.

A vígjátékíró-jelöltek mellett egy másik csoport, amely ugyancsak arra használta fel a tomboló zajt, hogy halkan beszélgessen, valami párbajt tárgyalt meg. Egy harmincéves öreg oktatgatott egy tizennyolc éves fiatalt, és magyarázgatta neki, miféle ellenféllel lesz dolga.

- Az ördögbe is! Vigyázz! Kitűnő vívó. Biztosra megy. Micsoda támadás, cselvágása mind bevág, micsoda csukló, micsoda szikrázás, micsoda villogás, micsoda pompás védekezés, micsoda csalhatatlan visszavágások, a kutyafáját! És méghozzá balkezes.

A Grantaire-rel szemben levő sarokban Joly és Bahorel dominózott, és szerelemről beszélgetett.

- Te boldog vagy - sóhajtott Joly. - Olyan szeretőd van, aki mindig kacag.

- Éppen ez a baj, hogy mindig kacag - felelte Bahorel. - A szeretőnk rosszul teszi, ha kacag. Ez felbátorít arra, hogy megcsaljuk. Ha vidámnak látjuk, meggondoljuk a dolgot.

- Hálátlan! Milyen jó az olyan nő, aki kacag! És ti sohasem veszekedtek!

- Így követeli a szerződés, amelyet kötöttünk. Mikor megkötöttük a magunk kis szent szövetségét, mindegyikünknek kijelöltük a határt, amelyet sohasem lépünk át; ami észak felé esik, az az ő területe, ami dél felé esik, az az enyém. Ezért van köztünk békesség.

- A békesség a boldogság emésztése.

- És te, Joly, mennyire vagy az összeveszésben avval a kisasszonnyal... tudod, melyiket gondolom?

- Kegyetlen kitartással gyötör.

- Pedig olyan szerelmes vagy, hogy már a soványságoddal is meglágyíthatnád.

- Hej, hej!

- Ha neked volnék, faképnél hagynám.

- Könnyű ilyet mondani.

- Megtenni is könnyű. Ugye, Musichetta a neve?

- Igen. Ah! Szegény Bahorelem, felséges egy lány ez, nagyon művelt, aprók a lábai, aprók a kezei, szépen öltözködik, fehér, gömbölyű, s olyan a szeme, mint valami kártyavetőnőnek. Bolondulok érte.

- Barátocskám, akkor tetszeni kell neki, elegánsnak kell lenni, és el kell vakítani a nadrágoddal. Vásárolj csak Staubnál finom szövetnadrágot. Hitelez.

- Milyen kamatra? - rikkantott bele Grantaire.

A harmadik sarokban poétikai vitatkozásba merültek. A pogány mitológia verekedett a keresztény mitológiával. Az Olimpusról volt szó, amelyet Jean Prouvaire éppen a romanticizmus nevében védelmébe vett. Jean Prouvaire csak akkor volt félénk, ha pihent. Ha egyszer felizgatták, kitört, vidámság élezte ki a lelkesedését, és egyszerre kacagott is és lirizált is:

- Ne bántsuk az isteneket! - kezdte. - Az istenek talán még nem haltak meg. Az a benyomásom, mintha Jupiter még nem volna halott. Az istenek álmok, mondjátok ti. Hát jó, magában a természetben, a mai természetben ezeknek az ábrándoknak a széthullása után is még mindig rábukkanunk minden régi nagy pogány mítoszra. Némelyik vár alakú hegy, például a Vignemale, az én szememben ma is Kybele[783] hajzata; nem hiszem, hogy Pán nem jön éjszakánként sípolni valamelyik fűzfa odvas törzsén, miközben egymás után födi-nyitja az óriás-síp lyukait; és mindig meg voltam róla győződve, hogy lónak[784] valami része van a pissevache-i vízesésben.

A negyedik sarokban politikáról beszélgettek. Tépázták a kényszeralkotmányt. Combeferre lanyhán védelmezte, Courfeyrac tüzesen törte-zúzta. Az asztalon ott hevert egy szerencsétlen példánya a hírhedt Touquet-alkotmánytörvénynek. Courfeyrac felkapta és rázta, és érveit ennek a papírlapnak a sustorgásával kísérte.

- Először is nekem nem kellenek királyok. Már csak pusztán gazdasági szempontból sem; a király élősdi. A királyokat nem ingyen tartja az ember. Ide hallgassatok: mibe kerülnek a királyok. I. Ferenc halálakor Franciaország államadóssága járadékban harmincezer frank volt; ez XIV. Lajos halálakor felszökött kétmilliárd-hatszázmillióra, huszonnyolc frankot számítva nyolc unciára, ami Desmarets szerint 1760-ban megfelelt négymilliárd-ötszázmilliónak, és ma megfelelne tizenkétmilliárdnak. Másodszor, ne vegye rossz néven Combeferre, az ilyen kényszeralkotmány rossz eszköze a civilizációnak... Biztosítani az átmenetet, enyhíteni az áttérést, csökkenteni a rázkódtatást, észrevétlenül átvezetni a nemzetet a monarchiából a demokráciába, az alkotmányos látszatot ravasz fogásaival, mindez gyalázatos megokolás! Nem! Nem! Ne világosítsuk fel a népet hamis fénnyel soha! Az elvek elsorvadnak és sápkórságba esnek a ti alkotmányos pincétekben. Semmi elkorcsosulás. Semmi megalkuvás. Semmit se kényszeríthessen a király a népre. Minden ilyen kényszeralkotmányban van egy 14. szakasz. A kéz mellett, amely ad, ott a karom, amely visszaveszi. Kereken visszautasítom az alkotmányotokat. Az alkotmány álarc; a hazugság rejlik alatta. Az olyan nép, amely elfogad egy alkotmányt, beadja a derekát. A jog csak akkor jog, ha teljes. Nem! Nem kell az alkotmány!

Tél volt, két fahasáb pattogott a kandallóban. Nagyon csábító volt, és Courfeyrac nem tudott ellenállni. Összegyűrte markában a szegény Touquet-törvényt, és belehajította a tűzbe. A papiros lobot vetett. Combeferre filozófus nyugalommal nézte, hogyan ég el XVIII. Lajos remekműve, és csak ennyit mondott:

- Az alkotmány lánggá változott.

És a gúnyos megjegyzések, az ötletek, a tréfák, az a bizonyos francia tulajdonság, amit elevenségnek neveznek, az a bizonyos angol tulajdonság, amit humornak neveznek, a jó és rossz ízlés, a jó és rossz érvek, a párbeszéd minden bolondos sziporkázása, ami mind egyszerre röppent fel és keresztezte egymást a szoba minden pontján, olyan volt a fejük felett, mint valami vidám bombapattogás.

V
A látóhatár kiszélesedése

Az ifjú szellemek összecsapásában az a csodálatos, hogy sohasem lehet előre látni a szikrát, és nem lehet kitalálni a villámot. Mi pattan ki most mindjárt? Senki sem tudja. Az ellágyulásból kacagás csattan ki. Valamelyik bolondos pillanatban bevonul a komolyság. Az indítást akármiféle szó megadhatja. Mindegyiknek a lendülete korlátlan úr. Egyetlen tréfa elegendő, hogy teret nyisson a váratlannak. Ezek a társalgások váratlan fordulók, amelyeken a távlat hirtelen változik. Az efféle beszélgetéseknek a véletlen a gépésze.

Egyszerre csak furcsa módon súlyos gondolat pattant ki a szócsattogásból, és hirtelen áttört a szavak zsivaján, amelyben zűrzavarosan összecsapott Grantaire, Bahorel, Prouvaire, Bossuet, Combeferre és Courfeyrac.

Hogyan kerekedik fölül beszélgetés közben egy-egy mondás? Hogyan történik, hogy egyszerre csak magától hangsúlyossá válik a hallgatók figyelmében? Épp az imént említettük, hogy senki sem tudja. A tomboló zaj közepette Bossuet odakiabált valamit Combeferre-nek, és ezzel a dátummal végezte:

- 1815. június 18.: Waterloo.

Marius, aki eddig egy pohár víz mellett könyökölt az asztalon, a Waterloo név hallatára kivette az öklét az álla alól, és kezdte figyelmesen szemügyre venni a hallgatóságot.

- Az istenit - kiáltott fel Courfeyrac (az istállóját ebben az időben már kikopott a használatból) - ez a 18-as szám furcsa, szeget üt a fejembe! Bonaparte végzetes száma ez. Tegyétek utána a Lajos nevet, elébe a brumaire szót, és előttetek van ennek az embernek egész sorsa, avval a furcsa jelentőséggel, hogy a kezdetnek sarkában jár a vég.

Enjolras, aki mindeddig hallgatott, megszólalt, és ennyit mondott Courfeyracnak:

- Azt akarod mondani, hogy a bűnnek a bűnhődés.

A bűn szó több volt, mint amennyit le tudott nyelni Marius, akit már Waterloo hirtelen említése is felizgatott.

Fölkelt, lassan odament Franciaország térképéhez, amely a falra volt szögezve, és amelynek az alján külön rekeszben kis sziget látszott, rátette az ujját erre a rekeszre, és megszólalt:

- Korzika. Kis sziget, amely nagyon naggyá tette Franciaországot.

Mintha fagyos szél süvöltött volna be. Mindenki elhallgatott. Megérezték, hogy kezdődik valami.

Bahorel, hogy visszavágjon Bossuet-nek, éppen abba a méltóságos testtartásba akart helyezkedni, amelyhez nagyon ragaszkodott. Most lemondott róla, csak hogy ő is odafigyelhessen.

Enjolras, akinek kék szeme nem pihent meg senkin, s mintha az ürességbe meredt volna, nem nézett Mariusra, úgy felelt neki:

- Franciaországnak semmiféle Korzikára nincs szüksége ahhoz, hogy nagy legyen. Franciaország nagy, mert Franciaország. Quia nominor leo.[785]

Mariusnak esze ágában sem volt meghátrálni; odafordult Enjolras-hoz, és a hangja remegve csendült, úgyhogy megérzett rajta a belső izgalom:

- Isten őrizzen attól, hogy Franciaországot kisebbítsem! Csakhogy nem kisebbítés az, ha egybeolvasztom vele Napóleont. No jó, hát beszéljünk róla. Én jövevény vagyok köztetek, de bevallom, hogy a szavaitok elképesztenek. Hol tartunk? Kik vagyunk? Kik vagytok ti? Ki vagyok én? Magyarázkodjunk ki a császár dolgában. Hallom, hogy ti így mondjátok: Buonaparte, és megnyomjátok az u-t, mint a royalisták. Megjegyzem, hogy a nagyapám még tovább megy; ő így mondja: Buonaparte. Azt hittem, hogy fiatal emberek vagytok. Hát hova teszitek a lelkesedésteket? Mire használjátok? Kit csodáltok, ha nem csodáljátok a császárt? És mi kell nektek még egyéb? Ha nem akartok tudni erről a nagy emberről, milyen nagy emberekről akartok tudni? Benne minden megvolt. Tökéletes volt. Agyában hatványozottan megvolt minden emberi tehetség. Törvénykönyvet alkotott, mint Justinianus, úgy tudott tollba mondani, mint Caesar, beszélgetésében Pascal villáma Tacitus mennykövével párosult, történelmet csinált és történelmet írt, hadijelentései Iliasok, Newton képleteit Mohamed képes beszédével párosította, Keleten oly nagyszerű mondásokat hagyott maga után, mint a piramisok; Tilsitben[786] felségre tanította a császárokat, a tudományos akadémiában Laplace-szal[787] vitatkozott, az államtanácsban szembeszállt Merlinnel,[788] lelket öntött amazoknak a geometriájába, emezeknek a csűrés-csavarásába, jogtudós volt az ügyészek között, és üstökös a csillagászok között; mint ahogy Cromwell két gyertya közül egyet elfújt, ő is elment a Temple-ba, alkudozni valami függönyrojtra; mindent látott, mindent tudott; és mindez nem gátolta abban, hogy szívből ne kacagjon kisgyermeke bölcsőjénél; és egyszerre csak Európa riadtan felfigyelt, megindultak a hadseregek, dübörögtek a tüzérütegek, hajóhidak nyúltak át a folyókon, lovasság fellegei vágtattak a viharban, csatakiáltások csattantak, trombiták harsogtak, mindenfelé megremegtek a trónok, a királyságok határai meginogtak a térképeken, emberfeletti pallos süvöltését hallották, amint kiröppent hüvelyéből, s meglátták őt, amint felmagaslott a látóhatáron, lángcsóvával a kezében, tündöklő fénnyel a szemében, amint mennydörgés közben kibontotta két szárnyát, a Nagy Hadsereget és a régi gárdát - a háború arkangyala volt!

Mindenki hallgatott, és Enjolras lehorgasztotta a fejét. A csendnek kissé mindig olyan a hatása, mintha a hallgatóság helyeselne, vagy mintha sarokba szorították volna. Marius szinte alig vett lélegzetet, fokozott lelkesedéssel folytatta:

- Legyünk igazságosak, barátaim! Micsoda gyönyörű sors egy népnek, ha ilyen császárnak a Császársága lehet, ha ez a nép Franciaország, és ha a maga lángelméjével tetézi ennek az embernek a lángelméjét! Feltűnni és uralkodni, felvonulni és diadalmaskodni, sorra elfoglalni a fővárosokat, előszedni a gránátosait, és királyokká emelni őket, eldönteni dinasztiák bukását, rohamban átalakítani Európát, hadd kérdezzék meg, hogy ha fenyegetőzünk, kezünket az Isten kardjának markolatán nyugtatjuk, egyetlen emberben Hannibál, Caesar és Nagy Károly harcosának lenni, olyan ember népének lenni, aki minden hajnalunkat a megnyert ütközet tündöklő hírével fényesíti, reggelente az Invalides ágyúszavára ébredni, csodálatos és örökké lángoló szavak ragyogását szórni a mélységekbe: Marengo, Arcole, Austerlitz, Jéna, Wagram! Minden pillanatban a győzelem csillagképeit villantani a századok zenitjén, a francia Császárságot a római császárság másává magasztosítani, nagy nemzetnek lenni, és megszülni a Nagy Hadsereget, szétröppenteni az egész világon a légiókat, mint ahogy a hegység mindenfelé szétküldi a sasait, győzni, uralkodni, villámmal sújtani, Európában dicsőséggel aranyozott népnek lenni, titánok harsonáját zengeni a történelmen át, kétszer meghódítani a világot, egyszer fegyverrel, másszor káprázattal, ez fenséges; van-e ennél nagyszerűbb?

- Szabadnak lenni - vágta rá Combeferre.

Most Marius horgasztotta le a fejét. Ez az egyszerű és hideg szó acélpengeként szúrta át epikus áradozását, amely, úgy érezte, elpárolog belőle. Mikor föltekintett, Combeferre már nem volt ott. Mivel valószínűleg kielégítette visszavágása az apoteózisra, távozott, és Enjolras kivételével valamennyien követték példáját. A szoba kiürült. Enjolras, hogy kettesben maradt Máriusszal, komolyan ránézett. Azonban Marius, amint kissé összeszedte a gondolatait, nem érezte magát legyőzöttnek; valami kis forrongás maradt még benne, amely egészen bizonyosan terjedelmes szillogizmusokban nyilatkozott volna meg Enjolras előtt, amikor egyszerre csak hallották, amint valaki távozóban énekelt a lépcsőn. Combeferre volt, és ezt énekelte:

Hogyha Cézár megkínálna
Harci dicsőségivel,
S azt kívánná, hogy cserébe
Az anyámat hagyjam el,
Azt felelném nagy Cézárnak,
Tartsa meg ezt mind magának,
Jobb’ szeretem az anyám’ - ihaj!
Jobb’ szeretem az anyám’!

Az a gyöngéd és szilaj hang, amelyen Combeferre énekelt, ezt a dalocskát valami furcsa nagyszerűséggel vonta be. Marius, aki a mennyezetre bámult és elgondolkozott, szinte gépiesen ismételte: „Anyám?”

Ebben a pillanatban a vállán érezte Enjolras kezét.

- Polgártárs - mondta neki Enjolras -, az én anyám a Köztársaság.

VI
Res angusta[789]

Ez az összejövetel mélységesen megrázta Mariust, és szomorú sötétséget hagyott a lelkében. Az az érzés vett rajta erőt, amit talán a föld érez abban a pillanatban, mikor vassal feltúrják, hogy elvessék benne a gabonamagot; csak a sebesülést érzi; a csíra remegése és a termés gyönyörűsége csak később következik.

Marius komor volt. Még csak alighogy megalkotta hitét, máris el kellett-e vetnie? Magában azt mondta, hogy nem. Kijelentette magában, hogy nem akar kételkedni, és akarata ellenére is kételkedni kezdett. Elviselhetetlen érzés két hitvallás közt ingadozni, a között, amelyből még nem lépett ki az ember, és a között, amelybe még nem lépett be; az efféle bizonytalanság csak a denevérlelkeknek van kedvére. Marius nyitott szemmel járt, és igazi világosság kellett neki. A kétség félhomálya ártott a szemének. Bármily nagy volt benne a vágy, hogy ott maradjon, ahol volt, és ahhoz ragaszkodjék, legyőzhetetlen kényszer hajtotta előre, hogy haladjon, vizsgálódjék, gondolkodjék, messzebbre jusson. Hova juttatja ez? Félt, hogy miután annyi lépést megtett, amelyek közel vitték apjához, most olyan lépéseket tesz majd, amelyek eltávolítják tőle. Kelletlensége minden feltörő gondolatával egyre nőtt. Meredek szakadék rajzolódott ki körülötte. Nem értett egyet sem nagyapjával, sem barátaival; vakmerő volt az egyiknek szemében, elmaradott emezek előtt; és észrevette, hogy kétszeresen el van szigetelve az öregség felől is, a fiatalság felől is. Nem ment többé a Musain-kávéházba.

Lelkiismeretének ebben a zavarában nem is igen gondolt már az életnek bizonyos komoly oldalaira. Azonban az élet valóságai nem hagyják ám, hogy megfeledkezzünk róluk. Hirtelen ott termettek, és oldalba lökték.

Egy reggel a szálló gazdája belépett Marius szobájába, és ezt mondta:

- Courfeyrac úr jótállt önért.

- Igen.

- De nekem pénzre van szükségem.

- Szóljon Courfeyracnak, hogy jöjjön be egy szóra - mondta Marius.

Amint Courfeyrac belépett, a fogadós magukra hagyta őket. Marius elmondott neki mindent, amit eddig eszébe sem jutott elmondani, hogy egyedül van a világon, és nincsenek szülei.

- Mi a terve? - kérdezte Courfeyrac.

- Fogalmam sincs róla - felelte Marius.

- Mihez akar fogni?

- Fogalmam sincs róla.

- Van pénze?

- Van tizenöt frankom.

- Adjak kölcsön?

- Isten ments.

- Vannak ruhái?

- Ez az egész!

- Vannak ékszerei?

- Van órám.

- Ezüst?

- Arany. Ez az.

- Tudok egy ruhakereskedőt, aki megveszi a felöltőjét és az egyik nadrágját.

- Rendben van.

- Marad összesen egy nadrágja, egy mellénye, egy kalapja és egy kabátja.

- És egy pár cipőm.

- Ugyan! Hát nem fog mezítláb járni? Micsoda fényűzés!

- Ennyi elég lesz.

- Tudok egy órást, aki megveszi az óráját.

- Rendben van.

- Nem, nincs rendben. Mihez fog azután?

- Ami adódik. Csak tisztességes dolog legyen.

- Tud angolul?

- Nem tudok.

- Tud németül?

- Nem tudok.

- Elég baj.

- Miért?

- Mert az egyik barátom, könyvkiadó, valamiféle enciklopédiát szerkeszt, amelybe német vagy angol cikkeket fordíthatott volna. Nem valami jól fizeti, de csak eltengődik belőle az ember.

- Megtanulok angolul és németül.

- És addig?

- Addig megeszem a ruháimat és az órámat.

Elhívatták a ruhakereskedőt. Megvette a viselt ruhát húsz frankért. Elmentek az óráshoz, megvette az órát negyvenöt frankért.

- Nem is rossz - mondta Marius Courfeyracnak, mikor visszatért a fogadóba -, a tizenöt frankommal együtt ez nyolcvan frank.

- És a szállodai számla? - jegyezte meg Courfeyrac.

- Az ám, erről megfeledkeztem - szeppent meg Marius. A fogadós átnyújtotta a számlát. A számla összesen hetven frank volt.

- Marad tíz frankom - mondta Marius.

- Az ördög vigye el! - csattant fel Courfeyrac. - Maga öt frankból fog élni addig, amíg megtanul angolul, és öt frankból, amíg megtanul németül. Ez annyit jelent, hogy vagy nagyon gyorsan nyeli a nyelveket, vagy nagyon lassan fogyaszt el egy ötfrankost.

Azonban eközben Gillenormand néni, aki szomorú alkalmakkor alapjában véve jótét lélek volt, végül is felfedezte Marius lakását. Egy reggel, amikor Marius hazatért az egyetemről, ott találta nagynénje levelét, egy lepecsételt dobozban hatvan pistole-t, vagyis hatszáz frankot aranyban.

Marius visszaküldte nagynénjének a harminc aranyat tisztelettudó levél kíséretében; közölte vele, hogy megél a maga erejéből, és most már fedezni tudja minden szükségletét. Ebben a pillanatban három frankja volt.

A néni nem tájékoztatta a nagyapát erről a visszautasításról, mert félt, hogy csak fokozza a dühét. Különben is ő maga mondta: „Egy szót se beszéljenek előttem többé erről a vérivóról!”

Marius távozott a Porte-Saint-Jacques szállóból, mert nem akart eladósodni.

ÖTÖDIK KÖNYV
A nyomorúság áldásai

I
Marius ínségben

Marius élete keményre fordult. Még csak hagyján, amíg a ruháit és az óráját eszegette. De eszegette azt a megnevezhetetlen valamit, amit úgy hívnak, hogy éhkopp. Szörnyű élet, amiben benne vannak a kenyértelen napok, az álomtalan éjszakák, a gyertyátlan esték, a fűtetlen kályha, a munkátlan hetek, a reménytelen jövő, a lyukas könyökű kabát, a kislányokat megkacagtató ütött-kopott kalap, a kapu, amely este zárva fogadja, mert nem fizette meg a lakbért, a kapus és a kocsmáros arcátlansága, a szomszédok kuncogásai, a megalázkodások, önérzetének elnémítása, mindenféle munka vállalása, az undor, a keserűség, az összeroskadás. Marius megtanulta, hogyan kell mindezt lenyelni, és hogy gyakran ez az egyetlen nyelnivaló. Életének abban a pillanatában, amikor az embernek szüksége van a büszkeségére, mert szüksége van a szeretetre, úgy érezte, hogy csúfolódnak rajta, mert rossz a ruhája, és nevetségesnek érezte magát, mert szegény volt. Abban a korban, mikor az ifjúság királyi büszkeséggel duzzasztja szívünket, nemegyszer sütötte le szemét lyukas cipőjére, és megismerte a nyomor meg nem érdemelt szégyenkezését és gyötrő pirulását. Csodálatos és rettenetes próba, amelyből a gyengék gyalázattal, az erősek felmagasztosultan kerülnek ki. Olvasztótégely, amelybe a végzet mindannyiszor beledob egy embert, valahányszor gazembert vagy félistent akar alkotni.

Mert ezekben az apró küzdelmekben sok nagyszerű fegyvertény esik. Vannak makacs és ismeretlen hősök, akik lépésről lépésre védekeznek az árnyékban a szükség és a gyalázat végzetes támadása ellen. Nemes és titokzatos diadalok, amelyeket szem nem lát, dicsőség nem jutalmaz, harsona nem köszönt.

Az élet, a nyomorúság, az elszigeteltség, az elhagyatottság, a szegénység csupa csatatér, mindegyiknek megvannak a maga hősei; ismeretlen hősök, de gyakran nagyobbak a legdicsőbb hősöknél.

Így kovácsolódnak a szilárd és ritka jellemek; a nyomorúság, amely szinte mindig mostohaanya, néha édesanya; a nélkülözés szüli a lélek és a szellem erejét; a szükség a büszkeség dajkája; a balsors a legjobb tejük a nagy lelkeknek.

Volt olyan idő Marius életében, amikor maga söpörte a szobáját; egy souért vett Brie-sajtot a kofánál; amikor megvárta, míg leszáll az alkony, hogy bemenjen a pékhez és kenyeret vegyen, amelyet ezután titokban vitt fel padlásszobájába, mintha lopta volna. Néha látták, amint besurrant a sarki mészárszékbe a csúfolkodó és lökdösődő szakácsnők között egy félszeg fiatalember, hóna alatt könyvekkel, félénk és dühös arccal, és amikor belépett, levette a kalapját, homlokáról csurgott az izzadság, mélyen meghajolt a meglepett mészárosné előtt, még egyszer meghajolt a mészároslegény előtt, kért egy ürüszeletet, megfizette a hat vagy hét sout, papirosba takarta, hóna alá vette, két könyv közé, és távozott. Marius volt. Ebből a szeletből, amelyet maga sütött meg, három napig élt.

Első nap megette a húst, második nap megette a zsírt, harmadik nap a csonton rágódott.

Gillenormand néni több ízben is megpróbálkozott, és elküldte neki a hatvan pistole-t. Marius rendületlenül visszaküldte azzal a megokolással, hogy nincs szüksége semmire.

Mikor az a forradalom, amelyet elbeszéltünk, leviharzott benne, még gyászolta az apját. Azóta is állandóan hű maradt a fekete ruhához. Azonban a ruha hűtlen lett hozzá. Elérkezett az a nap, amelyen nem volt kabátja. A nadrág még csak megjárta. Mit tegyen? Courfeyrac, akinek ő is tett már néhány szívességet, neki ajándékozta egyik régi kabátját. Marius harminc souért kifordíttatta egy házmesterrel, és lett új kabátja. Csakhogy ez a kabát zöld volt. Azóta Marius csak napnyugta után távozott hazulról. Így aztán a kabátja feketének látszott. Mivel mindenképpen gyászruhában akart járni, az éjszakába öltözködött.

Eközben bejegyeztette magát ügyvédnek. Tudomásul vették, hogy Courfeyrac szobájában lakik, amely megfelelő volt; benne egynéhány jogi könyv s mellettük, kiegészítésül, néhány kötet hiányos regény képviselte a szabályzatban előírt könyvtárt. Leveleit Courfeyrachoz címeztette.

Mikor Marius ügyvéddé lett, hideg, de alázatos és tisztelettudó levélben értesítette róla nagyapját. Gillenormand úr remegve fogta kezébe a levelet, elolvasta, aztán négyféle tépte, és beledobta a papírkosárba. Két vagy három nappal később Gillenormand kisasszony arra lett figyelmes, hogy apja, aki egyedül volt a szobájában, hangosan beszél. Ez mindig megesett vele, ha nagyon felizgatta magát. Hallgatózott; az aggastyán ezt mondta:

- Ha nem volnál hülye, tudhatnád, hogy nem lehet az ember egyszerre báró és ügyvéd.

II
Marius szegénységben

A szegénységgel is úgy van, mint minden mással. Végre is elviselhetővé válik. Végre is alakot ölt, és berendezkedik. Az ember csak tengődik; vagyis valahogy siralmasan rúgkapálózik, ez azonban elegendő ahhoz, hogy ne haljon éhen. Mondjuk el, hogy Marius Pontmercy hogyan rendezte be az életét.

A legnagyobb ínségből kilábalt; a terep kissé kiszélesedett előtte. Fáradság, bátorság, kitartás és erős akarat árán annyira jutott, hogy munkájával körülbelül évi hatszáz frankot keresett. Megtanult németül és angolul; Courfeyrac jóvoltából, aki bemutatta könyvkiadó barátjának, Marius ebben az irodalmi könyvkereskedésben a mindenes szerény szerepét töltötte be. Előzetes jelentéseket írt, újságcikkeket fordított, kiadásokat jegyzetezett, életrajzokat állított össze stb. Átlagban kereken hétszáz frank jövedelem. Ebből élt. Nem is rosszul. Hogyan? Elmondjuk.

Marius a Gorbeau-házban, harminc frank évi bérért egy odút bérelt, amelyben nem volt kandalló; szobának címezték, de csak a legszükségesebb bútorzat volt benne. Ezek a bútorok sajátjai voltak. Három frankot fizetett havonta a főbérlő öregasszonynak az odúja takarításáért és azért, hogy minden reggel hozott neki egy kis meleg vizet, egy friss tojást és egy souért kenyeret. Ez a kenyér és ez a tojás volt az ebédje. Ebédje két-négy souba került, aszerint, hogy a tojás drága volt vagy olcsó. Este hat órakor lement a Saint-Jacques utcába, hogy megvacsorázzon Rousseau-nál, szemben Basset-vel, a metszetkereskedővel, a Mathurins utca sarkán. Levest nem evett. Rendelt egy húsételt hat souért, fél adag főzeléket három souért és csemegét három souért. Három souért korlátlanul ehetett kenyeret. Bor dolgában - vizet ivott. Mikor a pénztárnál fizetett, ahol méltóságosan trónolt Rousseau-né, aki már ekkor is kövér volt, de még friss, egy sout adott a pincérnek, viszont Rousseau-né egy mosolyt adományozott neki. Aztán távozott. Tizenhat souért kapott egy mosolyt és vacsorát.

Ez a Rousseau-étterem, amelyben oly kevés borospalackot és annyi vizesüveget ürítettek, inkább gyógyterem volt, mint étterem. Ma már nincs meg. Gazdájának szép becéző neve volt: vizes Rousseau-nak nevezgették.

Így tehát ebéd négy sou, vacsora tizenhat sou; étkezése napi húsz souba került; ez egy évre háromszázhatvanöt frank. Vegyünk ehhez harminc frank lakásbért és harminchat frankot az öregasszonynak, továbbá néhány apró kiadást; négyszázötven frankért Mariusnak volt étkezése, lakása és kiszolgálása. Ruházkodása száz frankba került, fehérneműje ötven frankba, mosása ötven frankba. Az egész nem volt több hatszázötven franknál. Maradt ötven frankja. Gazdag volt. Egy alkalommal tíz frankot adott kölcsön egyik barátjának; Courfeyracnak egy ízben hatvan frankot tudott kölcsönadni. A fűtést Marius „egyszerűsítette”, mivelhogy nem volt kandallója.

Mariusnak mindig két teljes öltözet ruhája volt; egy régi „hétköznapi” és egy vadonatúj, bizonyos alkalmakra. Mind a kettő fekete volt. Inge csak három volt, az egyik a testén, a másik a szekrényben, a harmadik a mosónőnél. Pótolta őket, aszerint, amint koptak. Rendesen rongyosak voltak, és ezért a kabátját állig begombolta.

Évek teltek bele, míg Marius ebbe a kitűnő helyzetbe került. Kemény esztendők; nehéz volt az egyiken átevickélni, a másikon átvergődni. Azonban Marius egyetlenegy napra sem tört meg. Minden nélkülözést elviselt; mindent megtett, csak adósságot nem csinált. Büszkén elmondhatta, hogy soha egy souval sem tartozott senkinek. Az ő szemében az adósság a rabszolgaság kezdete volt. Azt mondta magában, hogy a hitelező rosszabb, mint a munkaadó; mert a munkaadó csak a személyünkkel rendelkezik, a hitelező ellenben rendelkezik emberi méltóságunkkal, és megalázhatja. Mintsem hogy kölcsönkérjen, inkább nem evett. Sok böjtnapja volt. Mivel érezte, hogy a végletek találkoznak, és hogyha az ember nem vigyáz, az anyagi összeomlás maga után vonhatja a lélek elaljasodását, féltékenyen őrködött a büszkeségén. Bizonyos külsőség vagy bizonyos viselkedés, amit más helyzetben udvariasságnak érzett volna, most megalázkodásnak látszott, és ő kiegyenesedett. Nem kockáztatott semmit, mert nem akart meghátrálni. Valami zord pirulás ült az arcán. Félénk volt, egészen a ridegségig.

Úgy érezte, hogy minden megpróbáltatásban bátorítja és néha előrelendíti valami titokzatos erő, amelyet magában hordoz. A lélek segíti a testet, és bizonyos pillanatokban fölemeli. Ez az egyetlen madár, amely fölemeli a maga kalitkáját.

Apja neve mellett Marius szívébe még egy név volt bevésve: Thénardier neve. Marius lelkes és komoly jelleméhez mérten dicsfénnyel övezte ezt az embert, akinek - hite szerint - az apja életét köszönhette, ezt a rettenthetetlen őrmestert, aki megmentette az ezredest Waterloo ágyúgolyóinak és puskagolyóinak záporában. Ennek az embernek az emlékét sohasem választotta el apja emlékétől, és tiszteletében egybefűzte a kettőt. Afféle kettős kultusz volt ez, a főoltár az ezredesé volt, a mellékoltár Thénardier-é. Hálájának gyengédségét csak fokozta az a tudat, hogy Thénardier szerencsétlenül járt és elmerült. Marius értesült Montfermeilben, hogy a szerencsétlen fogadós tönkrement és megbukott. Azóta hallatlan erőfeszítéseket tett, hogy a nyomára jusson, és megpróbált rábukkanni a nyomorúságnak abban a sötét örvényében, amely Thénardier-t elnyelte. Marius felverte az egész vidéket; járt Chelles-ben, Bondyban, Gournayben, Nogent-ban, Lagnyban. Három éven át makacsul dolgozott, és ezekre a kutatásaira költötte kevés megtakarított pénzét. Senki sem tudott felvilágosítást adni neki Thénardier felől; az volt a vélemény, hogy külföldre költözött.

A hitelezői ugyancsak keresték, nem olyan szeretettel ugyan, mint Marius, de éppoly makacssággal, és nem tudták kézre keríteni. Marius vádolta magát és szinte haragudott magára, hogy nyomozásai eredménytelenek maradtak. Ezt az egyetlen adósságot hagyta rá az ezredes, és Marius becsületbeli dolognak tartotta a megfizetését. „Hogyan - gondolta magában -, mikor az apám haldokolva feküdt a csatatéren, Thénardier meg tudta találni a füstben és a kartácstűzben, és ki tudta vinni a vállán, pedig nem tartozott neki semmivel, én pedig, aki annyival tartozom Thénardier-nak, ne tudnám megtalálni abban az árnyékban, amelyben vergődik, és ne tudnám visszahozni most én őt a halálból az életbe? Ó, én meg fogom találni!” Csakugyan, Marius odaadta volna egyik karját, hogy megtalálja Thénardier-t, és odaadta volna minden vérét, hogy megmentse a nyomorúságból. Viszontlátni Thénardier-t, valami szolgálatot tenni Thénardier-nak, azt mondani neki: „Ön nem ismer engem, nem baj, én ismerem önt! Itt vagyok! Rendelkezzék velem!” - ez volt Marius legédesebb és legfelségesebb ábrándja.

III
Marius férfisorban

Ebben az időben Marius húszéves volt. Három éve volt már, hogy nagyapja házából távozott. A helyzet mindkét részről változatlan maradt, egyik fél sem kereste a közeledést, és nem igyekezett találkozni. Különben is minek találkoztak volna? Hogy összecsapjanak? Vajon melyikük kerekedett volna a másik fölé? Marius volt az ércedény, csakhogy Gillenormand nagyapa volt ám a vasfazék.

Mondjuk meg, hogy Marius tévedésben volt nagyapja szíve felől. Úgy képzelte, hogy Gillenormand úr sohasem szerette őt, és hogy ez a kurta, kemény és kacagó öregúr, aki káromkodott, ordítozott, viharzott, és a botját emelgette, csak olyan felületes és egyúttal szigorú szeretetet érzett iránta, mint a vígjátékban Géronte. Marius tévedett. Vannak apák, akik nem szeretik gyermekeiket; de nincs nagyapa, aki ne imádná az unokáját. Gillenormand úr, mint említettük, tulajdonképpen imádta Mariust. Imádta a maga módja szerint, szidások, sőt nyaklevesek kíséretében; de hogy ez a gyermek eltűnt házából, fekete ürességet érzett a szívében. Megtiltotta, hogy beszéljenek róla előtte, de titokban sajnálta, hogy ilyen lelkiismeretesen megtartják a tilalmat. Eleinte reménykedett még, hogy ez a buonapartista, ez a jakobinus, ez a terrorista, ez a szeptembrista[790] visszajön. De múltak a hetek, múltak a hónapok, múltak az évek; Gillenormand úr kimondhatatlan kétségbeesésére a vérivó nem jött vissza. „Pedig mégsem tehettem másképp, el kellett kergetnem - mondogatta magában a nagyapa, és feltette a kérdést -, ha újra meg kellene tennem, megtenném-e?” Büszkesége rögtön rávágta az igent, de öreg feje, amelyet némán ingatott, szomorúan nemmel felelt rá. Csüggeteg órái voltak. Hiányzott neki Marius. Az öregembereknek szükségük van a gyengéd érzelmekre, mint a napfényre. Ez melegíti őket. Akármilyen erős volt a természete, Marius távolléte megváltoztatott benne valamit. A világ minden kincséért sem tett volna egyetlen lépést sem a „kölyök” felé! Azonban szenvedett. Sohasem kérdezősködött felőle, de rágondolt szüntelen. Napról napra visszavonultabban éldegélt a Marais-ban. Még most is jókedvű és zsarnok volt, mint valamikor, de a jókedvében volt valami görcsös ridegség, mintha a fájdalom és düh feszült volna benne, és a zsarnokoskodásai mindig valami szelíd és komor ernyedtségbe lankadtak. Néha felsóhajtott:

- Ó, ha visszajönne, de jó nyaklevest adnék neki!

A néni sokkal kevesebbet gondolkozott, hogysem nagyon szerethette volna; Marius az ő számára már csupán afféle fekete és bizonytalan árnyék volt; és végül is sokkal kevesebbet foglalkozott vele, mint a macskájával vagy papagájával - mert valószínű, hogy volt papagája.

Gillenormand nagypapa titkos szenvedését csak növelte az, hogy mindenestül magába zárta, és nem sejtetett belőle semmit. A bánata olyan volt, mint azok a nemrégiben feltalált kohók, amelyek elégetik a tulajdon füstjüket. Néhanapján megtörtént, hogy valaki túlbuzgóságában ügyetlenül fölemlítette előtte Mariust, és megkérdezte:

- Mit csinál, mivel foglalkozik a kedves unokája?

Az öreg polgár, ha szomorú volt, nagyot sóhajtott, ha jókedvűnek akart feltűnni, megfricskázta a kabátujját, és így felelt:

- Báró Pontmercy úr prókátorkodik valami zugban.

Miközben az aggastyán így emésztette magát, Marius boldog volt. Mint minden jószívű emberből, a balsors belőle is kiirtotta a keserűséget. Gyengéden gondolt Gillenormand úrra, de ragaszkodott ahhoz, hogy semmit sem fogad el többé attól az embertől, aki rossz volt az apjához.

Első felháborodásának most ez volt a szelídített, fordítása. Ezenfelül boldog volt, hogy szenvedett, s hogy még mindig szenved. Ez az apjáért volt. Ez a keserves élet kielégítette, és tetszett neki. Bizonyos örömmel mondogatta, hogy - ez a legkevesebb; hogy ez - vezeklés - hogy enélkül valahogy másképpen és később bűnhődött volna meg kegyetlen közömbösségéért apja és méghozzá az ilyen apa iránt; talán nem lett volna helyes, hogy az apja olyan rengeteget szenvedett, ő pedig semmit; különben is mi volt az ő minden munkája és nyomorúsága az ezredes hősi életéhez képest? S végül az egyetlen mód, hogy apjához közeledjék és hozzá hasonlóvá legyen, az, hogy megállja a helyét a nélkülözésben, mint ahogy ő szembeszállt az ellenséggel; és egészen bizonyosan ilyesmire akart utalni az ezredes ezzel a mondatával: méltó lesz rá. Ezeket a szavakat Marius még mindig hordozta, már nem a mellén, mert az ezredes kézírása elveszett, hanem a szívében.

Aztán meg akkor, amikor nagyapja elkergette, még csak gyermek volt, most pedig már férfi. Ezt érezte. A nyomorúság, hangsúlyozzuk, javára vált. Az ifjúkori szegénységben, ha jól üt ki, az a nagyszerű, hogy minden akaratunkat az erő megfeszítésére és egész lelkünket az eszményre irányítja. A szegénység hamarosan megmutatja az anyagi életet a maga meztelenségében, és megutáltatja; innen van az a kimondhatatlan fellendülés az eszményi élet felé. A gazdag fiatalembernek száz ragyogó és durva szórakozása van: lófuttatás, vadászat, kutyák, dohány, játék, dús asztal, és minden egyéb; mindez a lélek alsóbbrendű oldalának a foglalkoztatása a magasabb rendű és finomabb oldal rovására. A szegény fiatalember keservesen dolgozik a kenyeréért; eszik; ha evett, nincs egyebe, mint az ábrándjai. Megnézi azokat az ingyen látványosságokat, amelyeket Isten rendez; szemléli az eget, a világűrt, a csillagokat, a gyermekeket, az emberiséget, amelyben gyötrődik, a teremtést, amelyben sugárzik. Addig szemléli az emberiséget, míg végül meglátja a lelkét, addig szemléli a teremtést, míg végül meglátja Istent. Ábrándozik, és nagynak érzi magát; tovább ábrándozik, és gyöngédség száll a szívére. A szenvedő ember egoizmusától eljut a gondolkodó ember részvétéig. Valami csodálatra méltó érzés virágzik ki benne, az önzetlenség és a szeretet mindenki iránt. Ha arra a megszámlálhatatlan gyönyörűségre gondol, amit a természet kínál, ad és pazarol azokra a lelkekre, amelyeknek van érzékük iránta, és megtagad azoktól a lelkektől, amelyek bezárulnak előtte, akkor ő, az értelem milliomosa, sajnálja a pénz milliomosait. Minden gyűlölet elszáll a szívéből, aszerint, amint egyre több és több világosság sugárzik az értelmébe. Különben pedig boldogtalan? Nem. A fiatalember nyomorúsága sohasem nyomorúságos. Akármelyik fiatal fiú, bármilyen szegény is, az egészségével, az erejével, fürge lépteivel, csillogó szemével, forrón keringő vérével, fekete hajával, friss arcával, rózsaszín ajkaival, fehér fogaival, tiszta lélegzetével mindig irigységet fog kelteni egy vén császárban. És aztán minden reggel nekilát a kenyérkeresésnek: és míg keze a kenyerét keresi, hátgerince büszkén megkeményedik, agyveleje megtelik eszmékkel. Munkája végeztével visszatér a kimondhatatlan átszellemülésekhez, a szemlélődésekhez, örömeihez; úgy él, hogy lába a gyötrelemben, az akadályokban, a kövezeten, tövisek között, néha a sárban botorkál, feje fényben fürdik. Szilárd, derűs, szelíd, nyugalmas, figyelmes, komoly, kevéssel megelégszik, jóindulatú; és áldja az Istent, hogy megadta neki azt a két kincset, ami nincs meg nagyon sok gazdagnak: a munkát, amely szabaddá teszi, és a gondolatot, amely méltóságossá teszi.

Ez ment végbe Mariusban. Őszintén szólván, túlságosan mélyen belemerült a szemlélődésbe. Attól a naptól fogva, mikor annyira jutott, hogy többé-kevésbé biztosan meg tudott élni, megállt itt, mert jónak tartotta a szegénységet, és kevesebbet dolgozott, hogy többet gondolkozhassék. Ez annyit jelent, hogy néha álló napokon át csak gondolkozott, elmerült és beleveszett, mint valami léleklátó, a belső rajongás és sugárzás néma gyönyörűségeibe. Az élete problémáját így állította fel: a lehető legkevesebb anyagi munkát végezni, hogy a lehető legtöbb kézzelfoghatatlan munkát végezhesse; más szavakkal: néhány órát a reális életre fordítani, a többit pedig beleszórni a végtelenbe. Abban a hiszemben, hogy semmije sem hiányzik, nem vette észre, hogy az így értelmezett szemlélődés végül is a restség egyik változatává fajul; beérte azzal, hogy kielégítse az élet elengedhetetlen szükségleteit, és nagyon is hamar vett magának pihenőt.

Nyilvánvaló, hogy az ilyen energikus és nemes jellem számára ez csak átmeneti állapot lehetett, és Marius, mihelyt először beleütközik a sors kikerülhetetlen bonyodalmaiba, fel fog ébredni.

Addig is - ámbár ügyvéd volt, és akármit gondolt felőle Gillenormand nagyapa - nem ügyvédkedett, még csak nem is bojtárkodott. Az ábrándozás elterelte a bojtárkodástól. Zaklatni az ügyészeket, járni a törvényszéki palotát, ügyeket hajhászni: unalom. Minek? Semmi okot sem látott arra, hogy megváltoztassa kenyérkereső foglalkozását. Ez az üzletes és sötét könyvcsinálás elvégre is biztos munkát adott neki, könnyű munkát, s ez, mint épp az imént kifejtettük, kielégítette.

Az egyik könyvkereskedő, akinek dolgozott, azt hiszem, Magimel úr, felajánlta neki, hogy magához veszi, jó lakást ad neki, ellátja rendszeresen munkával, és ezerötszáz frank évi fizetést ad érte. Jó lakás, ezerötszáz frank! Hát ez valami. De lemondjon szabadságáról! Fizetéses alkalmazott legyen! Afféle irodalmi hivatalnok. Marius úgy gondolta, hogyha elfogadja, helyzete egyszerre javul is és rosszabbodik is; gyarapszik a jóléte, és csökken a méltósága; tökéletes és gyönyörű szerencsétlensége csúf és nevetséges ínséggé változott volna; olyasmi, mintha egy vak félszeművé lenne. Nem fogadta el.

Marius magányosan élt. Nem lépett be véglegesen abba a társaságba, amelynek Enjolras volt az elnöke; egyrészt azért, mert jobban szeretett kívül maradni mindenen, másrészt, mert nagyon megriasztották. Jó pajtások maradtak; alkalomadtán szívesen segítettek egymáson minden lehetséges módon; de ez volt az egész. Mariusnak két barátja volt, egy ifjú, Courfeyrac, és egy öreg, Mabeuf úr. Az öreghez jobban vonzódott. Először is neki köszönhette a forradalmat, amely végbement benne; neki köszönhette, hogy megismerte és megszerette apját. „Ő vette le a hályogot a szememről” - mondogatta.

Bizonyos, hogy ez az egyháztanácsos döntő hatással volt rá.

Azonban Mabeuf úr ezúttal mégsem volt egyéb, mint a gondviselés nyugodt és akaratlan eszköze. Véletlenül világosította fel Mariust, és tudtán kívül, mint a gyertya, amelyet behoz valaki; ő a gyertya volt, nem pedig az a valaki.

Marius belső politikai forradalmát Mabeuf úr teljességgel képtelen volt megérteni, akarni és irányítani.

Mivel Mabeuf úrral később találkozni fogunk, nem lesz fölösleges néhány szót szólni róla.

IV
Mabeuf úr

Mikor Mabeuf úr ezt mondta Mariusnak: „Hát én tisztelem a politikai véleményeket”, valóságos meggyőződését fejezte ki. Neki mindenféle politikai vélemény közömbös volt, és válogatás nélkül valamennyit helyeselte, csak őt hagyják békén, mint ahogy a görögök „szépeknek, jóknak, kedveseknek”, Eumeniseknek becézgették a fúriákat. - Mabeuf úrnak az volt a politikai véleménye, hogy szenvedélyesen szerette a növényeket, különösen pedig a könyveket. Ő is -ista volt, mint mindenki, enélkül abban az időben nem lehetett élni, de nem volt sem royalista, sem bonapartista, sem chartista, sem orleanista, sem anarchista: bukinista volt, vagyis könyvbarát.

Nem fért a fejébe, hogyan foglalkozhatnak az emberek azzal, hogy gyűlölik egymást afféle agyrémek miatt, mint az alkotmány, a demokrácia, a legitimitás, a monarchia, a köztársaság stb., holott a világon annyiféle moha, növény és cserje van, amit nézegethetnének, annyi rengeteg fólió, sőt harminckettedrét kötet, amiben lapozhatnának. Nagyon óvakodott attól, hogy meddő emberré ne váljon; az, hogy könyvei voltak, nem gátolta az olvasásban; az, hogy botanikus volt, nem gátolta a kertészkedésben. Mikor megismerkedett Pontmercyvel, az volt a kölcsönös, rokon érzés alapja közte és az ezredes között, hogy amilyen szempontból az ezredes a virágokkal foglalkozott, ő ugyanolyan szempontokból foglalkozott a gyümölcsökkel. Mabeuf úrnak sikerült ugyanolyan zamatos körtéket termelnie, mint a Saint-Germain körték; az egyik ilyen keresztezés útján tenyésztette ki, úgy látszik, az októberi ringlót, ami ma nagy hírű gyümölcs, és éppolyan illatos, mint a nyári ringló. Inkább jóindulatból, mint ájtatosságból járt el a misére, és mivel szerette az emberek arcát, de gyűlölte a lármájukat, a templom volt az egyetlen hely, ahol tömegben találta őket és hallgatagon. Mivel úgy érezte, hogy valamiféle foglalkozást kell vállalnia, az egyháztanácsosi pályára lépett. Különben sohasem sikerült annyira megszeretnie egy nőt, mint egy tulipánhagymát, vagy egy férfit annyira, mint egy Elzevirt.[791] Jóval túl volt a hatvanon, mikor valaki ezt kérdezte tőle: - Ön sohasem házasodott meg? - Megfeledkeztem róla - felelte. Ha néha megtörtént vele - kivel nem történik meg? -, hogy kitört belőle: - Ó, ha gazdag volnék! - erre nem valami szép lány nézegetése adott alkalmat, mint Gillenormand úrnál, hanem egy-egy könyv elnézegetése. Kettesben élt öreg gazdasszonyával. A keze kissé csúzos volt, és alvás közben reumától görcsös ujjai belemerevedtek takarója ráncaiba. Megírta és kiadta a Cauteretz környékének flórája című könyvét, színes metszetekkel; becses mű volt ez; rézlemezeit megtartotta, és a könyvet is ő maga adta el. Napjában kétszer vagy háromszor is becsöngettek a Méziéres utcai lakásán ezért a könyvért. Legalábbis kétezer frank évi jövedelme volt belőle; majdnem minden vagyona ez volt. Szegény ember létére értette a módját, hogy türelemmel, nélkülözések árán és hosszú idő alatt mindenféle ritkaságok becses gyűjteményét szedje össze. Ha kiment, mindig egy könyv volt a hóna alatt, és gyakran kettővel jött haza. Annak a földszinti négy szobának, amely a kis kerttel együtt a lakása volt, nem volt egyéb díszítése, mint a bekeretezett növénygyűjtemények és régi mesterek metszetei. Ha kardot vagy puskát látott, végigborzongott rajta a hideg. Életében nem ment közel ágyúhoz, még az Invalides-ban sem.[792] Emésztése tűrhető volt, a bátyja plébános, a haja hófehér, egyetlen foga sem volt a szájában, sem a lelkében, egész teste reszketett, picardiai tájszólásban beszélt, gyermek módjára kacagott, könnyen megriadt, olyan volt az arca, mint valami vén birkáé. Emellett semmiféle barátja vagy ismerőse nem volt az élő emberek között, csak egy Royol nevű öreg könyvkereskedő a Saint-Jacques kapunál. Az volt az ábrándja, hogy meghonosítja az indigót Franciaországban.

Gazdasszonya is jámbor fajta volt. Szegény, jó öreg nő hajadon maradt. Szultán, a kandúrja, amely el tudta volna nyávogni Allegri[793] Misereréjét a Sixtus-kápolnában, betöltötte szívét, és kielégítette minden szenvedélyét. Egyetlen ábrándja sem ért el a férfiig. Sohasem tudott túljutni a macskáján. Mint a macskának, neki is bajusza volt. Büszkesége volt mindig hófehér főkötője. Vasárnap a mise után azzal töltötte idejét, hogy számba vette fehérneműjét a ládájában, és kiteregette az ágyára a ruhaszöveteket, amelyeket megvásárolt, de sohasem varratott meg. Tudott olvasni. Mabeuf úr Plutarchos néni-nek nevezte el.

Mabeuf úr megkedvelte Mariust, mert Marius fiatal volt és szelíd, s meleget árasztott az ő öregségére anélkül, hogy megriasztotta volna félénkségét. A fiatalság szelídséggel párosulva úgy hat az öregekre, mint a napsütés szélcsendben. Mikor Marius jóllakott a katonai dicsőséggel, a lőporfüsttel, a vonulásokkal és mindazokkal a tüneményes ütközetekkel, amelyekben apja oly hatalmas kardcsapásokat osztogatott és kapott, meglátogatta Mabeuf urat, és Mabeuf úr a virágok szempontjából beszélt neki a hősről.

1830-ban meghalt bátyja, a plébános, és úgyszólván rögtön elhomályosult Mabeuf úr számára a látóhatár, mint mikor az éjszaka leszáll. A közjegyző fizetésképtelensége miatt tízezer franknyi összeget veszített, ez volt egész vagyona, amit részben maga tett félre, részben bátyjától örökölt. A júliusi forradalom válságba sodorta a könyvkereskedelmet. Gazdasági válság idején az első cikk, amelyet nem lehet eladni, egy Növényvilág. A Cautereiz környékének flórája megrekedt. Hetek múltak el anélkül, hogy egyetlen vásárló is betévedt volna. Néha-néha Mabeuf úr megremegett egy-egy csöngetésre - Uram - jelentette szomorúan Plutarchos néni -, csak a vizesember. - Elég az hozzá, hogy Mabeuf úr egyszer csak otthagyta a Méziéres utcát, lemondott egyháztanácsosi hivataláról, lemondott a Saint-Sulpice-ről, eladta, nem ám könyveinek, hanem metszeteinek egyik részét - ezekhez kevésbé ragaszkodott - és beköltözött a Montparnasse körút egyik kis házába, ahol azonban csak negyedévig maradt, mégpedig két okból: először is azért, mert a földszintnek és a kertnek háromszáz frank volt a bére, és ő nem mert kétszáz franknál többet költeni lakásra; másodszor, mert tőszomszédja volt a Fatou-féle lövöldének, és egész álló nap hallotta a pisztolydurranásokat, és ezt nem tudta elviselni.

Fogta a Flórá-ját, rézmetszeteit, növénygyűjteményeit, papírjait és könyveit, és beköltözött a Salpętriére közelében az Austerlitz negyed egyik viskójába, amelyben évi ötven tallérért három szobája és élő sövénnyel kerített kertje volt, kúttal. Ez a költözködés jó alkalom volt neki arra, hogy majdnem minden bútorát eladja. Azon a napon, mikor bevonult ebbe az új lakásba, nagyon jókedvű volt, és maga verte be a szögeket, amelyekre felakasztotta metszeteit és növénygyűjteményeit, aztán a nap többi részében ásott a kertben, este pedig, mikor látta, hogy Plutarchos néni mogorva és elrévedezett, a vállára csapott, és mosolyogva odaszólt neki:

- Ugyan! Itt van még az indigó!

Csak két látogatót fogadott austerlitzi viskójában - őszintén szólván ez az ordítozó név meglehetősen kellemetlen volt neki -, az egyik volt a Saint-Jacques kapu melletti könyvkereskedő, a másik Marius.

Egyébként, amint már jeleztük, azokba az agyvelőkbe, amelyek elmerültek valami bölcsességben vagy valami bolondságban, vagy - ami gyakran megtörténik - mind a kettőben egyszerre, csak nagyon nehezen szivárognak be a mindennapi élet dolgai. A tulajdon sorsuk távol esik tőlük. Ebből az egyoldalúságból afféle akarattalanság származik, amely, ha öntudatos volna, hasonlítana a filozófiához. Az ilyen ember gyengül, hanyatlik, elomlik, sőt összeomlik, és alig is veszi észre. Igaz, hogy ez végül is felébredésben végződik, de későn. Addig úgy látszik, mintha az ember semleges volna abban a játékban, amely a szerencséje és a balsorsa közt folyik. Ő a tét, és közömbösen nézi a játékot.

Így történt, hogy azon az elsötétedésen át, amely körülötte támadt, mikor reménységei mind egymás után hunytak ki, Mabeuf úr kissé gyermekesen, de nagyon mélységesen derűs maradt. Szelleme szabályszerűen ingott-lengett, mint az inga. Ha egyszer felhúzták valami illúzióval, sokáig járt, még akkor is, mikor már az illúzió szertefoszlott. Az óra sem áll meg rögtön abban a pillanatban, amikor az ember elveszti a kulcsát.

Mabeuf úrnak ártatlan örömei voltak. Ezek az örömök váratlanok voltak, és egy csöppet sem költségesek; a legcsekélyebb véletlen is meghozhatta őket. Egyszer Plutarchos néni valami regényt olvasott a szoba egyik szögletében. Hangosan olvasott, mert úgy tapasztalta, hogy így jobban megérti. A hangos olvasás annyi, mint bizonyítani önmagunk előtt, hogy olvasunk. Vannak emberek, akik nagyon hangosan olvasnak, és ezek olyanok, mintha becsületszavukat adnák maguknak arra vonatkozólag, hogy mit olvasnak.

Plutarchos néni ilyen elszánással olvasta a regényt, amelyet a kezében tartott. Mabeuf úr hallotta, bár nem hallgatott oda.

Plutarchos néni olvasás közben egy bizonyos mondathoz érkezett. Valami dragonyostisztről és valami szép lányról volt benne szó: „A szép lány buta volt, és a dragonyos sárgán...”

Itt abbahagyta, hogy megtörölje a szemüvegét.

- Buddha és Dragon, a sárkány - ismételte halkan Mabeuf úr. - Igen, igaz, volt egyszer egy sárkány, amely a barlangja mélyén tüzet okádott a torkából, és felgyújtotta az égboltozatot. Már több csillagot felégetett ez a szörnyeteg, amelynek egyebek közt tigriskarmai voltak. Buddha bement a barlangjába, és sikerült a sárkányt megtérítenie. Plutarchos néni jó könyvet olvas. Nincs ennél szebb legenda.

És Mabeuf úr gyönyörűséges ábrándozásba merült.

V
Szegénység a nyomorúság jó szomszédja

Marius vonzódott ehhez a fehér lelkű aggastyánhoz, aki lassacskán észrevette, hogy szorongatja az ínség, és már annyira volt, hogy néha-néha megdöbbent miatta, de még nem szomorodott meg. Marius találkozott néha Courfeyrackal, és el-ellátogatott Mabeuf úrhoz. Azonban nagyon ritkán, legfeljebb havonta egyszer vagy kétszer.

Mariusnak az volt a gyönyörűsége, hogy hosszú sétákat tett magányosan a külső körutakon, vagy a Mars-mező, vagy a Luxembourg-kert legnéptelenebb sétaútjain. Néha fél napig is elnézegette valamelyik zöldségtermelőnek a kertjét, a salátás ágyakat, a tyúkokat a szemétdombon és a vízmerítő kereket forgató lovat. A járókelők meglepetten nézték végig, és egyesek gyanúsnak tartották az öltözetét és sötétnek az arcát. Pedig csak egy szegény fiatalember volt, aki céltalanul ábrándozott.

Egyik ilyen sétáján fedezte fel a Gorbeau-házat, és mivel az elszigeteltsége és az olcsósága csábította, odaköltözött. A házban csak Marius úr néven ismerték.

Apjának néhány régi tábornoka vagy régi bajtársa meghívta, mikor megismerkedett vele, hogy látogassa meg őket. Marius nem utasította vissza. Ezek olyan alkalmak voltak, amikor apjáról beszélgethetett. Így időnként megfordult Pajol grófnál, Bellavesne tábornoknál, Fririon tábornoknál, az Invalides-palotában. Zenéltek, táncoltak. Ezekre az estékre Marius felvette az új ruháját. Azonban ezekre az estékre és ezekre a bálokra csak csikorgó fagyban ment el, mert kocsira nem volt pénze, és úgy akart megérkezni, hogy a cipője tükörfényes maradjon.

Keserűség nélkül ugyan, de gyakran mondogatta:

„Az emberek már olyanok, hogy egy szalonban mindenünk lehet piszkos, csak a cipőnk nem. Hogy szívesen fogadják az embert, megkívánják, hogy bizonyos valamije kifogástalan legyen; a jelleme? Nem, a cipője.”

Minden szenvedély, a szív szenvedélyein kívül, szétfoszlik az ábrándozásban. Marius politikai lázai is kihunytak. Hozzásegítette ehhez az 1830. évi forradalom, amely kielégítette és megnyugtatta. Ugyanaz maradt, de szenvedélyessége már elült. Még mindig ugyanazokat a nézeteket vallotta, de ezek már megenyhültek. Tulajdonképpen már nem is nézetei voltak, hanem rokon érzései. Milyen párti volt? Emberiségpárti. Az emberiségben kiválasztotta Franciaországot; a nemzetben kiválasztotta a népet; a népben kiválasztotta a nőt. Különösen ezeken szánakozott. Most már többre becsülte az eszmét a tettnél, a költőt a hősnél, és jobban csodált olyan könyvet, mint Jób könyve, olyan eseménynél, mint Marengo. És aztán, mikor egész napos elmélkedés után hazatért, este a körutakon át és a fák ágain keresztül szemébe tűnt a végtelen világűr, a névtelen fényességek, az örvény, a sötétség, a titok, mindazt elenyésző csekélynek látta, ami csupán csak emberi.

Úgy hitte, hogy elérkezett és talán csakugyan el is érkezett az emberi életnek és filozófiának az igazságához, és végül is már nemigen nézett egyebet, mint az eget, az egyetlent, amit az igazság láthat kútjának fenekéről.

Ez nem gátolta abban, hogy ezerféleképpen ne tervezgessen, ne számítgasson, ne építsen légvárakat, ne ábrándozzék a jövőjéről. Ha valakinek a szeme belenézett volna Mariusba, mikor így elábrándozott, elkápráztatta volna ennek a léleknek a tisztasága. Csakugyan, ha testi szemünknek megadatott volna, hogy belelásson mások lelkébe, akkor sokkal biztosabban meg tudnánk ítélni egy embert az ábrándjai, mint a gondolatai alapján. A gondolatban van valami akarat, az ábrándozásban nincs. Az ábrándozás, amely egészen ösztönszerű, magára ölti és megtartja szellemünk alakját, még ha gigászivá és eszményivé nő is: semmi sem fakad közvetlenebbül és őszintébben lelkünk legmélyéről, mint önkéntelen és határtalan sóvárgásunk csillogó végzetünk felé. Ezekben a sóvárgásokban sokkal jobban fel lehet fedezni minden ember igazi jellemét, mint a szabályozott, meggondolt és rendezett gondolatokban. Ábrándképeink vallanak ránk legjobban. Mindenki természete szerint ábrándozik az ismeretlen s a lehetetlen felől.

Ennek az 1831. évnek a közepe táján az öregasszony, aki Mariust kiszolgálta, elmondta neki, hogy szomszédjait, a nyomorult Jondrette családot kilakoltatják. Marius, aki úgyszólván egész napját házon kívül töltötte, alig is tudta, hogy szomszédai vannak.

- Miért dobják ki őket? - kérdezte.

- Mert nem fizetnek lakásbért. Két részlettel tartoznak.

- Mennyi az?

- Húsz frank - mondta a vénasszony.

Mariusnak harminc frank megtakarított pénze volt az egyik fiókban.

- Fogja - mondta a vénasszonynak -, itt van huszonöt frank. Fizesse ki a szerencsétlen emberek helyett a lakbért, adjon nekik öt frankot, és ne mondja meg, hogy tőlem kapta.

VI
A helyettes

A véletlen úgy akarta, hogy az az ezred, amelynek Théodule a főhadnagya volt, Párizsba került helyőrségre. Ez alkalom volt arra, hogy Gillenormand néninek megint ötlete támadjon. Első ízben az volt az ötlete, hogy Mariust megfigyelteti Théodule-lel; most a fejébe vette, hogy Théodule-t megteszi Marius utódjának.

Minden eshetőségre és főképpen arra az esetre, ha a nagyapának valami halvány vágya támadna arra, hogy fiatal arcot lásson a házban - az efféle hajnali sugárzást néha szeretik a romok -, tanácsos volt másik Mariusról gondoskodni. Igen - gondolta magában -, egyszerű sajtóhiba, amilyeneket a könyvekben látok; Marius helyett olvasd: Théodule.

Az unokaöcs majdnem unoka; ha nincs ügyvéd, jó lesz a lándzsás is.

Egy reggel, mikor Gillenormand úr javában olvasta a La Quotidienne-t, belépett a lánya, és a legszelídebb hangján, mivelhogy a kedvencéről volt szó, jelentette:

- Apám, Théodule ma délelőtt tiszteletét teszi.

- Ki az a Théodule?

- Az unokaöccse.

- Ah! - legyintett a nagyapa.

Aztán újra belemerült az olvasásba, nem gondolt többet az unokaöccsére, aki csak holmiféle Théodule volt, és hamarosan feldühösödött, ami olvasás közben úgyszólván mindennap megesett vele. A „lap”, amelyet járatott - egyébként royalista újság volt, ez magától értetődik -, jelentette, másnapra, csak úgy szárazon, az akkori Párizs egyik apró hétköznapi eseményét: „A joghallgatók és orvostanhallgatók holnap délben összegyülekeznek a Panthéon téren, tanácskozás céljából. Egyik időszerű kérdésről van szó: a nemzetőrség tüzérségéről, és a hadügyminiszternek és a »polgárőrségnek« összetűzéséről a Louvre udvarán felállított ágyúk dolgában.” Tehát az egyetemi hallgatók „tanácskozni fognak” erről. Gillenormand úrnak se kellett több, hogy elfussa a méreg.

Mariusra gondolt, aki ugyancsak diák volt, és aki, mint a többiek, valószínűleg szintén elmegy „tanácskozni délben a Panthéon térre”.

Ez a gondolat kínozta, mikor Théodule főhadnagy belépett, polgári ruhában, ami ügyes fogás volt; Gillenormand kisasszony vezette be, tapintatosan. A lándzsástiszt így okoskodott: „A vén druida nem fektette mindenét életjáradékba. Érdemes néhanapján ebbe a civil maskarába öltözni:”

Gillenormand kisasszony hangosan odaszólt apjának:

- Théodule, az unokaöccse.

És a főhadnagynak halkan odasúgta:

- Mondj mindenre igent. - És kisurrant.

A főhadnagy, aki nemigen volt hozzászokva az ilyen szertartásos találkozásokhoz, némileg félénken dadogta:

- Alázatos szolgája, bácsikám - és a katonai tisztelgés és a polgári köszönés valami akaratlan és gépies zagyvalékával üdvözölte.

- Á! Maga az; jól van, üljön le - mondta az öregúr. Ezzel aztán teljesen meg is feledkezett a lándzsásról: Théodule leült, és Gillenormand úr fölkelt.

Gillenormand úr fel és alá járkált zsebre dugott kézzel, hangosan beszélt, és izgatott, öreg ujjaival a két óráját szorongatta a mellénye jobb és bal zsebében.

- Ebadta taknyos kölykei! Összecsődülnek a Panthéon téren! Istenemre! Tegnap még csecsszopók voltak a nyavalyások! Ha megnyomná az ember az orrukat, tej csöpögne belőle! És ezek holnap délben tanácskoznak? Hát hová jutunk? Hová jutunk? Világos, hogy az örvénybe jutunk. Ide juttattak bennünket a forradalmárok! Polgári tüzérség! Tanácskozni a polgári tüzérségről! Szájaskodni kint az utcán a nemzetőrség durrantásairól! És kik verődnek ott össze? Hát tessék, ide vezet a jakobinizmus. Fogadok mindenbe, amibe tetszik, egymilliót teszek egy fitying ellen, hogy csupa büntetett előéletű ember és kiszabadult fegyenc lesz ott. Köztársaságiak és gályarabok - egy húron pendülnek. Carnot így szólt: Hová menjek, áruló? Fouché ezt felelte rá: Menj az orrod után, hülye! Hát ezek a köztársaságiak.

- Úgy van - jegyezte meg Théodule.

Gillenormand úr odafordította a fejét; meglátta Théodule-t, aztán folytatta:

- Ha meggondolom, hogy ez a kölyök milyen elvetemedett volt! Beállt carbonarónak! Miért hagytad itt a házamat? Hogy beállj republikánusnak. Kuss! Először is a nép hallani sem akar a Köztársaságodról, nem kell neki, mert van józan esze, jól tudja, hogy mindig voltak királyok, és mindig lesznek, jól tudja, hogy a nép, az csak nép, akármi történik is, fütyül a Köztársaságodra, érted, tökfilkó! Igazán rettenetes ez a szeszély! Belebolondulni Duchéne apóba, bájosan pislogni a guillotine-ra, románcokat énekelni és pengetni a gitárt 93 erkélye alatt, köpök ezekre a fiatalemberekre egytől egyig, olyan marhák! Tökkelütött valamennyi, kivétel nélkül. Elég csak belélegzeni az utcáink levegőjét, hogy megkótyagosodjanak. A tizenkilencedik század csupa méreg. Most minden zöldfülű kecskeszakállt növeszt, tacskó létére komolyan veszi magát, és faképnél hagyja öreg szüleit. Ez köztársasági, ez romantikus. Mi az isten csudája ez? Minden elképzelhető őrültség. Egy évvel ezelőtt mindenki megnézte az Hernani-t[794] Kérem szeretettel, az Hernani-t! Ezt a fából vaskarikát, ezt a gyalázatosságot, ami méghozzá nincs is franciául! És aztán ágyúk vannak a Louvre udvarán. Ez a mai rablóvilág.

- Igaza van, bácsikám - mondta rá Théodule.

Gillenormand úr folytatta:

- Ágyúk a múzeum udvarán! Minek? Ágyú, mit akarsz? Össze akarod lövöldözni a belvederei Apollót? Mi közük a kartácsoknak a Medici Venushoz? Ó, ezek a mai fiatalemberek! Mind csupa naplopó! Micsoda nyavalyás egy senki az az ő Benjamin Constantjuk! És aki nem gazember köztük, az tökfilkó! Mindent elkövetnek, csak hogy elcsúfítsák magukat, rosszul öltözködnek, félnek a nőktől, egy szoknya láttára olyan savanyú pofát vágnak, hogy a kislányok megpukkadnak a kacagástól; becsületszavamra, az ember azt mondaná, hogy a szerelem szemérmes szegényei. Idomtalanok, és a tetejébe bárgyúk; Tiercelin és Potier szójátékait csépelik, kabátjuk, mint a zsák, mellényük lovászlegényre vall, ingük durva vászon, nadrágjuk durva posztó, cipőjük durva bőr, és gágogásuk olyan, mint a tollazatúk. Kiszólásaik olyan durvák, hogy meg lehetne talpalni velük a cipőiket. És kérem szépen, ennek az idétlen csürhének van politikai véleménye. Szigorúan meg kellene tiltani, hogy politikai vélemények legyenek. Rendszereket gyártanak, újjáalakítják a társadalmat, lerombolják a monarchiát, porba gázolnak minden törvényt, feje tetejére állítanak mindent, a házmestereket ültetik a király helyébe, fenekestül felforgatják Európát, újjáépítik a világot, és örülnek, ha titokban megpillanthatják a mosónő lábikráját, mikor felszáll a kordéjukra. Ah! Marius! Ah, bitang! Kiállsz ordítozni a térre, tárgyalni, vitatkozni, rendszabályokat foganatosítani! Mert ezt rendszabálynak hívják, igazságos istenek! A zűrzavar elcsenevészedik és elbárgyul. Én láttam a káoszt, most is látom a mennyet. A diákok tanácskoznak a nemzetőrségről, hiszen ez még az ogibeváknál és a kadodasoknál sem fordulhat elő! A vademberek, akik anyaszült meztelen járnak, akiknek a feje, mint valami tollaslabda, akik dorongot szorongatnak a markukban, nem olyan vadak, mint ezek a baccalaureátusok! Vásári fajankók! Ezek aztán a szakértők és a hangadók! Ezek tanácskoznak és fontolgatnak! Ez a világ vége! Világos, hogy ez a vége ennek a nyomorúságos sárgolyónak. Még egy utolsó hördülés, és ez Franciaország melléből tör fel. Csak tanácskozzatok, kölykök! Ez mindig így lesz, amíg odajárnak újságot olvasni az Odéon árkádjai alá. Ez csak egy souba kerül nekik, no meg a józan eszükbe, meg az értelmükbe, meg a szívükbe, meg a lelkükbe, meg a szellemükbe. Amint onnan kijönnek, faképnél hagyják a családjukat. Minden újság pestises; valamennyi, még a Drapeau Blanc is! Alapjában véve Martainville jakobinus volt. Ó, jóságos ég! Eldicsekedhetsz vele, hogy kétségbe ejtetted nagyapádat!

- Ez világos - kottyant közbe Théodule.

Miközben Gillenormand úr lélegzetet vett, a lándzsás felhasználta az alkalmat, és fölényesen hozzátette:

- Nem is volna szabad más újságnak megjelenni, mint a Moniteur-nek, és más könyvnek, mint az Annuaire militaire-nek.[795]

Gillenormand úr folytatta:

- Szakasztott, mint a Sieyésük![796] Szenátorrá tollasodott királygyilkos! Mert mindig ezen végzik. Sebesre ordítják a szájukat a polgártársi tegezésben, hogy végül gróf úrnak szólíttassák magukat. Agyba-főbe grófurazzák egymást a szeptemberi gyilkosok! Sieyés, a filozófus! Elégtétellel mondhatom, hogy sohasem hederítettem többet mindezeknek a filozófusoknak a filozófiáira, mint a Tivoli komédiásainak a pápaszemére! Láttam egyszer szenátorokat vonulni a Malaquais rakparton, violaszín, méhekkel hímzett bársonyköpenyben, IV. Henrik-kalapban. Undorítók voltak. Az ember azt mondta volna, hogy a tigris udvari majmai. Polgártársak, kijelentem, hogy a haladástok őrültség, az emberiességtek ábránd, és a forradalmatok bűn, a Köztársaságtok szörnyeteg, szűzi Franciaországotok a bordélyházból került ki, és én a szemetekbe mondom, akárki fia vagytok, akár publicisták, akár közgazdászok, akár jogászok, akár a szabadságnak, egyenlőségnek és testvériségnek a guillotine taglójánál is kiválóbb szakértői! Ezt jegyezzétek meg magatoknak, öcskösök!

- Az istállóját! - rikkantotta a főhadnagy. - Ez aztán csodamód igaz.

Gillenormand úr félbehagyta megkezdett kézmozdulatát, odafordult, mereven a szeme közé nézett Théodule lándzsásnak, és csak ennyit mondott neki:

- Maga hülye.

HATODIK KÖNYV
Két csillag találkozik

I
A csúfnév: hogyan keletkeznek a vezetéknevek

Marius ebben az időben középtermetű, sűrű fekete hajú, magas és értelmes homlokú, szép fiatalember volt; orrlyukai tágak és szenvedélyesek, őszinte és nyugodt arcában valami fölényes, merengő és ártatlan vonás. Arcélében, amelynek vonalai kerekdedek voltak, ami azonban nem ment határozottságuk rovására, megvolt az a germán szelídség, amely a francia arcvonásokba Elzász és Lotaringia révén szivárgott be, és a szögleteknek az a tökéletes hiánya, amely oly könnyen felismerhetőkké tette a sicambereket[797] a rómaiak között, és amely megkülönbözteti az oroszlánfajt a sasfajtától. Életének abban a korszakában volt, amikor a gondolkodó embereknek a lelke úgyszólván egyenlő arányban gyúródik össze bölcsességből és gyermekségből. Ha nehéz helyzet adódott, minden megvolt benne, hogy ostobán viselkedjék; csak még egy fordulat, és fenséges tudott lenni. Modora tartózkodó volt, hideg, csiszolt, zárkózott. Mivel szája kedves volt, ajkai az elképzelhető legpirosabbak, és fogai a legfehérebbek, a mosolya enyhített egész arcának szigorúságán. Bizonyos pillanatokban sajátságos ellentétben volt ez a szűzi homlok és ez az érzéki mosoly. Szeme kicsiny volt, tekintete átfogó.

Legkegyetlenebb nyomorúságának idején észrevette, hogy a lányok megfordulnak utána, és menekült vagy elbújt, sebzett lélekkel. Azt gondolta, hogy ócska ruháit nézegetik és kinevetik; valójában azonban szépségét bámulták, és ábrándoztak felőle.

Ez a néma félreértés közte és az útjába kerülő csinos lányok között elvadította. Nem választott közülük senkit, azon az egyszerű módon, hogy valamennyi elől szökött. Így élt határozatlanul-bután, mondta Courfeyrac.

Courfeyrac mondta neki ezt is:

- Ne áhítozzál arra, hogy tiszteljenek (mert tegezték egymást; a fiatalkorú barátság hajlamos a tegeződésre). Barátocskám, adok egy jó tanácsot. Ne olvass annyi könyvet, és nézegesd egy kissé többet a csitriket. A huncutokban sok minden jó van ám, ó, Marius! Ha szüntelenül menekülsz előlük és pirulsz, elvadulsz.

Máskor Courfeyrac, ha találkozott vele, így köszöntötte:

- Jó napot, tisztelendő úr.

Ha Courfeyrac efféleképpen oktatta, Marius nyolc napig jobban kerülte a nőket, fiatalokat és öregeket, mint azelőtt, és a tetejébe kerülte Courfeyracot is.

Mindazonáltal volt az egész végtelen teremtésben két nő, akik elől Marius nem menekült, és akiktől nem tartózkodott. Igaz, ha valaki azt mondta volna neki, hogy ezek nők, alaposan meglepődött volna. Az egyik a szakállas vénasszony volt, aki a szobáját söpörte, és akire Courfeyrac ezt mondta: „Marius nem hord szakállt, mivel látja, hogy a cselédje hordja helyette.” A másik pedig egy kis csitri volt, akit nagyon gyakran látott, de akire soha rá se nézett.

Több mint egy éve már, Marius a Luxembourg-kert egyik néptelen sétaútján, amely párhuzamos a faiskolával, észrevett egy férfit és egy egészen fiatal lánykát, szinte mindig ugyanazon a padon ültek, szorosan egymás mellett, a sétaút legelhagyatottabb végén, az Ouest utca felé. A véletlen mindig beleelegyedik az olyan emberek sétáiba, akik szeretnek magukba mélyedni; valahányszor ez a véletlen Mariust ebbe a fasorba vezette, és ez majdnem mindennap megtörtént, ott találta ezt a párt. A férfi lehetett úgy hatvanéves; szomorúnak és komolynak látszott; egész megjelenése a nyugalomba vonult katona izmosságát és törődöttségét tükrözte. Ha kitüntetés lett volna a mellén, Marius azt mondta volna: kiszolgált tiszt. Arca jóságos volt, de hozzáférhetetlen, és soha nem nézett senkinek a szemébe. Kék nadrágot, kék kabátot, széles karimájú kalapot viselt, és minden vadonatújnak látszott, hozzá fekete nyakkendőt és ragyogó fehér, de durva vászonból való, úgynevezett quakeringet. Egy grizett, aki egyszer elment mellette, így szólt: „Tessék, milyen rendes özvegyember.” Haja hófehér volt.

Mikor azzal a fiatal leánnyal, aki kísérte, első ízben ült le a padon, amelyet mintha lefoglaltak volna maguknak, a kislány tizenhárom-tizennégy éves lehetett, olyan sovány, hogy majdnem csúnya, félszeg, jelentéktelen, és talán csak annyi ígéretes volt benne, hogy szép volt a szeme. Csak éppen mindig valahogy bántó módon önérzetes volt a tekintete. A zárdai bentlakó növendékek öreges és egyúttal gyerekes ruházatát viselte; vastag, rosszul szabott fekete posztóruhát. Úgy látszott, hogy az öreg az apa, és ez a leánya.

Marius két vagy három napig nézegette ezt az öregembert, aki még nem volt aggastyán, és ezt a kislányt, aki még nem volt nő, aztán nem törődött velük többet. Viszont azok mintha meg se látták volna őt. Nyugodtan és közömbös arccal beszélgettek. A lányka szakadatlanul és jókedvűen csacsogott. Az öregember keveset beszélt, és néha-néha kimondhatatlanul atyáskodó szeretettel függesztette szemét a kislányra.

Mariusnak szinte gépies szokásává lett, hogy ezen a fasoron sétáljon. Mindig ott találta őket.

Elmondjuk, hogyan történt a dolog.

Marius legszívesebben a fasornak a padjukkal szemben levő végén érkezett. Egész hosszában végigment a fasoron, elhaladt előttük, aztán megfordult, és visszament egészen a végéig, ahonnan kiindult, és megint újrakezdte. Sétája közben ötször-hatszor megtette ezt az utat, oda-vissza, ezt a sétát pedig hetenként ötször-hatszor, s még csak annyira sem jutottak egymással azok ketten meg ő, hogy köszöntek volna. Ez az úr és ez a lányka - ámbár úgy látszott, és talán éppen azért, mert úgy látszott, hogy kerüli mindenkinek a tekintetét - természetesen némileg magára vonta annak az öt vagy hat diáknak a figyelmét, akik időnként végigsétáltak a faiskola menti sétaúton, a szorgalmasok előadások után, a többiek a biliárdozás után. Courfeyrac, aki az utóbbiak közé tartozott, egy ideig figyelte, azonban, mivel a leányt csúnyának találta, hamarosan gondosan elkerülte őket. Úgy menekült előlük, mint valami parthus: csúfnevet nyilazott vissza rájuk. Mivel csupán a kislány ruhája és az öregnek a haja ragadta meg, a leányt Lanoire kisasszonynak, az apját pedig Leblanc úrnak nevezte el, és ez úgy bevált, hogy mivel senki sem ismerte őket és nem tudta a nevüket, ez a két csúfnév általánosan elterjedt. A diákok így beszéltek:

- Á! Leblanc úr ott ül a padján!

És Marius, mint a többiek, beletörődött abba, hogy Leblanc úrnak nevezze az ismeretlen urat.

Követjük példájukat, és elbeszélésünk megkönnyítése kedvéért mi is csak Leblanc úrnak fogjuk nevezni.

Marius majdnem mindennap ugyanabban az órában látta őket az első évben. A férfi tetszett neki, de a kislányt meglehetősen unalmasnak találta.

II
Lux facta est[798]

A második évben, ennek a történetnek éppen azon a pontján, ameddig az olvasó eljutott, történt, hogy ezek a szokásos luxembourg-i séták megszakadtak, és maga Marius sem igen tudta, hogy miért, de már majdnem hat hónapja nem fordult meg a fasorban. Egyszer végre visszatért. Derült nyári napon történt, és Marius jókedvű volt, mint mindenki, mikor szép az idő. Úgy érezte, hogy a szívében dalol minden madár, ahányat csak hallott, és mintha benne ragyogtak volna a kék égnek a darabkái, amiket a faleveleken át megpillantott.

Egyenesen a „fasorába” ment, és mikor a végén volt, észrevette az ismert párt, most is ugyanazon a padon. Ám mikor közelebb ért, látta, hogy a férfi még ugyanaz, azonban úgy rémlett neki, hogy a leány már nem a régi. Az a leány, akit most látott, felnőtt, szép teremtés volt, éppen abban a korban, amelyben a női szépség varázsa egybevegyül még a gyermekkor minden egyszerű bájosságával; röpke pillanat ez és tiszta, csak ez a két szó fejezheti ki: tizenöt év. Csodálatos gesztenyeszín haja volt, amelyet aranyos pászmák árnyaltak, homlokát mintha márványból faragták volna, arcát mintha rózsalevélből lehelték volna, halvány pirosság, hamvas fehérség, finom száj, amelyből a mosoly úgy lebbent, mint a fény, a szó pedig úgy, mint a zene; olyan feje, amilyent Raffaello festett volna Madonnájának, olyan nyakon, amilyent Jean Goujon,[799] vésett volna Venusának. És hogy semmije se hiányozzék ennek az elragadó jelenségnek, az orra nem szép volt, hanem csinos; sem egyenes, sem görbe, sem római, sem görög; párizsi orr volt; vagyis szellemes, finom, szabálytalan és tiszta, ami kétségbe ejti a festőket, és a költőket megbűvöli.

Szemét szüntelenül lesütötte, úgyhogy Marius nem nézhetett bele, mikor elment mellette. Csak hosszú gesztenyeszín szempilláit láthatta, amelyeken árnyék és szemérem borzongott.

Ez azonban nem gátolta a szép kislányt abban, hogy ne mosolyogjon, amint hallgatta a fehér hajú férfi beszédét, és csodamód elragadó volt, amint így lesütött szemmel bájosan mosolygott.

Marius az első pillanatban arra gondolt, hogy ez ugyanennek a férfinak a másik lánya, bizonyosan nővére az előbbinek. De mikor gépiesen megszokott sétájában másodszor is elhaladt a pad mellett, és figyelmesen végignézte, ráismert, hogy ugyanaz. Hat hónap alatt a csitri nagylánnyá virult; ez volt az egész. Nagyon gyakori tünemény ez. Van egy bizonyos pillanat, amikor a leányok egy szempillantás alatt kivirulnak, és egy csapásra rózsákká nyílnak. Tegnap még gyermekül hagytuk itt őket, ma, mikor viszontlátjuk őket, meghökkentenek.

Ez nemcsak megnőtt, eszményivé vált. Mint ahogy áprilisban bizonyos fáknak három nap elegendő arra, hogy virágba boruljanak, neki hat hónap elegendő volt arra, hogy eláradjon rajta a szépség. Megjött az áprilisa.

Néha látni szegény és szűkölködő embereket, akik mintha felébredtek volna, a nyomorúságból hirtelen bőségbe jutnak, mindenféle módon költekeznek, és egyszerre csak feltűnőkké, pazarlókká és fényűzőkké válnak. Ennek az a magyarázata, hogy valami járadékot vágtak zsebre; tegnap lett esedékessé. A lányka is elérte esedékessége napját.

És azután ez már nem volt a bársonykalapos, szövetruhás, iskolás cipős és vörös kezű intézeti növendék; szépségével kifejlődött az ízlése is; csinosan, egyszerű és gazdag és mesterkéletlen eleganciával öltözött nő volt. Fekete selyemruha volt rajta, ugyanolyan anyagból való köpeny és fehér fátyolkalap. Fehér kesztyűje kidomborította finom vonalú kezét, amely ernyőjének kínai elefántcsont fogantyújával játszott, és selyem félcipője kirajzolta apró lábait. Mikor az ember elment mellette, a ruhája fiatalos és bódító illatot lehelt.

A férfi nem változott.

A leányka, mikor Marius másodszor ért hozzá, felnézett. Szeme mély volt és égszínkék, de ebben a fátyolos azúrban még benne révedezett a gyermek tekintete. Közömbösen nézett Mariusra, mintha csak a szikomorfák alatt szaladgáló kisgyereket nézegetne, vagy azt a márványvázát, amely árnyékot vetett a padjukra; és maga Marius is úgy folytatta a sétáját, hogy egészen másra gondolt.

Még négyszer vagy ötször elment a pad előtt, amelyen a leány ült, de még csak feléje sem nézett.

A következő napokon, mint rendesen, visszatért a Luxembourg-kertbe, mint rendesen, ott találta „az apát és leányát”, azonban már nem is törődött velük. Most, hogy a leány szép volt, most sem gondolt vele többet, mint akkor, mikor csúnya volt. Mindig nagyon közel ment el a pad mellett, ahol a leány ült, mert ez volt a szokása.

III
A tavasz varázsa

Egy napon a levegő langyos volt, a Luxembourg-kert árnyban és napfényben fürdött, az égbolt olyan, mintha reggel lemosták volna az angyalok, a gesztenyefák sűrűjében verebek csipogtak, Marius egész lelkét kitárta a természetnek, nem gondolt semmire, élt és lélegzett, elment a pad mellett, a lány ráemelte szemét, tekintetük találkozott.

Mi volt most ennek a lánynak a tekintetében? Marius nem tudta volna megmondani. Nem volt benne semmi, és ott volt benne minden. Valami furcsa villanás volt ez.

A leány lesütötte szemét, ő pedig folytatta sétáját.

Amit látott, az nem egy gyermeknek az elfogulatlan és egyszerű szeme volt, hanem valami titokzatos örvény, amely megnyílt, aztán hirtelen bezárult.

Eljön a nap, amikor minden fiatal leány így néz. Jaj annak, akire rávetődik a tekintete!

Egy léleknek, amely még nem ismeri magát, ez az első tekintete olyan, mint a hajnal feltűnése az égen. Valami sugárzó és ismeretlen dolognak az ébredése ez. Nincs szó, amely kifejezné ennek a váratlan fényességnek veszedelmes bűbáját, amely hirtelen halványan beragyogja az imádatos sötétségeket, és amelyben egybevegyül a jelen minden ártatlansága a jövendő minden szenvedélyével. Valami tétova gyöngédség ez, amely találomra megtárul és vár. Csapda, amelyet az ártatlanság állít öntudatlanul, és amelyben szíveket fog anélkül, hogy akarná, anélkül, hogy tudná. Ez a szűz, aki úgy néz, mint egy asszony.

Ritka eset, hogy ne fakadna mélységes ábrándozás ott, ahová egy-egy ilyen tekintet esik. Minden tisztaság és minden lángolás összesűrűsödik ebben a mennyei és végzetes sugárban, amelynek a kacér nő leggyakorlottabb kacsingatásainál is jobban megvan az a bűvös hatalma, hogy hirtelen kipattantja valamely léleknek a mélyén azt a sötét virágot, amely csupa illat és csupa méreg, és amelynek a neve szerelem.

Marius, mikor este hazatért a padlásszobájába, rápillantott a ruhájára, és ezúttal jutott eszébe először, milyen rendetlenség, illetlenség és példátlan ostobaság, hogy a „hétköznapi” ruhájában megy a Luxembourg-kertbe sétálni, vagyis szakadozott karimájú kalapjában, ormótlan kocsiscipőjében, térdén kifehéredett fekete nadrágjában és könyökén kikopott fekete kabátjában.

IV
Egy súlyos betegség kezdete

Másnap, a szokott órában, Marius elővette szekrényéből új kabátját, új nadrágját, új kalapját és új cipőjét; tetőtől talpig átöltözött, kesztyűt húzott, ami tüneményes fényűzés volt, és így ment a Luxembourg-kertbe.

Útközben találkozott Courfeyrackal, és úgy tett, mintha nem látná. Courfeyrac, mikor hazatért, ezt mondta a barátainak:

- Találkoztam Marius új kalapjával és új kabátjával, és Marius is benne volt. Bizonyosan vizsgára ment. Egészen bárgyúnak látszott.

Marius, amint megérkezett a Luxembourg-kertbe, körüljárta a medencét, és elnézte a hattyúkat, aztán sokáig elrévedezett egy szobor előtt, amelynek a fejét feketén belepte a moha, és hiányzott az egyik csípője. Volt ott a medence mellett egy negyvenéves pocakos polgár, kézen fogva vezetett egy ötéves kisfiút, és ezt mondta neki:

- Kerüld a túlzásokat. Fiam, maradj egyformán távol a zsarnokságtól és az anarchiától.

Marius hallgatta ezt a polgárt. Aztán még egyszer körüljárta a medencét. Végre megindult a „fasora” felé, szép lassan, és mintha nemigen akaróznék arra mennie. Mintha egyszerre húzta és taszította volna valami. Még egyáltalán nem ébredt ennek a tudatára, és azt hitte, hogy úgy tesz, mint máskor.

Amikor befordult a fasorba, meglátta a másik végén Leblanc urat és a leányt a „padjukon”. Végig begombolta a kabátját, kifeszítette derekát, hogy ne vessen rajta ráncot, bizonyos gyönyörűséggel szemlélgette nadrágjának vadonatúj fényét, és megindult a pad felé. Volt ebben a vonulásában valami támadó és hódító szándék. Azt mondom, hogy megindult a pad felé, mintha ezt mondanám: Hannibál megindult Róma ellen.

Különben minden mozdulata csupa gépiesség volt; egyáltalán nem hagyta abba szokott elmélkedéseit: gondolatai a munkán jártak. Ebben a pillanatban arra gondolt, hogy az Érettségizők kézikönyve ostoba egy könyv, és bizonyosan a legválogatottabb hülyék szerkesztették, mivel az emberi szellem mesterművei gyanánt elemzik benne Racine három tragédiáját és Moliére-nek csupán egy vígjátékát. A füle élesen zúgott. Amint a padhoz közeledett, elsimította kabátja ráncait, és szemét a leányra szegezte. Úgy rémlett neki, hogy a lány a sétaút végét valami halványkék derengéssel árasztja el.

Minél jobban közeledett, lépései annál jobban meglassúdtak. Amint bizonyos távolságba érkezett a padhoz, még jóval a sétaút vége előtt megállt, és maga sem tudta, hogyan, hogyan nem, egyszerre csak megfordult. Még csak nem is gondolt rá, hogy nem megy a végéig. A leány alig vehette észre messziről, és alig láthatta, milyen csinos az új ruhájában. Mégis kiegyenesedett, hogy jól mutasson, ha valaki hátulról szemügyre veszi.

Elért a sétaút ellenkező végére, aztán visszajött, és ezúttal valamivel jobban megközelítette a padot. Már annyira jutott, hogy csak három fa köze választotta el tőle, azonban itt valami megnevezhetetlen érzés vett erőt rajta, hogy nem mehet tovább, és megtorpant. Mintha úgy vette volna észre, hogy a leány feléje fordítja az arcát. Azonban férfiasan és keményen erőt vett magán, lebírta habozását, és megindult előre. Néhány másodperccel később egyenesen és szilárdan, fülig pirultan elhaladt a pad előtt, kezét a kabátjába mélyesztette, mint valami államférfi, és sem jobbra, sem balra nem mert tekinteni. Abban a pillanatban, mikor elhaladt az erőd ágyúja előtt, érezte, hogy a szíve vadul megdobog. A leányon, mint tegnap, most is selyemruhája és fátyolkalapja volt. Valami mennyei hangot hallott, amely bizonyosan „az ő hangja” volt. A leány csendesen beszélgetett. Nagyon csinos volt. A fiú érezte ezt, ámbár nem mert rátekinteni. „Mégis - gondolta magában - okvetlenül becsülne és tisztelne, ha tudná, hogy tulajdonképpen én vagyok a szerzője annak a Marcos Obregon de la Rondáról szóló értekezésnek,[800] amelyet François de Neufchateau úr a sajátja gyanánt adott ki Gil Blas-kiadásának bevezetésében!”

Elhaladt a pad előtt, elment egészen a fasor végéig, amely már közel volt, aztán visszafordult, és még egyszer elhaladt a szép leány előtt. Ezúttal nagyon sápadt volt. Egyébként valami nagyon kellemetlen érzés uralkodott el rajta. Távolodott a padtól és a leánytól, és mikor háttal volt felé, úgy érezte, hogy a leány nézi őt, és emiatt megbotlott.

Többször nem is próbált a padhoz közeledni, megállt a sétaút közepe táján, és amit sohasem tett meg, leült, aztán oldalvást pillantgatott, és a lelke leghomályosabb mélységében arra gondolt: mégiscsak furcsa, hogy valaki, akinek ő megcsodálta a fehér kalapját és fekete ruháját, teljesen érzéketlen ragyogó nadrágja és új kabátja iránt.

Negyedóra múltán fölkelt, s úgy tett, mintha a pad felé indulna, amelyet most dicsfény övezett. Azonban mozdulatlanul egy helyben maradt. Tizenöt hónap óta első ízben gondolt arra, hogy ez az úr, aki mindennap itt ül a leányával, bizonyosan már észrevette őt, és valószínűleg furcsállja a tolakodását.

Ugyancsak első ízben, valahogy tiszteletlenségnek érezte, hogy azt az ismeretlent, akár csak legtitkosabb gondolatában is a Leblanc csúfnévvel illesse.

Így állt ott néhány percig, lehorgasztott fejjel, és sétapálcájával a homokba rajzolgatott.

Aztán hirtelen a Leblanc úr és leánya padjával ellenkező irányba fordult és hazament.

Ezen a napon elfelejtett vacsorázni. Esti nyolc órakor jutott az eszébe, és mivel már késő volt ahhoz, hogy a Saint-Jacques utcába elmenjen, ejnye, gondolta magában - és egy darab kenyeret evett.

Előbb kikefélte kabátját, gondosan összehajtogatta, és csak ezután feküdt le.

V
Bougon nénit több ízben villámcsapás sújtja

Másnap Bougon[801] néni - így nevezte el Courfeyrac a Gorbeau-ház öreg házmesterné-főbérlő-takarítóasszonyát, akinek a valóságban Burgonné volt a neve, amint láttuk már, csakhogy a huncut Courfeyrac előtt semmi sem volt szent -, Bougon néni döbbenten vette észre, hogy Marius úr megint az új ruhájában távozott.

A Luxembourg-ba ment, de nem haladt túl a padján, amely a sétaút közepén volt. Leült, mint tegnap, és messziről nézelődött, és tisztán látta a fehér kalapot, a fekete ruhát és főképpen a kék ragyogást. Nem moccant innen, és csak akkor ment haza, amikor a Luxembourg-kert kapuit zárták. Leblanc urat és leányát nem látta távozni. Ebből arra következtetett, hogy az Ouest utca felé eső kapun távoztak a kertből. Később, néhány héttel utóbb, mikor erre a napra visszagondolt, sehogy sem tudott visszaemlékezni rá, hogy hol is vacsorázott ezen az estén.

Másnap, ez már a harmadik nap volt, Bougon nénit megint villámcsapás érte. Marius az új ruhában távozott.

- Három nap egymás után! - sápítozott.

Megpróbálta nyomon követni, azonban Marius fürgén és hatalmas léptekkel haladt; olyan volt ez, mintha víziló vállalkoznék a zerge üldözésére. A vénasszony két perc alatt elvesztette a szeme elől, és zihálva, asztmájától halálra fulladtan, dühösen tért haza.

- Hát van ennek józan esze - duruzsolt -, hogy mindennap fölveszi a szép ruháját, és így megszalasztja az embert?

Marius a Luxembourg-kertbe ment.

A lány ott volt Leblanc úrral. Marius olyan közel ment, amennyire csak lehetséges volt, és úgy tett, mintha könyvet olvasna, azonban még mindig nagyon távol maradt, azután visszament, leült padjára, ahol négy óra hosszat nézte, hogyan ugrálnak a sétaúton a szemtelen verebek, és úgy érezte, mintha őrajta csúfolódnának.

Két hét telt el így. Marius már nem azért járt a Luxembourg-kertbe, hogy sétáljon, hanem hogy mindig ott üljön, ugyanazon a helyen, maga sem tudta, miért. Amint elfoglalta a helyét, többet meg sem moccant. Mindennap az új ruháját vette föl, és még csak feléje sem ment, és másnap megint csak újrakezdte.

A leány csakugyan csodálatosan szép volt. Egyetlen megjegyzést lehetett volna tenni, ami némileg bírálatszámba mehetett volna, hogy szomorú tekintete és vidám mosolya bizonyos ellentmondást élezett ki az arcán, valami riadt kifejezést, aminek az volt a következménye, hogy ez az édes arc bizonyos pillanatokban különössé vált, bár változatlanul bájos maradt.

VI
Rabság

A második hétnek egyik utolsó napján Marius, mint rendesen, ott ült a padján, s nyitott könyvet tartott a kezében, amelyben két óra óta egyet sem lapozott. Egyszerre csak megreszketett. Valami történt a sétaút végén. Leblanc úr és lánya éppen fölkeltek padjukról, a leány karon fogta apját, és mind a ketten megindultak szép lassan a fasor közepe felé, ahol Marius ült. Marius becsukta a könyvét, aztán megint kinyitotta, aztán mindenáron olvasni próbált. Remegett. A dicsfény egyenesen feléje tartott. „Ah! Istenem! - gondolta magában. - Még annyi időm sem lesz, hogy a megfelelő testtartásba helyezkedjem.” Közben a fehér hajú úr és leánya közeledett. Úgy rémlett neki, hogy egész örökkévalóság, pedig csak egy másodperc volt az egész. „Mit akarnak itt? - tette fel magában a kérdést. - Hogyan? A lány erre megy! A lábai ezen a homokon járnak, ebben a fasorban, két lépésre tőlem!” Fel volt zaklatva, szeretett volna nagyon szép lenni, szerette volna, ha a becsületrend van a mellén. Hallotta közeledni lépteik halk és ütemes zaját. Azt képzelte, hogy Leblanc úr bosszús pillantásokat vet felé. „Talán meg fog szólítani ez az úr?” - gondolta magában. Lehorgasztotta a fejét; mikor újból föltekintett, már egészen közel voltak hozzá. A leány ott haladt előtte, és elmenőben rátekintett. Mereven tekintett rá, ábrándos szelíden, úgy, hogy Marius tetőtől talpig végigborzongott. Úgy érezte, mintha a leány szemére vetné, hogy oly régóta nem sétál már egészen a padjukig, és mintha azt mondta volna neki: Hát most én jövök.

Marius elkáprázott e sugárzó és örvényes szemek ragyogásában. Úgy érezte, hogy parázslik az agyveleje. A leány jött hozzá, micsoda gyönyörűség! És aztán hogyan nézett rá! Ilyen szépnek még sohasem látta. Női és angyali szépség sugárzott rajta, tökéletes szépség, ami Petrarca ajkán dalt fakasztott volna, és térdre kényszerítette volna Dantét. Úgy érezte, hogy a kék mennybolton lebeg. Egyúttal borzasztóan bántotta, hogy a cipője poros.

Bizonyosra vette, hogy a leány a cipőjét is megnézte.

Követte tekintetével, amíg csak el nem tűnt. Aztán mint a bolond, összevissza járt a Luxembourg-kertben. Valószínű, hogy egyszer-egyszer felkacagott, és hangosan beszélt. Olyan ábrándosan nézett a nevelőnőkre, hogy mindegyik azt hitte, szerelmes belé.

Kiment a Luxemburg-kertből, abban a reményben, hogy valamelyik utcán találkozik a lánnyal.

Összeakadt Courfeyrackal az Odéon árkádjai alatt, és ezt mondta neki:

- Gyere velem vacsorázni.

Elmentek Rousseau-hoz, és elköltötték hat frankot. Marius farkasétvággyal evett. Hat sout adott a pincérnek. A csemegénél odaszólt Courfeyracnak:

- Olvastad az újságot? Milyen gyönyörű beszédet tartott Audry de Puyraveau![802]

Őrülten szerelmes volt.

Vacsora után ezt mondta Courfeyracnak:

- Fizetem a színházjegyedet! - Elmentek a Porte Saint-Martin színházba, és megnézték Frédéricket a L’Auberge des Adrets című darabban. [803] Marius pompásan szórakozott.

Egyidejűleg a vadsága is fokozódott. Mikor a színházból kijöttek, semmi áron sem akart odanézni egy kalaposlány harisnyakötőjére - aki éppen átlépett egy folyókán -, és valósággal megborzongatta Courfeyracnak ez a mondása: „Ezt a nőt szívesen beletenném a gyűjteményembe.”

Courfeyrac másnap meghívta ebédre a Voltaire kávéházba. Marius elment, és még többet evett, mint előtte való nap. Nagyon ábrándos volt és nagyon jókedvű. Azt lehetett volna mondani, csak úgy lesi az alkalmat, hogy harsogóan felkacaghasson. Barátságosan megölelgetett egy ismeretlen vidékit, akit bemutattak neki. Egész csomó diák verődött össze az asztalnál, és beszélgettek azokról a butaságokról, amiket az állam pénzén előadnak a Sorbonne katedráin, aztán a szótárak és a Quicherat-féle[804] verstanok hibáira és hiányaira terelődött a beszélgetés. Marius félbeszakította a beszélgetést, és felkiáltott:

- Mégiscsak kellemes dolog, ha valakinek megvan a becsületrendje!

- Hát ez mulatságos! - szólt oda halkan Courfeyrac Jean Prouvaire-nek.

- Nem - felelte Jean Prouvaire -, ez bizony komoly.

Csakugyan komoly volt. Marius abban a viharzó és kedves állapotban volt, amellyel a nagy szenvedélyek kezdődnek.

Mindez egyetlen pillantásnak a műve volt.

Ha az akna meg van töltve, ha már csak meg kell gyújtani, nagyon egyszerű a dolog. Egy pillantás egy szikra.

Megtörtént. Marius szeretett egy nőt. Sorsa betorkollott az ismeretlenbe.

A nők tekintete hasonlít bizonyos látszólag nyugodt és félelmetes gépezetekhez. Naponta nyugodtan és bántatlanul megy el az ember mellettük, és nem sejt semmi rosszat. Eljön azonban egy pillanat, amikor megfeledkezünk arról, hogy ez a valami ott van. Az ember jön, megy, ábrándozik, beszélget, kacag. Egyszerre csak érzi, hogy megragadta valami. Vége. A gépezet elkapta, a tekintet rabul ejtette. Rabul ejtette, mindegy, hogy hogyan és mi miatt, vajon gondolatvilágának valamelyik részecskéje vonta-e oda, vagy elszórakozott. Ez a veszte. Mindenestül belekerült. Titokzatos erőknek láncolata keríti hatalmába. Hiába kapálózik. Emberi hatalom nem segít rajta. Kerékről kerékre sodródik, szorongásról szorongásra, gyötrelemről gyötrelemre, ő maga, a szelleme, a sorsa, a jövője, a lelke; és aszerint, hogy gonosz vagy nemes szívű teremtés kerítette-e hatalmába, vagy a szégyentől eltorzultan, vagy a szenvedélytől átszellemülten kerül ki ebből a szörnyű gépezetből.

VII
Az U betű kalandos találgatások középpontjában

Az elszigeteltség, az elszakadás mindentől, a büszkeség, a függetlenség, a természet szeretete, a mindennapi anyagi tevékenység hiánya, a magába zárkózott élet, a szüzesség titkos küzdelmei, az ujjongó elragadtatás az egész világtól: előkészítette Mariust arra a megszállottságra, amit szenvedélynek neveznek. Atyja iránti kegyelete fokról fokra vallássá vált, és mint minden vallás, a lelke mélyére húzódott. Kellett valami az előtérbe. Jött a szerelem.

Egész hónap múlt el, amely alatt Marius mindennap eljárt a Luxembourg-kertbe. Ha közeledett az óra, nem volt hatalom, ami visszatartsa.

- Szolgálatban van - jegyezte meg Courfeyrac. Marius elragadtatásokban élt. Bizonyos, hogy a leányka nézegette őt.

Végül nekibátorodott, és közeledett a padhoz. Azonban nem ment el már előtte, mert így sugallta neki a félénkség ösztöne és egyúttal a szerelmesek ösztönös óvatossága. Tanácsosnak tartotta, hogy ne vonja magára „az apa figyelmét”. A fák mögött és a szobrok talapzatai mögött válogatta ki állomásait, avatott machiavellizmussal, úgyhogy őt legpompásabban láthassa a leányka, azonban az öregúr lehetőleg egyáltalán ne láthassa őt. Néha álló félórákon át mozdulatlanul kitartott egy-egy Leonidas vagy Spartacus árnyékában, könyvvel a kezében, amely fölött szemei megkeresték a szép lányt, aki halvány mosollyal fordította felé kedves arcát. Miközben a világ legtermészetesebb és legnyugodtabb hangján beszélgetett a fehér hajú férfival, szűzi és szenvedélyes szemének minden ábrándosságát Mariusra árasztotta. Ősrégi és emberemlékezet előtti művészet, amelyet Éva már a világ első napján tudott, és amelyet minden nő tud életének első napjától fogva! Szája az egyiknek felelgetett, tekintete a másiknak tekintetét viszonozta.

Mindazonáltal azt kell hinnünk, hogy Leblanc úr a végén mégiscsak észrevett valamit, mert mikor Marius megérkezett, gyakran fölkelt, és sétára indult. Elhagyta megszokott helyüket, és a fasor másik végében, a Gladiátor melletti padot foglalta el, mintegy hogy megbizonyosodjék, vajon Marius oda is utánuk megy-e. Marius nem értette meg, és elkövette ezt a hibát. Az „apa” kezdett engedni a pontosságból, és ezentúl nem hozta el mindennap a „leányát”. Néhanapján egyedül jött. Ilyenkor Marius nem maradt ott. Ez volt a másik hiba.

Marius nem figyelt ezekre a tünetekre. A félénkség fokozatából természetes és végzetes haladás révén eljutott az elvakultság fokozatába. Szerelme nőttön-nőtt. Minden éjjel róla álmodott. És aztán váratlan boldogság érte, ami csak olaj volt a tűzre, és sűrítette a sötétséget szemei előtt. Egy este, alkonyatkor, a padon, amelytől „Leblanc úr és leánya” éppen távoztak, zsebkendőt talált. Egészen egyszerű és hímezetlen, de fehér és finom zsebkendőt - amelyből, úgy érezte, földöntúli illat áradt. Elragadtatással csapott le rá. A zsebkendőbe U. F. betűk voltak hímezve; Marius semmit sem tudott erről a szép lányról, sem családját, sem a nevét, sem a lakását; ez a két betű volt az első megfogható adat, imádatos kezdőbetűk, amelyekre azon nyomban légvárakat kezdett építeni. U: nyilván a keresztnévnek kezdőbetűje. „Ursule! - gondolta magában. - Milyen gyönyörű név!” Megcsókolta a zsebkendőt, beszívta az illatát, napközben a szívére, a testére szorította, éjjel pedig az ajkára tette, így aludt el.

- Benne érzem az egész lelkét - lelkendezett.

A zsebkendő az öregúré volt, aki csak úgy kiejtette a zsebéből.

Ha a leletét követő napokon megjelent a Luxembourg-kertben, egyre csókolgatta a zsebkendőt, és a szívéhez szorította. A szép lány nem értett belőle semmit, és ezt alig észrevehető jelekkel értésére is adta.

- Ó, milyen szemérmes - mondta Marius.

VIII
Még a rokkantaknak is lehetnek boldog pillanataik

Mivelhogy kimondtuk a szemérmes szót, és mivel nem titkolunk el semmit, meg kell mondanunk, hogy egyszer mégis, rajongás ide, rajongás oda, „Ursule”-je nagyon komoly panaszra adott neki okot. Ezen a napon is sikerült a leánynak rávennie Leblanc urat, hogy fölkeljenek a padról, és a fasorban sétáljanak. Fürge tavaszi szél fújdogált, felborzolta a platánok koronáját. Az apa és leánya kart karba öltve elment Marius padja előtt. Amint elmentek, Marius fölkelt, és tekintetével követte őket, ahogy már az ilyen bolondul szerelmes lelkiállapothoz illik.

Egyszerre csak egy szélfuvallat, amely pajkosabb volt a többinél, és amelynek valószínűleg az volt a dolga, hogy tavaszi csínyeket kövessen el, kitört a faiskolából, lecsapott a fasorra, és a lányka oly bájosan megborzongott belé, mintha Vergilius valamelyik nimfáját vagy Theokritos[805] valamelyik faunját látta volna az ember; a szél felhajtotta a szoknyáját, ezt az Isis-öltözetnél is szentebb szoknyát, majdnem egészen a harisnyakötőig. Ritka finoman ívelt lábszár villant. Marius meglátta. Felháborodott és dühöngött.

A leányka isteni riadt mozdulattal hirtelen lesimította szoknyáját, de a fiú csak tovább mérgelődött. Igaz, hogy csak ő volt a fasorban, de lehetett ott másvalaki is. És ha másvalaki lett volna ott? Hát ki érti az ilyesmit? Szörnyűség, amit ez a lány csinál! Ó, jaj, szegény kislány nem csinált semmit; csak a szél volt a bűnös; azonban Marius, akiben zűrzavarosan remegett az a Bartolo,[806] aki Chérubinben[807] van, konokul duzzogott, és féltékeny volt még a saját árnyékára is. Csakugyan így ébred fel az emberi szívben a hús vad és furcsa féltékenysége, és így kerekedik fölé, alaptalanul is. Különben a féltékenységen kívül is, ennek a gyönyörű lábnak a megpillantása egyáltalán nem volt neki kellemes; akármelyik más nőnek a fehér harisnyája nagyobb élvezetet szerzett volna neki.

Mikor „az ő Ursule-je”, miután elért a fasor végére, Leblanc úrral visszajött és elment a pad előtt, ahol Marius ült, Marius mogorva és dühös pillantást vetett rá. A lányka kiegyenesedett, egyúttal felrántotta a szempilláit, ami ennyit jelentett: Nos, hát mi az?

Ez volt „első veszekedésük”.

Alighogy Marius így rendreutasította őt a szemével, valaki áthaladt a fasoron. Görnyedt, ráncos és hófehér rokkant volt, XV. Lajos korabeli egyenruhában, mellén kardokkal díszített vörös szalagon a tojásdad kis érdemrend, a közkatonák Szent Lajos-keresztje; ezenfelül a kabátja egyik ujjában nem volt kar, ezüstből volt az álla és a fél lába fából. Marius mintha úgy vette volna észre, hogy ez az ember csak úgy sugárzik a boldogságtól. Mintha olyasmit is észrevett volna, hogy a vén szemtelen, mikor elsántikált mellette, barátságosan és nagyon vidáman rákacsintott, mintha valami véletlen következtében cinkosokká váltak volna, és közösen ízleltek volna valami váratlanul fölfedezett finomságot. Hogy mer ilyen boldog lenni Marsnak ez a roncsa? Mi történt hát e faláb és a másik láb között? Marius őrjöngött féltékenységében. Talán itt volt - hajtogatta magában -, talán meglátta! - És legszívesebben megölte volna a rokkantat.

Az idő azonban minden fájdalmat letompít. Bármily igazságos és jogos volt is Marius haragja „Ursule” ellen, szétfoszlott. Végül is megbocsátott; de nagy megerőltetésébe került; három napig haragudott a lányra.

Mindezen túl és mindennek révén eközben szenvedélye nőttön-nőtt, és a bolondulásig elhatalmasodott.

IX
Borulás

Láttuk, hogyan jött rá Marius, vagy hogyan képzelte, hogy rájött, hogy Őt Ursule-nek hívják.

Szerelem közben jön meg az étvágy. Már az is sok volt tudni, hogy Ursule a neve; de ez kevés volt. Marius három-négy hét alatt megemésztette ezt a boldogságot. Másik kellett neki. Tudni akarta, hol lakik.

Először elkövetett egy hibát: beleesett a Gladiátor melletti pad csapdájába. Aztán elkövetett még egyet: nem maradt ott a Luxembourg-kertben, mikor Leblanc úr egyedül jött oda. Elkövette a harmadikat is. És ez óriási hiba volt. Nyomon követte „Ursule”-t.

A leány az Ouest utcában lakott, az utcának a legnéptelenebb táján, háromemeletes, igénytelen külsejű házban.

Marius ettől a pillanattól fogva azt a boldogságot, hogy a Luxembourg-kertben láthatta, tetézte azzal a boldogsággal, hogy egészen hazáig kísérhette.

Az éhsége növekedett. Most már tudta a nevét, legalábbis a keresztnevét, ezt a drága nevet, a nőnek az igazi nevét; tudta, hol lakik; tudni akarta, kicsoda.

Egy este, miután hazáig kísérte, és látta, hogy az öregúrral együtt eltűnik a nagykapuban, bement utánuk, és bátran megkérdezte a kapustól:

- Ez az úr, aki most hazajött, az első emeleti lakó?

- Nem - felelte a kapus. - Ez az úr a harmadik emeleten lakik.

Megint előbbre jutott egy lépéssel. Marius ettől a sikertől vérszemet kapott.

- Az utca felé? - kérdezte.

- Hát természetesen - csattant fel a kapus -, a ház csak az utca felé van kiépítve.

- És mi a foglalkozása ennek az úrnak? - faggatta tovább Marius.

- Magánzó, uram. Nagyon derék, jó ember, sok jót tesz a szegényekkel, ámbár nem gazdag.

- Mi a neve? - kíváncsiskodott Marius.

A kapus felkapta a fejét, és megkérdezte:

- Hát az úr titkosrendőr?

Marius némileg szégyenkezve, de nagyon boldogan állt tovább. Előbbre jutott.

„Rendben van - gondolta magában. - Tudom, hogy Ursule a neve, hogy egy magánzónak a lánya, és hogy itt lakik az Ouest utcában, a harmadik emeleten.”

Másnap Leblanc úr és leánya csak egész rövid időre tűnt fel a Luxembourg-kertben; még fényes nappal volt, mikor távoztak. Marius utánuk ment az Ouest utcába, ahogy már megszokta. Mikor a kapuhoz érkeztek, Leblanc úr előreengedte a leányát, aztán mielőtt belépett volna, megállt, megfordult, és szúrósan szemügyre vette Mariust.

Másnap nem jöttek el a Luxembourg-kertbe. Marius hiába várt rájuk egész nap.

Sötét este elment az Ouest utcába, és világosságot látott a harmadik emeleti ablakokban. Ott sétált az ablakok alatt, amíg csak a világosság ki nem aludt.

Másnap pedig hírük-hamvuk sem volt a Luxembourg-kertben. Marius egész nap várta őket, aztán elment éjjeli őrségre az ablakaik alá. Ez ott marasztotta egészen tíz óráig. A vacsorája megint füstbe ment. A láz táplálja a beteget és a szerelem a szerelmest.

Így múlt el egy hét. Leblanc úr és leánya nem mutatkozott többet a Luxembourg-kertben. Marius szomorú találgatásokba révedt. Napközben nem mert kémlelődni a kapujuknál. Beérte annyival, hogy este nézegette az ablakok vörhenyes világosságát. Néha úgy látta, hogy árnyak suhannak el mögöttük, és a szíve megdobogott.

Nyolcadnap, mikor az ablakaik alá érkezett, nem látott világosságot. „Ejnye - mondta magában -, még nem gyújtották meg a lámpát. Pedig sötét este van. Talán elmentek hazulról?” Várakozott. Tíz óráig. Éjfélig. Éjfél után egy óráig. A harmadik emelet ablakaiban egyáltalán nem gyulladt világosság, a házba pedig nem lépett be senki. Nagyon komoran távozott.

Másnap - mert most már csak a másnapokból élt, és ma úgyszólván nem is volt már az ő számára -, másnap újból senkit sem talált a Luxembourg-kertben, tudta, hogy így lesz, alkonyatkor elment a ház elé. Az ablakokban semmi világosság, a zsaluk zárva voltak, a harmadik emelet koromsötét volt.

Marius kopogott a kapun, belépett, és megkérdezte a kapustól:

- Mi van a harmadik emeleti lakóval?

- Elköltözött - felelte a kapus.

Marius megtántorodott, és tétován kérdezte:

- De hát mikor?

- Tegnap.

- Hol lakik most?

- Nem tudom.

- Hát nem hagyta meg az új címét?

- Nem.

A portás felnézett, és megismerte Mariust.

- Ejnye ni! Ön az! - mondta. - De hát ön csakugyan titkosrendőr?

HETEDIK KÖNYV
Patron-Minette

I
Az aknák és az aknászok

Az emberi társadalmakban mindenütt megvan az, amit a színházakban a süllyesztő mélyének neveznek. A társadalom talaja mindenütt alá van aknázva, részben a jó, részben a rossz érdekében. Ezek az aknák egymás alatt húzódnak. Vannak felső aknák és alsó aknák. Van magasság és mélység ebben a föld alatti sötétségben, amely néha beomlik a civilizáció alatt, és amelyet közömbösségünk és nemtörődömségünk lábbal tapos. Az Enciklopédia a múlt században akna volt, úgyszólván nyílt akna. A sötétség, az őskereszténységnek ez a komor méhe, csak alkalomra várt, hogy felrobbanjon a Caesarok alatt, és fényességgel árassza el az emberi nemet. Mert a szent sötétségben fényesség lappang. A vulkánok teli vannak olyan sötétséggel, amely lángba tud borulni. Minden láva előbb éjszaka. A katakombák, amelyekben az első misét mondták, nem csupán Róma pincéi voltak, hanem a világ föld alatti aknái.

A társadalom szerkezete alatt, e csodálatos, de rozoga építmény alatt, mindenféle üregek boltozódnak. Van ott aknája a vallásnak, aknája a filozófiának, aknája a politikának, aknája a gazdasági életnek, aknája a forradalomnak. Az egyik az eszmével, a másik a számmal ás, a harmadik a dühvel ás. Szólítják egymást, és felelnek egymásnak egyik katakombából a másikba. Az utópiák ezeken a folyosókon haladnak előre a föld alatt. Minden irányban elágaznak. Néha találkoznak és összeölelkeznek. Jean-Jacques kölcsönadja csákányát Diogenésnek, aki viszont odakölcsönzi neki a lámpáját. Néha viaskodnak is ott lent. Kálvin és Socino[808] hajba kapnak. De semmi sem állítja meg, semmi sem töri meg mindezeknek az erőknek a cél felé feszülését és azt a roppant együttes tevékenységet, amely sürög-forog, fellendül, alászáll; újra nekilendül ezekben a sötétségekben, és lassacskán átalakítja az alsóval a felsőt, a belsővel a külsőt; titokzatos roppant nyüzsgés. A társadalom alig sejti ezt az aknamunkát, amely épségben hagyja a felszínét, de megváltoztatja a belsejét. Ahány föld alatti emelet, annyi különböző munka, annyi különféle ásás. Mi fakad mindezekből a mély fúrásokból? A jövő.

Minél mélyebbre hatolnak a munkások, annál titokzatosabbak. Egy bizonyos fokig, ameddig a társadalombölcselő meg tudja figyelni, a munka jó; ezen a fokon túl kétes és zavaros; még lejjebb rettenetessé válik. Bizonyos mélységben ezekbe a fúrásokba nem bír behatolni a civilizáció szelleme, mert túl vannak azon a határon, ahol az ember még lélegezni tud; itt már talán szörnyetegek következnek.

A lefelé vezető létra furcsa; mindegyik létrafok megfelel egy-egy emeletnek, ahol a filozófia megvetheti lábát, és ahol találkozni lehet egy-egy ilyen, néha isteni, néha torz munkással. Husz János alatt ott van Luther; Luther alatt ott van Descartes; Descartes alatt ott van Voltaire; Voltaire alatt ott van Condorcet; Condorcet alatt ott van Robespierre; Robespierre alatt ott van Marat; Marat alatt ott van Babeuf.[809] És így folytatódik. Lejjebb azon a határon, amely a bizonytalant a láthatatlantól elválasztja, homályosan más sötét alakokat veszünk észre, amelyek talán még nem is léteznek. A tegnapiak kísértetek; a holnapiak rémek. Homályosan ködlenek fel a szellem szeme előtt. A jövendő csírájának bontakozása a filozófusnak egyik látomása.

A mélység tornácában egész világ, amely magzatállapotban van, micsoda megdöbbentő tünemény!

Saint-Simon, Owen, Fourier ugyancsak itt van az oldalsó aknákban.

Ámbár ezeket a föld alatti aknászokat - akik majdnem mindig azt hiszik, hogy elszigetelten dolgoznak, pedig nincsenek egyedül - tudtukon kívül láthatatlan isteni lánc köti össze egymással, mégis bizonyos, hogy a munkáik nagyon különbözők, és hogy egyik részüknek fényessége ellenkezik a többieknek lángolásával. Egyik részük mennyei, másik részük tragikus. Mégis, mindezek a munkások, bármily nagy az ellentét, a legmagasabbtól a legsötétebbig, a legbölcsebbtől a legbolondabbig, egy dologban hasonlítanak egymáshoz, mégpedig az önzetlenségben. Marat éppolyan önzetlen, mint Jézus. Elhanyagolják magukat, megfeledkeznek magukról, nem törődnek magukkal. Más dolog lebeg a szemük előtt, nem a maguk érdeke. Egyetlen tekintetük van, és ez a tekintet az abszolútumot keresi. Az előbbinek szemében az egész menny ott ragyog; az utóbbinak, bármily talányos, még mindig ott borong szemöldöke alatt a végtelennek halvány világossága. Bármit cselekszenek is, tiszteljétek azokat, akiken ott ragyog ez a jel: a csillagszem.

A másik jel a vak szem.

Ezzel kezdődik a bűn. Legyetek résen, és reszkessetek attól, akinek nincs szeme. A társadalmi rendnek megvannak a maga fekete aknászai.

Van egy bizonyos pont, ahol az elmélyedés eltemetkezés, és ahol a fényesség kihuny.

Ez aknák alatt, amelyekről beszéltünk, a folyosók alatt, a haladásnak és az utópiának e roppant föld alatti érrendszere alatt, jóval lejjebb a földben, lejjebb, mint Marat, lejjebb, mint Babeuf, lejjebb, jóval lejjebb és teljesen függetlenül a felső emeletektől, húzódik az utolsó akna. Borzalmas hely. Ezt neveztük a süllyesztő mélyének. Ez a sötétségek árka. Ez a vakok barlangja. Inferi.[810]

Ez a feneketlen mélységbe torkollik.

II
A legalsó akna

Itt szétfoszlik az önzetlenség. Homályosan kirajzolódik a démon; mindenki magáért. A vak én üvölt, keres, tapogatózik és mar. A társadalmi Ugolino[811] van itt ebben a mélységben.

Azok a vad árnyalatok, amelyek ebben az árokban kavarognak, amelyek majdnem állatok, majdnem kísértetek, nem foglalkoznak az egyetemes haladással, nem ismerik sem az eszmét, sem a szót, nincs gondjuk egyébre, csak az egyéni kielégülésre. Úgyszólván öntudatlanok, és valami ijesztő sivárság pang bennük. Két anyjuk van, mind a kettő mostoha; a tudatlanság és a nyomorúság. Vezetőjük a szükség; és minden irányú kielégülésre megvan az étvágyuk. Állatiasan falánkak, mint a vérengzők, nem úgy, mint a zsarnok, hanem úgy, mint a tigris. Ezek a rémek a szenvedésből a bűnbe züllenek; végzetes leszármazás, szédítő nemzés, a sötétség logikája. Az, ami a társadalom süllyesztőjének mélyén bujkál, már nem az abszolútum lihegő követelése; ez már az anyagnak a tiltakozása. Az ember ott lenn sárkánnyá vadul. Éhezni, szomjazni, ez a kiindulópont; sátánná lenni; ez a végpont. Ebből a mélységből bukkant fel Lacenaire.

Épp az imént láttuk, a negyedik könyvben, egyik szakaszát a felső aknának, a nagy politikai, forradalmi és filozófiai futároknak. Ott, amint említettük, minden nemes, tiszta, méltóságos, becsületes. Bizonyos, hogy ott is lehet tévedni, és tévednek is; de ott a tévedés is tiszteletre méltó, mert hősiesség van benne. Az ott végzett munka összességének egyetlen neve van: Haladás.

Itt a pillanat, hogy belenézzünk más mélységekbe, undorító mélységekbe.

A társadalom alatt, hangsúlyozzuk, ott van és ott marad a bűn óriási barlangja mindaddig, amíg a tudatlanságot el nem oszlatják.

Ez az akna valamennyi többi alatt húzódik, és ellensége valamennyinek. Ez az általános gyűlölet. Ez az akna nem ismer filozófusokat; tőre sohasem hegyezett tollat. Feketeségének semmi köze a tinta fenséges feketeségéhez. Ezek a sötét ujjak, amelyek görcsösen összeszorulnak e fullasztó mennyezet alatt, sohasem lapoztak könyvet, és sohasem nyitottak ki újságot. Babeuf kizsákmányoló Cartouche szemében; Marat arisztokrata Schinderhannes[812] szemében. Ennek az aknának célja az, hogy mindent romba döntsön.

Mindent. Beleértve a felső aknákat is, amelyeket gyűlöl. Undorító nyüzsgésében nemcsak a jelenlegi társadalmi rendet aknázza alá; aláaknázza a filozófiát, aláaknázza a tudományt, aláaknázza a jogot, aláaknázza az emberi gondolatot, aláaknázza a civilizációt, aláaknázza a forradalmat, aláaknázza a haladást. Szépítgetés nélkül: rablás, prostitúció, emberölés, orgyilkosság a neve. Ő maga a sötétség, és a káoszt akarja. Boltozata a tudatlanság.

A többinek mind, a felsőbbeknek, egyetlen céljuk van: ezt megsemmisíteni. Erre törekszik a filozófia és a haladás minden szervével egyszerre, a valóság megjavítása, valamint az abszolútum szemlélete révén. Romboljátok szét a Tudatlanság aknáját, megölitek a Bűn vakondokát.

Sűrítsük össze néhány szóba egy részét annak, amit leírtunk. Az egyetlen társadalmi veszedelem a Sötétség.

Emberiség annyi, mint azonosság. Minden ember ugyanabból az anyagból van. Nincs különbség, legalábbis idelent, a rendeltetésükben. Egyforma árnyak voltak előbb, mind egyforma test most, később mind egyforma hamu. De a tudatlanság, amint belekeveredik az ember alkotó anyagába, megfeketíti. Ez a gyógyíthatatlan feketeség megfészkelődik az ember belsejében, és ebből lesz ott a Bűn.

III
Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse

1830-tól 1835-ig Párizs süllyesztőjének mélyében négy bandita uralkodott: Claquesous, Gueulemer, Babet és Montparnasse.

Gueulemer züllött Herkules volt. Barlangja az Arche-Marion[813] csatornája. Hat láb magas ember volt, mellizmai, mint a márvány; karizmai, mint az érc; lélegzése kongó, törzse óriás, koponyája madárkoponya. Az ember mintha csak a Farnese-Herkulest[814] látta volna kukoricanadrágban és pamutbársony ujjasban. Gueulemer ezzel a szoborszerű testalkatával szörnyetegeket győzhetett volna le; egyszerűbben oldotta meg a kérdést, maga vált szörnyeteggé. Alacsony homlok, széles halánték; még nincs negyvenéves, és a szeme szöglete csupa szarkaláb, haja durva és rövid, arca borostás, szakálla torzonborz; ilyen volt ez az ember. Izmai munkára áhítoztak, bárgyúsága tudni sem akart róla. Ez a hatalmas, renyhe erő parlagon hevert. Lomhaságból volt gyilkos. Azt hitték róla, hogy kreol. Valószínűleg valami része volt Brune[815] marsall meggyilkolásában, 1815-ben Avignonban, ahol hordár volt. E próbatétel után rablóéletre adta a fejét.

Babet törékenysége szöges ellentéte volt Gueulemer hústömegének. Babet sovány volt, okos. Átlátszó, de kiismerhetetlen. A csontjain át lehetett látni, de a szemén nem lehetett bepillantani. Vegyésznek hencegte magát. Bohóc volt Bobéche-nél[816] és paprikajancsi Bobinónál.[817] Énekes színdarabban játszott Saint-Mihielben. Öntudatos ember volt, tudott bánni a szóval, jelentősen mosolygott, és fontoskodón gesztikulált. Foglalkozása az volt, hogy nyílt utcán árulgatta az „államfő” gipsz mellszobrait és arcképeit. Ezenfelül fogat húzott. A vásárokon csuda dolgokat mutogatott, és sátra volt, előtte kikiáltó, és rajta ez a felírás: Babet, fogász-művész, több akadémia tagja, fizikai kísérleteket végez fémekkel és fémes anyagokkal, fogat húz, vállal fogcsonkokat is, amelyeket kartársai bent hagytak. Árak: egy fog egy frank ötven centimé; két fog két frank; három fog két frank ötven centimé. Használja ki az alkalmat. - (Ez a „Használja ki az alkalmat” ennyit jelentett: húzassátok ki minél több fogatokat.) Feleséges ember volt, és voltak gyermekei. De fogalma sem volt róla, hogy mi lett a feleségéből és a gyermekeiből. Úgy elvesztette őket, mint ahogy az ember elveszti a zsebkendőjét. Babet újságolvasó ember volt, ami ritka kivétel abban a sötét világban, amelybe tartozott. Egyszer, még akkor, mikor együtt élt a családjával guruló bódéjában, azt olvasta a Messager-ben,[818] hogy egy asszonynak meglehetősen életképes, borjúpofájú gyermeke született; erre felkiáltott: „Ez aztán a szerencse! Az én feleségemnek nem volt annyi esze, hogy ilyen gyereket hozott volna a világra!”

Aztán mindent otthagyott, hogy „szerencsét próbáljon Párizsban”. Ő maga mondta így.

Ki volt Claquesous? Maga az éjszaka. Csak akkor mutatkozott, ha az ég már feketébe borult. Este kibújt abból az odúból, ahol nappal meghúzódott. Hol volt ez az odú? Senki sem tudta. A koromsötétségben is csak úgy beszélt a cimboráival, hogy hátat fordított nekik; Claquesous volt a neve? Nem. Ő maga mondta: az én nevem: „Nincs.” Ha gyertyát gyújtottak, álarcot tett föl. Hasbeszélő volt. Babet ezt mondta róla: Claquesous kéthangú éjjeli madár. Claquesous rejtélyes volt, csavargó, rettenetes. Nem voltak bizonyosak benne, hogy egyáltalán van-e neve, mivel a Claquesous csak csúfnév volt; nem voltak bizonyosak benne, hogy van-e hangja, mert a hasa gyakrabban beszélt, mint a szája; nem voltak bizonyosak benne, hogy van-e arca, mert senki másképp nem látta, csak álarcban. Úgy foszlott szét, mint a káprázat; úgy bukkant fel, mintha a földből nőtt volna ki.

Montparnasse gyászos egy teremtés volt. Montparnasse még valóságos gyerek volt; még nem volt húszéves; csinos arc, cseresznyeajkak, pompás fekete haj, szemében a tavasz ragyogása; megvolt benne minden rosszaság, és áhítozott minden bűnre. A bűn megemésztése a gonoszság étvágyát keltette föl benne. Ő volt a gazemberré romlott gamin és a rablógyilkossá fajult gazember. Csinos volt, nőies, kellemes, izmos, puha, vérengző. Jobboldalt félrecsapta a kalapját, hogy helyet csináljon baloldalt tornyosuló hajának, ami 1829 táján divat volt. Rablásból élt. Kabátja a legpompásabb szabású volt, csak kopott. Montparnasse divatbáb volt, aki a nyomorúságban élt, és gyilkosságokat követett el. E fiatalember valamennyi bűntényének az volt a rugója, hogy mindenáron jól akart öltözködni. A legelső grizett, aki ezt mondta neki: - Szép fiú vagy - a bűn fertőzetét oltotta szívébe, és Káinná változtatta ezt az Ábelt. Mivel érezte, hogy csinos, divatos akart lenni; márpedig a divatosságnak első foka a naplopás; a szegény ember naplopása pedig a bűn. Kevés csavargó volt olyan félelmetes, mint Montparnasse. Tizennyolc éves korában már nem egy hulla volt mögötte. Nem egy járókelő hevert kitárt karokkal ennek a gonosztevőnek az árnyékában, vértócsába merült arccal. Jól fésült, kikent haj, befűzött derék, nőies csípők, porosz tisztre valló mell, körülötte a körút utcalányainak ámuló suttogása, mesterien megkötött nyakkendő, ólmos bot a zsebében, virág a gomblyukában: ilyen volt ez a véres kezű piperkőc.

IV
A banda

Ez a négy rabló afféle Proteus[819] volt, ott tekergőzött a rendőrség karmaiban, és igyekezett kisiklani Vidocq tapintatlan tekintete alól „mindenféle alakban, fa, láng, forrás alakjában”, odakölcsönözte egymásnak a nevét és a fogásait, elrejtőzött a tulajdon árnyékában, egymásnak búvóhelyet és menedékhelyet adott, levetkőzte az egyéniségét, mint ahogy az ember leveszi a hamis orrát az álarcosbálban; néha úgy összezsugorodtak, hogy a négy már csak egy volt, néha úgy megszaporodtak, hogy maga Coco-Lacour is tömegnek tartotta őket.

Ez a négy ember nem csupán négy ember volt; valamiféle titokzatos négyfejű rabló volt, aki nagyban dolgozott Párizsban; a bűn szörnyű polipja volt, amely a társadalom mélységében lakott.

Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse elágazásaiknak és összeköttetéseik föld alatti hálózatának jóvoltából fővállalkozói voltak a Szajna megyei orgyilkosságoknak. Nyílt utcán hajtották végre a föld alatt elhatározott merényleteket. Azok, akik ilyen tervekre vetemedtek, a sötét gondolkodású emberek, hozzájuk fordultak a végrehajtás érdekében. Szállították ennek a négy gazembernek a darabvázlatot, ezek pedig elintézték a színrehozatalt. Szcenárium alapján dolgoztak. Mindig abban a helyzetben voltak, hogy megfelelő és testhezálló személyzetet tudtak adni minden olyan bűntényhez, amihez egy kis erőfeszítés kellett, és ami kiadósan jövedelmező volt. Ha erős karokat kerestek valami bűntényhez, ők bérbe adták a megfelelő cinkosokat. A sötétség egész színtársulata állt rendelkezésre minden aljas tragédiához.

Rendszerint alkonyatkor gyűltek össze - ez volt ébredésük órája - a Salpętriére-t környező mezőkön. Ott tanácskoztak. Tizenkét sötét óra állt rendelkezésükre; megállapították, hogy mire fordítják.

Patron-Minette; ezt a nevet adta a föld alatti világ e négy ember szövetségének. A régi játékosok népnyelvében, amely egyre jobban tünedezik, Patron-Minette a hajnalt jelenti, éppúgy, mint Entre chien et loup[820] jelenti az alkonyt. Ez a Patron-Minette elnevezés valószínűleg onnan ered, hogy kora hajnali órában végeztek a munkájukkal, mivelhogy hajnalban foszlanak szét a kísértetek, és válnak el egymástól a gonosztevők. Ennek a négy embernek ez volt az általánosan elfogadott neve. Mikor a törvényszéki elnök meglátogatta Lacenaire-t a börtönében, vallatta egy bűntényre vonatkozólag, amelyet Lacenaire tagadott.

- Hát ki követte el? - kérdezte az elnök. Lacenaire ezt a feleletet adta, amely talányos volt a bírónak, de világos a rendőrség előtt:

- Talán a Patron-Minette.

Néha ki lehetett találni egy színdarabot a szereplők neveiből; majdnem ugyanígy lehet fogalmat alkotni egy rablóbandáról a rablók névsora alapján. Mivelhogy ezek a nevek még élnek egyes különleges emlékiratokban, elmondjuk, hogy mik voltak a Patron-Minette bekebelezett tagjainak a nevei:

Pachaud, másképp Printanier, másképp Bigrenaille.

Brujon (volt egy Brujon-dinasztia: erről még ejtünk majd néhány szót).

Boulatruelle, az az útkaparó, akivel már találkoztunk.

Laveuve.

Finistére.

Homée Hogu, néger.

Mardisoir.

Dépeche.

Fauntleroy, másképp Bouquetiére.

Glorieux, kiszabadult fegyenc.

Barrecarrosse, másképp Dupont úr.

Lesplanade-de-Sud.

Poussagrive.

Carmagnolet.

Kruideniers, másképp Bizarro.

Mangedentelle.

Les-pieds-en-l’air.

Demi-Liard, másképp Deux-milliards. Stb. stb.[821]

Sokat mellőzünk, és nem is a legrosszabbakat. Ezeknek a neveknek arcuk van. Nem csupán embereket, hanem fajtákat jelentenek. Mindegyik név megfelel a civilizáció felszíne alatt tenyésző valamelyik undorító kelevényfajtának.

Ezek az emberek, akik nemigen mutogatják az arcukat, nem tartoztak az utcai járókelők sorába. Nappal, fáradtan az átélt vad éjszakáktól, aludtak, részben a gipszégetőkben, részben a Montmartre vagy a Montrouge elhagyatott kőbányáiban, néha a csatornákban. A föld alá bújtak.

Hová lettek ezek az emberek? Most is megvannak. Mindig megvoltak. Horatius róluk beszél: Ambubaiarum collegia, pharamcopolae, mendici, mimae;[822] és mindaddig, míg a társadalom olyan lesz, amilyen, ők is, olyanok maradnak, amilyenek. Az aknájuk sötét boltozata alatt mindig újraszületnek a társadalom izzadmányaiból. Visszatérnek, kísértetekül, mindig egyformán; csak más-más nevet viselnek, és más bőrben vannak.

Ha kiirtják az egyedeket, a törzs megmarad.

Most is megvannak bennük ugyanazok a képességek. A faj, a rablótól a csavargóig, megőrzi tisztaságát. Megérzik az erszényt az emberek zsebében, megszimatolják az órát az órazsebben. Az aranynak és ezüstnek megérzik a szagát. Vannak jámbor polgárok, akikre rá lehetne mondani: lerí az arcukról, hogy kizsebelhetők. Ezek az emberek kitartóan a nyomába szegődnek az efféle polgároknak. Ha idegen vagy vidéki vetődik eléjük, megremegnek, mint a pók.

Ezek az emberek, ha éjféltájban valamely elhagyatott körúton találkozunk velük, vagy ha felködlenek előttünk, rémítők. Nem is embereknek látszanak, hanem eleven ködalakoknak; azt mondhatnók, hogy rendszerint beleolvadnak a sötétségbe, nincs különálló életük, nincs más lelkük, csak a sötétség, és csak pillanatokra bontakoznak ki az éjszakából, csak azért, hogy néhány percig szörnyű életüket éljék.

Mi kell ahhoz, hogy eloszlassuk ezeket a kísérteteket? Világosság. Özönlő világosság. Minden denevér menekül a hajnal elől. Világítsátok meg a társadalom mélységeit.

NYOLCADIK KÖNYV
A gonosz szegény

I
Marius kalapos kislányt keres, sapkás emberrel találkozik

Elmúlt a nyár, aztán az ősz; megjött a tél. Sem Leblanc úr, sem a leánya nem tette be többé a lábát a Luxembourg-kertbe. Mariusnak egyetlen gondolata az volt, hogy viszontlássa ezt az édes és imádatos arcot. Szakadatlanul kereste, mindenütt kereste; nem találta. Marius nem az a lelkes ábrándozó volt, a határozott, tüzes és szilárd férfi, aki vakmerően viadalra hívta a sorsot, nem az az agy, amely egymás fölé tornyosuló légvárakat épített, nem az a tervektől, ötletektől, büszkeségtől, eszméktől és akarattól duzzadó ifjú szellem; olyan volt, mint a kóbor kutya. Fekete szomorúságba hullott. Mindennek vége volt. A munkától irtózott, s a séta fárasztotta, a magányosság untatta; a roppant természet, amely valaha úgy teli volt alakokkal, fényekkel, hangokkal, tanácsokkal, távlatokkal, látóhatárokkal, tanulságokkal, most üresen meredt elébe. Úgy érezte, hogy minden eltűnt.

Most is gondolkodott, mert ez belső kényszerűség volt; de már nem telt öröme a gondolataiban. Mindarra, amit gondolatai szüntelenül halkan fölvetettek előtte, ezt felelte a sötétségben: Minek?

Szemrehányásokkal halmozta el magát. „Miért követtem? Olyan boldog voltam, ha csak láthattam. Rám nézett; nem volt-e ez nagyszerű? Úgy mutatta, hogy szeret. Hát ez nem minden? Mit akartam? Most aztán semmi sincs. Ostoba voltam. Én vagyok az oka stb. stb.” Courfeyrac, akinek nem árult el semmit, mert ilyen volt a természete, aki azonban majdnem mindent kitalált, mert neki meg ilyen volt a természete, azon kezdte, hogy gratulált neki a szerelméhez, különben pedig csodálkozott rajta; azután, mikor látta, hogy Marius milyen melankóliába süllyedt, végre is odamondta neki:

- Látom, hogy egyszerűen marha voltál. Ide hallgass, gyere a Chaumiére-be![823]

Egyszer a szép szeptemberi napsütésben bizakodva, Marius ráállt, hogy Courfeyrackal, Bossuet-vel és Grantaire-rel elmegy Sceaux-ba, a bálba, abban a reményben - micsoda ábránd -, hogy talán ott találkozik vele. Magától értetődik, hogy nem találta ott azt, akit keresett.

- Pedig itt minden elveszett nőt együtt talál az ember - dünnyögte magában Grantaire.

Marius ott hagyta barátait a bálban, és visszatért gyalog az éjszakában, egyedül, fáradtan, lázasan, fátyolos és szomorú szemmel, bódultan a vidám kocsik zajától és porától - amelyek daloló emberekkel zsúfoltan tértek vissza a mulatságból, és elrobogtak mellette -, bátorsága-szegetten, és szívta az út menti diófák illatát, hogy felfrissítse a fejét.

Megint egyre jobban magába vonultan élt, riadtan, lesújtottan, szüntelen benső szorongásban, jött és ment fájdalmában, mint a farkas a veremben, mindenütt az eltűntet kereste, szerelmében elvadultan.

Egy más alkalommal találkozott valakivel, ami sajátságosan hatott rá. Az Invalides körutat környező valamelyik kis utcában találkozott egy munkásruhájú emberrel, akinek széles ellenzős sapka volt a fején, amely alól kibukkantak hófehér hajának fürtjei. Mariust meglepte ez a gyönyörű ősz haj, és szemügyre vette a férfit, aki lassan lépkedett, és mintegy fájdalmas elmélkedésbe merült. Furcsa, úgy rémlett neki, hogy Leblanc úrra ismer rá. Éppen olyan volt a haja, éppen olyan az arca, már amennyire a sapkától látni lehetett, éppen olyan a járása, csak szomorúbb. De miért van munkásruhában? Mit jelent ez? Mit jelent ez az álöltözet? Mariust ez nagyon felizgatta. Mikor magához tért, első mozdulata az volt, hogy nyomon követi ezt a férfit; ki tudja, nincs-e a nyomában végre annak, akit keresett? Mindenesetre még egyszer meg kell néznie közelről ezt az embert, és világosságot kell deríteni a rejtélyre. Csakhogy ez az ötlete későn támadt, a férfi már nem volt sehol. Befordult valamelyik kis mellékutcába, és Marius nem tudott ráakadni. Ez a találkozás néhány napig foglalkoztatta; aztán elfelejtette.

„Elvégre is - mondta magában - valószínűleg csak hasonlóság az egész.”

II
Marius talál valamit

Marius még mindig a Gorbeau-házban lakott. Ott nem törődött senkivel.

Tulajdonképpen ebben az idő tájban nem is volt más lakója ennek a háznak, mint ő, és azok a Jondrette-ék, akiknek egyszer kifizette a lakásbérét, anélkül hogy valaha akár az apával, akkor az anyával, akár a lányokkal egy szót is váltott volna. A többi bérlő elköltözött vagy meghalt, vagy nem fizetett, és kidobták.

Ennek a télnek egyik napján a nap egy kissé kibukkant délután, de február másodika volt, Gyertyaszentelő régi ünnepe; ez a hazug, hathetes fagyot jelző nap ihlette Mathieu Laensbergt[824] erre a két verssorra, amelyek méltán váltak klasszikussá:

Ha a napnak ragyogni van kedve,
Barlangjába visszatér a medve.

Marius ellenben kibújt a magáéból. Besötétedett. Ez volt a vacsora ideje; mert megint csak hozzá kellett szoknia a vacsorázáshoz: Ó, jaj! Ó, gyengeségei az eszményi szenvedélynek!

Kilépett ajtajának küszöbén, amelyet Bougon néni ebben a pillanatban söpört, miközben ezt a jellemző monológot dünnyögte magában:

- Mi olcsó manapság? Minden drága. Csak a kínlódás olcsó; a kínlódás ingyen van!

Marius lassú léptekkel végigment a körúton, a sorompó felé, hogy eljusson a Saint-Jacques utcába. Lehorgasztott fejjel, elgondolkodva lépkedett.

Egyszerre csak érezte, hogy meglökték a sötétben; megfordult, és két rongyos fiatal lányt pillantott meg, az egyik hosszú és vékony volt, a másik valamivel alacsonyabb, amint sebesen, lihegve, riadtan haladtak el mellette, mintha menekültek volna; szembejöttek vele, nem látták, és elmenőben meglökték. Marius a szürkületben kivette fakó arcukat, rendetlen fejüket, borzas hajukat; szörnyű főkötőjüket, rongyos szoknyáikat és meztelen lábaikat. Rohanásuk közben beszélgettek. A nagyobbik halkan ezt mondta:

- Jöttek a zsaruk. Kicsi híja, hogy félkörbe nem csíptek.

A másik ezt felelte rá:

- Láttam őket, meglógtam, meglógtam, meglógtam!

Marius ebből a sötét tolvajnyelvből megértette, hogy a csendőrök vagy a rendőrök majdnem elfogták ezt a két gyermeket, és hogy ezek a gyermekek kisiklottak.

Elvesztek a háta mögött, a körút fái között, és néhány pillanatig a homályban olyanok voltak, mint valami elmosódó halvány fehérség.

Marius egy pillanatra megállt.

Aztán folytatta az útját, amikor megpillantott a lába előtt a földön valami kis szürkés csomagot. Lehajolt és fölemelte. Borítékféle volt, s úgy látszott, papirosok voltak benne. „Ejnye - gondolta magában -, ezt ezek a szerencsétlenek ejtették el!”

Visszafordult, kiáltott, de már nem találta őket; úgy gondolta, hogy már messzire lehetnek, zsebre vágta a borítékot, és elment vacsorázni.

Útközben a Mouffetard utca egyik kapualjában fekete lepellel bevont gyermekkoporsót látott, amely három széken nyugodott, és egy szál gyertya égett mellette. A szürkületben felbukkant két leány jutott eszébe.

„Szegény anyák! - gondolta magában. - Van szomorúbb dolog is, mint az, ha holtan látják gyermeküket: mégpedig az, ha látják, hogy gyalázatban él.” Aztán kiröppentek gondolatából ezek az árnyak, amelyek szomorúságát tarkították, s visszahullott megszokott töprengésébe. Újra szerelmének hat hónapjáról ábrándozott, és a boldogságról, amelyet a szabadban és a tavasz fényességében élvezett a Luxembourg gyönyörű fái alatt.

„Milyen szomorú lett az életem! - sóhajtott magában. - Mindenütt fiatal lányok tűnnek elém. Csakhogy valamikor angyalok voltak; most vámpírok.”

III
A négyarcú ember

Este, mikor levetkőzött, hogy lefeküdjék, ráakadt kabátja zsebében arra a borítékra, amelyet a körúton fölvett. Meg is feledkezett róla. Úgy gondolta, hogy jó lesz, ha felbontja, mert ebben a borítékban talán benne van ezeknek a lányoknak a címe, ha csakugyan az övék volt, és mindenesetre talál benne hasznos utalásokat, hogy visszajuttassa ahhoz, aki elvesztette. Kinyitotta a borítékot.

Nem volt leragasztva, és négy, ugyancsak nyitott levél volt benne.

Mindegyiken rajta volt a címzés.

Mind a négyből szörnyű dohánybűz áradt.

Az első levélnek ez volt a címzése:

Méltóságos Grucheray márkinénak,

a képviselőházzal szemben ... tér ... sz.

Marius úgy gondolta, hogy valószínűleg megtalálja azt az útbaigazítást, amit keres, és különben is, mivel a levél nem volt leragasztva, valószínű volt, hogy nem sért vele senkit, ha elolvassa.

A levél így hangzott:

Méltóságos márkiné!

a kegyesség és a könyörület erénye forrasztja össze legszorosabban a társadalmatt. Ébredjen fel keresztény érzése és vessen egy irgalmas pillantást erre a szerencsétlen spanyol áldozatára a hűségnek és ragaszkodásnak a törvényesség szent ügyéért, amelyért vérét ontotta, vagyonát áldozta, mindent, ennek az ügynek a védelmében és ma a legnagyobb nyomorúságban kínlódik. Nem kételkedik benne, hogy az ön tiszteletre méltó személye segítséget fog nyújtani, hogy megmentse keserves nyomorúságos helyzetéből a művelt és becsületes, sebekkel borított katonatisztet. Számít mindenekelőtt az emberi érzésre, amely önt eltölti és arra a rokonszenvre, amellyel méltóságos márkiné viseltetik e szerencsétlen nemzet iránt. E nemzet imája nem lesz hiába valló, és hálája megőrzi az önn drága emlékét.

Alázatos tisztelettel marattam méltóságodnak

DON ALVAREZ
spanyol lovass kapitány, Franciaországba
menekült royalista, aki útban van hazájába,
és hiányzik az útja folytatásához szükséges
költség

Az aláírás mellett nem volt semmiféle cím. Marius abban reménykedett, hogy majd megtalálja a címet a másik levélben, amelynek ez volt a címzése: Méltóságos Montvernet grófnőnek, Cassette utca 9.

Méltóságos grófnő,

Hatgyermekes csallád annya szerencsétlen vagyok, a legkissebik még csak nyolc hónapos. Beteg vagyok legutolsó szüllésem óta, a férjem öt hónapja elhagyott és nincs semmi megélhetésem a világon a legborzasztóbb nélkülözésbenn.

Reménye a méltóságos grófnőben, van szerencsém, méltósága, mély tisztelettel

BALIZARD-NÉ

Marius áttért a harmadik levélre, amely éppúgy, mint az előbbiek, könyörgő levél volt; ez volt benne:

Pabourgeot úr, választópolgár, sapka- és harisnyanagykereskedő, Saint-Denis utca, az Aux Fers utca sarkán.

Bátorkodom önhöz fordulni ezen levelemmel, hogy megkérjem, kegyeskedjék nagybecsű jóindulatával megajándékozni és becses figyelmére méltatni egy íróembert, aki beküldötte drámáját a Théâtre Français-be. A tartalma történelmi és a cselekvés Auvergne-ben fojik a császárság idejében. A stílusa azt hiszem természetes, lakonikus és vannak némi jó oldalai. Négy helyen vannak benne dalok. A komikum, a komoly, a meglepetés, a változatos jellemek és könnyedén romantikus színezet terjeng benne az egész cselszövésben, amely titokzatosan halad és végül meglepő fordulatokon át sok hatásos jelenet közepette bonyolódik ki.

Legfőbb célom volt kielégíteni azt a sóvárgást, amely egyre jobban izgatja századunk emberét, vagyis a divatot, ezt a szeszélyes és furcsa szélkakast, amely mindig az új széll felé fordul.

Bármily kitűnő is, okom van félni, hogy a kiváltságos szerzők féltékenysége és egoizmusa keresztülviszi kizáratásomat a színházból, mert jól tudom, milyen kurtán bánnak el az új írókkal.

Pabourget úr ön az íróemberek felvilágosodott pártfogója, az ön méltó hírneve felbátorít engem, hogy elküldjem leányomat, aki előterjeszti nélküllöző helyzetünket, mivel hogy nincs kenyerünk és nincs mivel fűteni ebben a télli időben. Hogy elmondja önnek, hogy én kérem hogy kegyeskedjék elfogadni mert önnek akarom ajállani drámámat és mindent amit írok, bebizonyítani önnek, mennyire sóvárgom a megtiszteltetésre, hogy az ön égisze alá rejtőzködjem és valamennyit az ön nevével ékesicsem. Ha kegyeskedik megtisztelni engemet a legszerényebb adománnyal, hozzáfogok rögtön írni egy verset, hogy lerójam önnek hállám adóját. Ezt a költeményt, amelyet iparkodom ojan tökéletesen megírni, ahogy csak lehet, elküldöm majd önnek mielőtt még beleszőném drámán elejébe és előadnák a színpadon.

Pabourget úrnak és kedves nejének,

Legkiválóbb tisztelettel.

GENFLOT, ÍRÓ

P. S. Negyven sou is elég volna.

Bocsásson meg, hogy leányomat küldöm és nem teszem tiszteletemet szeméjesen, de ruházatom szomorú motívumai sajnos nem engedik meg kimennem...

Marius végre kinyitotta a negyedik levelet. Ennek ez volt a címzése: A Nagyságos Jóltevőnek a Saint-Jacques-du-Haut-Pas-templomban. Ez a néhány sor volt benne:

Jóltevő úr.

Ha kegyeskednék elkísérni lányomat látna olyan borzasztó szerencsétlenséget és megmutatnám bizonyítványaimat.

Látván ezeket az írásokat az ön nemes lelke jóindulatú érzelme érzetében megindulna mert az igazi filozófusok mindig mély megindulásokat érzenek.

Bizony igaz, irgalmas uram, hogy szenvedni kell a legkegyetlenebb szükséget és hogy roppant fájdalmas, hogy bizonyos segítséget kapjunk, igazoltatni a hatósággal, mintha bizony enélkül nem szenvedhetne és nem halhatna éhen az ember míg arra vár, hogy segicsenek a nyomorúságunkon. A sors nagyon végzetes eggyesekre és nagyon tékozló és nagyon kegyes másokkal.

Várom az ön látogatását vagy adományát, ha kegyeskedik küldeni és kérem kegyeskedjék legméjebb tiszteletemet fogadni amellyel van szerencsém

nagyságos és nagylelkű uramnak
legalázatosabb
és legengedelmesebb szolgája,
P. FABANTOU, DRÁMAI MŰVÉSZ

Marius a négy levél elolvasása után sem igen tudott többet, mint előtte. Először is egyik levélíró sem adta meg a címét.

Aztán úgy látszott ugyan, hogy négy különböző egyéntől származnak a levelek, don Alvareztől, Balizard-nétól, Genflot költőtől és Fabantou drámai színésztől, de az volt bennük a különös, hogy mind a négy egy kéznek az írása volt.

Mi egyéb következett ebből, mint az, hogy mind a négyet ugyanaz az ember írta?

Ezenfelül, és ez még valószínűbbé tette a föltevést, mind a négy egyformán durva sárga papirosra volt írva, egyformán dohánybűzös volt, és ámbár az illető igyekezett nyilván más-más stílusban írni, mégis ugyanazok a helyesírási hibák ismétlődtek valami mélységes lelki nyugalommal, és Genflot, az íróember éppúgy elkövette őket, mint a spanyol kapitány.

Fölösleges erőlködés lett volna találgatni ezt a kis titkot. Ha nem úgy találta volna, azt kellett volna hinnie, hogy valami rossz tréfa. Marius sokkal szomorúbb volt, hogysem jókedvűen fogadhatta volna a véletlennek ezt az enyelgését, vagy odaadta volna magát ahhoz a játékhoz, amelyet, úgy látszik, az utca kövezete akart játszani vele. Úgy rémlett neki, hogy az ő szeme van bekötve ebben a szembekötősdiben, és hogy ez a négy levél csúfot űz belőle.

Egyébként semmi sem mutatott arra, hogy ezek a levelek azoké a leányoké volnának, akikkel Marius a körúton találkozott. Mindent összevéve, nyilván értéktelen irkafirka volt az egész.

Marius visszatette a leveleket a borítékba, az egészet odavágta a sarokba, és lefeküdt.

Reggel hét órakor éppen fölkelt és megreggelizett, és hozzá akart látni a munkájához, amikor halkan kopogtattak az ajtaján.

Mivel nem volt semmije, sohasem zárta be ajtaját, hacsak nagy ritkán olyankor nem, amikor sürgős munkája volt. Egyébként még ha el is ment hazulról, bent hagyta a kulcsot a zárban.

- Mindenét ellopják - mondogatta Bougon néni.

- Ugyan mit? - kérdezte Marius. Mégis megtörtént, hogy egyszer ellopták egy pár viselt cipőjét, Bougon néni határtalan diadalára.

Még egyszer kopogtattak, nagyon halkan, mint az előbb.

- Szabad - mondta Marius.

Nyílt az ajtó.

- No, mi az, Bougon néni? - szólt oda Marius, de még csak föl sem nézett az asztalán heverő könyvekből és kéziratokból.

Egy hang, de nem Bougon néni hangja, megszólalt:

- Bocsánat, uram...

Tompa, bágyadt, fojtott, rekedt hang volt, mint valami öreg iszákosnak pálinkától megtört hangja.

Marius élénk mozdulattal odafordult, és egy fiatal lányt pillantott meg.

IV
Rózsa a nyomorúságban

Egészen fiatal leány állt a félig nyitott ajtóban. A padlásszoba ablaknyílása, amelyen a napfény beszűrődött, pontosan szemben volt az ajtóval, és fakó fénnyel világította meg az arcát. Sápadt, hitvány, vézna teremtés volt; csak ing és szoknya fedte borzongó és dermedt meztelenségét. Az öve madzag, a haját madzag fogta össze, hegyes vállai kimeredtek ingéből, szőke és vizenyős sápadtság ömlött el rajta, kulcscsontjai földszínűek, kezei vörösek, szája félig nyitott és eltorzult, fogai hiányosak, szeme fénytelen, vakmerő és sunyi, alakja csenevész fiatal leányé, tekintete fonnyadt vénasszonyé; ötven év és tizenöt év vegyüléke; egyike azoknak a teremtéseknek, akik egyszerre esendők és rettenetesek, és vagy megdöbbentik, vagy könnyekre fakasztják az embert.

Marius fölkelt, és rémülten nézte ezt a teremtést, aki hasonló volt azokhoz az árnyalakokhoz, amelyek álmainkon átsuhannak.

Főképpen az volt szívet facsaró, hogy ez a leány nem csúnyának született. Kisgyerek korában bizonyára csinos volt. Gyerekkori szépsége még viaskodott a züllöttség és a szegénység okozta undorító koravénséggel. A szépségnek egy foszlánya ott haldoklott ezen a tizenhat éves arcon, mint az a halvány napfény, amely meghal egy téli nap hajnalának szörnyű felhői alatt. Ez az arc nem volt egészen ismeretlen Marius előtt. Úgy rémlett neki, mintha már látta volna.

- Mi tetszik, kisasszony? - kérdezte.

A leány részeg fegyencre valló hangján ennyit felelt:

- Levelet hoztam önnek, Marius úr.

Nevén szólította Mariust; most megbizonyosodott felőle, hogy csakugyan őt keresi; de hát ki volt ez a lány? Honnan tudta a nevét?

Nem is várta meg, hogy Marius beljebb tessékelje, belépett. Határozottan lépett be, valami szívet facsaró biztonsággal nézett végig a szobán és a vetetlen ágyon. Mezítláb volt. Szoknyájának tág lyukain átlátszottak ösztövér combjai és sovány térdei. Didergett.

Csakugyan levél volt a kezében; átadta Mariusnak.

Marius, mikor a levelet felbontotta, észrevette, hogy a nagy és széles záróostya még nedves. A levél nem jöhet nagyon messziről. Olvasta:

Kedves szomszédom, fiatalúr!

Értesültem irányomban való jóságáról, tudniillik, hogy hat hónappal ezelőtt kifizette a lakásbéremet. Áldom önt, fiatalember. Nagyobbik leányom elmondja majd, hogy két napja egy falat kenyerünk sincs, pedig négyen vagyunk, és a feleségem beteg. Ha nem csal gondolatom, azt hiszem, remélhetem, hogy az ön nemes szíve megindul ezen a tényálladékon és elfogja a vágy, hogy könyörületes legyen és kegyeskegyék valami csekély adományt hozzám származtatni.

Ama megkülönböztetett tisztelettel, amellyel az emberiség jóltevőjének tartozunk, vagyok

JONDRETTE

P. S. - Leányom várja parancsait, Marius úr.

Ez a levél annak a rejtélyes kalandnak a bonyodalmában, amely Mariust tegnap este óta foglalkoztatta, olyan volt, mint mikor gyertyát gyújtanak a pincében. Hirtelen minden megvilágosodott.

A levél onnan származott, ahonnan a másik négy. Ugyanaz az írás volt, ugyanaz a stílus, ugyanaz a helyesírás, ugyanaz a papiros, ugyanaz a dohánybűz.

Öt levél volt, öt történet, öt név, öt aláírás és csak egy levélíró. Don Alvarez spanyol kapitánynak, a szerencsétlen Balizard-nénak, Genflot drámaköltőnek, az öreg Fabantou komédiásnak, mind a négynek Jondrette volt a neve, ha ugyan magát Jondrette-et egyáltalán Jondrette-nek hívták.

Amaz elég hosszú idő óta, mióta Marius a házban lakott, mint említettük, csak nagyon ritkán volt alkalma látni, sőt csak megpillantani is jelentéktelen szomszédságát. Máshol járt a lelke, és ahol a lélek, ott a tekintet. Bizonyosan nemegyszer találkozott Jondrette-ékkel a folyosón vagy a lépcsőn; azonban az ő szemében csak tűnő árnyak voltak; olyan keveset törődött velük, hogy tegnap este beleütközött a körúton a Jondrette leányokba, és meg sem ismerte őket, mert nyilván ők voltak, és most is ez, aki bejött a szobájába, a szánakozáson és az undoron keresztül csak nagy nehezen ébresztett fel benne valami halvány emléket, hogy már találkozott vele valahol.

Most mindent tisztán látott. Megértette, hogy szomszédjának, Jondrette-nek nyomorúságában az a foglalkozása, hogy kiaknázza bizonyos jótékony emberek könyörületességét, címeket szerez, és álnevek alatt ír olyan embereknek, akikről azt hiszi, hogy gazdagok, és megindul a szívük azoktól a levelektől, amelyeket a lányai adnak át nekik, a maguk veszélyére és kockázatára, mert ez az apa annyira volt, hogy kockára vetette a leányait; a sorssal játszott egy játszmát, és a leányait dobta oda tét gyanánt. Marius rájött, hogy tegnap esti menekülésükből, lihegésükből, rémületükből és a tolvajszavakból ítélve, amelyeket hallott, ezek a szerencsétlenek valószínűleg valami isten tudja, milyen sötét mesterséget űznek, és hogy mindez az emberi társadalom jelen állapotának következtében két nyomorúságos lényt teremtett, akik nem voltak sem gyermekek, sem leányok, sem asszonyok, hanem valamiféle tisztátalan és ártatlan szörnyetegek, a nyomor alkotásai.

Névtelen, szomorú teremtmények, sem koruk, sem nemük, már sem a jóra, sem a rosszra nem képesek, és mikor a gyermekkorból kinőnek, immár nincs számukra semmi a világon, sem szabadság, sem erény, sem felelősség. Tegnap friss, mára elfonnyadt lelkek, hasonlatosak az utcára hullott virághoz, amelyet minden sár beszennyez, míg végre eltapos egy kerék.

Közben, míg Marius döbbent és fájdalmas tekintettel nézegette a leányt, az kísértetes merészséggel jött-ment a padlásszobában. Tett-vett, és nem törődött a meztelenségével. Egy-egy pillanatra kibontott és szakadozott inge lecsúszott majdnem a derekáig. Eltologatta a székeket, összetúrta az alacsony szekrényre kirakott toalett-tárgyakat, babrált Marius ruháival, felkutatta, hogy mi van a szögletekben.

- Nini - szólalt meg -, önnek tükre is van!

És mintha egyedül lett volna, dalfoszlányokat dúdolt, bolondos refréneket, amelyek rekedt torokhangján gyászosan kongtak. E merészségén áttört valami megnevezhetetlen mesterkéltség, nyugtalanság és megalázottság. A szemtelenség tulajdonképpen szégyenkezés.

Nem lehetett komorabb látvány, mint ahogy itt ugrabugrált, úgyszólván röpködött a szobában, mint valami fénytől megriadt vagy tört szárnyú madár. Az embernek az az érzése támadt, hogyha más nevelést kap, és más a sorsa, ennek a fiatal lánynak szabad és vidám modora valami lenyűgöző kedvességben nyilvánulhatott volna meg. Az az állat, amely galambnak született, sohasem változik réti sassá. Ilyesmi csak emberek közt fordul elő.

Marius elrévedezett, és békén hagyta.

A leány odalépett az asztalhoz.

- Ó! - kiáltott fel. - Könyvek!

Üveges szemén fény suhant át. Újra megszólalt, és hangjában ott érzett a boldogság, hogy eldicsekedhetik valamivel, ami minden emberi teremtésnek gyönyörűsége:

- Én tudok olvasni, bizony.

Hirtelen felkapta az asztalról a nyitott könyvet, és meglehetősen folyékonyan olvasta:

„...Bauduin tábornok parancsot kapott, hogy dandárjának öt zászlóaljával foglalja el Hougomont-kastélyt, amely a waterlooi sík közepén van...”

Megállt:

- Ah! Waterloo! Ismerem. Régi csata. Apám ott volt. Apám a hadseregben szolgált. Mi bezzeg lelkes bonapartisták vagyunk, tudja! Waterloonál az angolok ellen harcoltunk.

Letette a könyvet, felvett egy tollat, és felkiáltott:

- És írni is tudok ám!

Bemártotta a tollat a tintába, és odafordult Mariushoz:

- Megmutassam? Ide nézzen, írok valamit, hogy megmutassam.

És mielőtt a fiúnak ideje lett volna válaszolni, máris leírta egy fehér papírlapra, amely az asztal közepén hevert: Itt vannak a zsaruk.

Aztán ledobta a tollat.

- Nincs benne helyesírási hiba. Megnézheti. Jó nevelést kaptam én is, a testvérem is. Nem mindig voltunk olyanok, mint most vagyunk. Nem arra születtünk...

Itt megállt, fénytelen szemét Mariusra szegezte, felkacagott, és olyan hangsúllyal, amelyben a leghatártalanabb cinizmus fojtogatta el a leghatártalanabb szorongást, odavágta: - Eh!

És vidám dallamon ezt a szöveget dúdolta:

Éhes vagyok, apám,
Nincsen pecsenyém.
Fázom, édesanyám,
Ingem sem enyém. Dideregj,
Lolotte,
Pityeregj,
Jacquot.

Alighogy bevégezte a dalocskát, felkiáltott:

- Jár néha színházba, Marius úr? Én járok. Van egy kisöcsém, aki művészekkel barátkozik, és néha ad jegyet. Éppenséggel nem szeretem a karzati ülést. Kényelmetlenül, rosszul érzi magát az ember. Néha durva emberek vannak ott; vannak rossz szagú emberek is.

Azután végignézte Mariust, s furcsán elváltozott arccal ezt mondta neki:

- Marius úr, tudja, hogy ön nagyon csinos fiú?

Mind a kettőjüknek egyszerre ugyanaz a gondolatuk támadt; erre a lány elmosolyodott, a fiú elpirult. A lány odament hozzá, és a vállára tette a kezét.

- Marius úr, ön rám sem hederít, de én ismerem önt. Én találkozom önnel itt a lépcsőn, aztán néha, mikor arra sétálok, látom, hogy bemegy bizonyos Mabeuf apóhoz, aki az Austerlitz felé lakik. Ej, de jóképű így, ezzel a felbodrozott hajjal.

Igyekezett bársonyos hangon beszélni, de ebből csak annyi sikerült, hogy a hangja nagyon elhalkult. Szavainak egy része elveszett, mielőtt még a gégéjéből az ajkáig jutott volna, mint valami zongorán, amelynek hiányos a billentyűzete.

Marius lassan hátrált.

- Kisasszony - mondta hideg komolysággal -, van nálam egy csomag, amely, azt hiszem, az önöké. Engedje meg, hogy átadjam. - És feléje nyújtotta a borítékot, amelyben a négy levél volt.

A lány összecsapta a kezeit, és felkiáltott:

- Mindenütt kerestük!

Aztán hirtelen elkapta a csomagot, felnyitotta a borítékot, és közben egyre beszélt:

- Szentséges Úristen! Hogy kerestük, én is, a testvérem is! És ön találta meg! A körúton, ugye? Bizonyosan a körúton! Tudja, futás közben ejtettük el. A kishúgom butasága. Mikor hazaértünk, már nem volt meg. Mivel nem akartunk verést kapni, mert az fölösleges, teljességgel fölösleges, végképpen fölösleges, azt mondtuk itthon, hogy a leveleket átadtuk a címzetteknek, és hogy mindenünnen üres kézzel küldtek el. Hát itt vannak ezek a szerencsétlen levelek! És miből látta, hogy az enyémek? Á! Igen, az írásról! Hát akkor ön az, akinek tegnap este nekimentünk. Koromsötét volt, bizony! Mondtam is a testvéremnek: Valami úr volt ez? A testvérem azt mondta rá: Azt hiszem, hogy úr!

Közben kinyitotta a „nagyságos jóltevőnek a Saint-Jacques-du-Haut-Pas-templomban” címzett könyörgő levelet.

- Nini! - állapította meg. - Hisz ez annak az öregnek szól, aki a misére jár. Elviszem neki. Csakugyan, most van az ideje. Talán ad valamit, amiből megebédelhetünk.

Aztán tovább kacagott, és folytatta:

- Tudja, mit jelent az, ha ma ebédelhetünk? Azt jelenti, hogy megesszük a tegnapelőtti ebédünket, a tegnapelőtti vacsoránkat, a tegnapi ebédünket, a tegnapi vacsoránkat, és mindezt egyszerre, ma reggel. Nohát, a teremtésit! Ha ez sem elég nektek; dögöljetek meg, kutyák!

Ez eszébe juttatta Mariusnak, miért is jött hozzá ez a szerencsétlen. Kotorászott a mellényzsebében, de nem talált semmit.

A leány csak folytatta, és úgy beszélt, mintha már nem is tudna arról, hogy Marius ott van.

- Néha kimegyek esténként. Néha nem jövök haza. Mielőtt ideköltöztünk, múlt télen, a hidak ívei alatt laktunk. Összebújtunk, hogy meg ne fagyjunk. A húgom sírdogált. Milyen szomorú a víz! Ha arra gondoltam, hogy beleugrom, ezt mondtam magamban: Nem, nagyon hideg. Egészen egyedül megyek ki, ha akarok, és néhanapján az árkokban alszom. Tudja, éjjel, mikor a körúton járok, látom a fákat; olyanok, mint az akasztófák, látom a nagy koromfekete házakat, olyanok, mint a Notre-Dame tornyai, elképzelem, hogy a fehér falak a folyó, és ezt mondom magamban: Nini, itt a víz! A csillagok olyanok, mint lampionok a kivilágításokon, mintha füstölnének, és a szél kioltaná őket; én megrémülök, mintha csak lovak fújnának a fülembe; pedig csak az éjszaka; kintornákat hallok és szövőgépek zakatolását, és tudom is én, mit még. Úgy rémlik, hogy kövekkel dobálnak, ész nélkül menekülök, minden forog, minden forog. Ha az ember éhes, az nagyon furcsa.

És riadt tekintettel nézte a fiút.

Marius átkutatta és felturkálta zsebeit, és sikerült végre öt frankot és tizenhat sout összekaparnia. Ebben a pillanatban ez volt minden vagyona. „Ez itt a mai ebédem - gondolta magában -, holnap majd meglátjuk.” Félretette a tizenhat sout, és az öt frankot odaadta a leánynak.

Ez elkapta a pénzt.

- Jaj, de jó - szólalt meg -, kisütött a nap!

És mintha csak ennek a napnak az volna a tulajdonsága, hogy felolvasztja agyában a tolvajnyelv egész áradatát, folytatta:

- Öt frank! Egy napcsi! Egy lázsiás! Ebben az odúban! Ez bődület! Maga jó gyerek. Szívem szotty. Éljenek a haverok! Két napig lesz tütüke! Meg husibusi! Zaba rogyásig! Meg klassz lötty!

Felhúzta ingét a vállára, mélyen meghajolt Marius előtt, aztán barátságosan intett neki, megindult az ajtó felé, s még visszaszólt:

- Jó napot, uram. Mindegy. Pucolok a tatukámhoz.

Kimenet észrevett a szekrényen egy darab száraz kenyérhéjat, amely ott penészedett a porban; rácsapott, beleharapott, és ezt dünnyögte:

- Ez jó! Ez kemény! Ebbe beletörik a fogam.

Aztán kiment.

V
A gondviselésszerű kémlelőlyuk

Marius öt éve élt már a szegénységben, az ínségben, sőt a nélkülözésben, de most vette észre, hogy az igazi nyomorúságot nem ismerte. Az igazi nyomorúságot csak most látta. Az a kísértet volt ez, amely az imént a szeme elé került. Csakugyan, aki csak a férfi nyomorúságát látta, nem látott semmit, a gyermek nyomorúságát kell látnia.

Ha a férfi végső szükségbe jutott, végső eszközökhöz folyamodik. Jaj azoknak a védtelen teremtéseknek, akik vele élnek! Munka, kereset, kenyér, tűz, bátorság, jóakarat, mindene egyszerre hiányzik. Úgy látszik, hogy mikor a napfény kihunyt odakint, az erkölcsi fény kihuny benne; ebben a sötétségben a férfi fölfedezi a nő és a gyermek gyöngeségét, és erőszakosan kényszeríti őket becstelenségekre.

Akkor aztán minden szörnyűség lehetséges. A kétségbeesést csak törékeny kerítések övezik, amelyek mind a vétkekre vagy a bűnre nyílnak.

Az egészséggel, az ifjúsággal, a becsülettel, a még tiszta test szent és vad érzékenységével, a szívvel, a szüzességgel, a szeméremmel, a léleknek e takarójával borzalmasan elbánik ez a tapogatózás, amely segítséget keres, belebotlik a gyalázatba, és alkalmazkodik hozzá. Apák, anyák, gyermekek, testvérek, nővérek, férfiak, nők, leányok összetapadnak és összetömörülnek, mint valami ásvány kristályai, ebben a ködös zagyvalékában a nemeknek, rokonságoknak, koroknak, gyalázatoknak, ártatlanságoknak. Egyik a másikhoz támaszkodik, összegubbaszkodnak a sorsnak ebben a furcsa odújában. Szánalmasan nézegetik egymást. Ó, a szerencsétlenek! Milyen sápadtak! Hogy dideregnek! Mintha olyan bolygón volnának, amely jóval messzebb van a naptól, mint mi.

Ez a fiatal lány Marius szemében valahogy a sötétség követe volt.

Az éjszakának undorító oldalát leplezetlenül feltárta előtte.

Marius szinte szemrehányást tett magának azért, mert annyira belemerült az álmodozásba és szenvedélyébe; ez gátolta meg egészen a mai napig abban, hogy egy pillantást vessen szomszédaira. Az, hogy lakásuk bérét kifizette, csupán gépies mozdulat volt, ezt mindenki megtette volna; de neki, Mariusnak, többet kellett volna tennie. Hogyan! Csupán egy fal választja el ezektől az elhagyatott teremtésektől, akik tapogatózva tengődnek az éjszakában, kívül az élők világán, itt él közvetlen mellettük, bizonyos tekintetben ő volt az utolsó láncszeme az emberi nemnek, amelyhez még hozzáérhettek, hallotta, hogy ott élnek, vagyis inkább hörögnek mellette, és rájuk se hederített! Mindennap, minden pillanatban hallotta a falon át, hogy topognak, járnak-kelnek, beszélnek, és nem figyelt rájuk! És szavaikban bőven volt sóhajtás, és még csak meg sem hallgatta őket! Gondolata másutt járt, ábrándjain, lehetetlen sugárzásokon, mesebeli szerelmeken, bolondságokon, míg ezek az emberi teremtések, testvérei Jézus Krisztusban, testvérei a népben, halálküzdelemben vergődtek itt mellette! Halálküzdelemben vergődtek haszontalanul! Ő maga is hozzájárult szerencsétlenségükhöz, és súlyosbította. Mert ha más szomszédjuk lett volna, nem ilyen ábrándos, hanem figyelmesebb szomszéd, rendes és jótékony ember, akkor nyilván feltűnt volna neki a nyomorúságuk, észrevette volna ínségük jeleit, és talán már régóta talpra állította és megmentette volna őket! Igaz ugyan, hogy nagyon züllötteknek, nagyon romlottaknak, nagyon hitványaknak, sőt nagyon gyűlöleteseknek látszottak, de ritka ember az olyan, aki a süllyedésben nem aljasodik el; különben van egy bizonyos pont, ahol a szerencsétlenek és a becstelenek összekeverednek és egybevegyülnek, és egyetlen végzetes szóval jelölhetők: nyomorultak; ki a hibás ebben? És aztán vajon nem akkor kell-e a könyörületességnek legnagyobbnak lennie, mikor legmélyebb a süllyedés?

Miközben ezt az erkölcsi oktatást adta magának, mert voltak alkalmak, amikor Marius, mint minden igazában becsületes szív, önmagának volt a pedagógusa, és szigorúbban megpirongatta magát, mint ahogy megérdemelte - eközben nézegette a falat, amely Jondrette-éktől elválasztotta, mintha csak könyörületességtől túláradó tekintetével át tudta volna fúrni ezt a kerítést, és ezzel fel tudta volna melegíteni ezeket a szerencsétleneket. Ez a fal vékony gipszréteg volt, amelyet lécek és gerendák tartottak, és amelyen, mint láttuk, érthetően áthangzott a szavak és hangok zsongása. Marius-fajta álmodozónak kellett lennie, hogy ezt mindeddig ne vegye észre. Papírkárpit nem volt a falon sem Jondrette-ék, sem Marius felől; a durva tákolmányt meztelenül látták. Marius szinte öntudatlanul vizsgálta végig ezt a választófalat; néha az ábrándozás is vizsgálódik, figyel és fürkész, mint ahogy a gondolkodás tenné. Egyszerre csak fölkelt. Fent, közel a mennyezethez, háromszögű lyukat vett észre, amely úgy keletkezett, hogy három léc összeért, és a közük üresen maradt. Nem volt benne gipsz, aminek el kellett volna tömnie ezt a lyukat, és ha az ember fellépett a fiókos szekrényre, ezen a nyíláson át beláthatott Jondrette-ék odújába. A könyörület kíváncsi, és kíváncsinak is kell lennie. Ez a lyuk afféle kémlelőlyuknak kínálkozott. Megengedett dolog alattomban kilesni a nyomorúságot, hogy segítsen rajta az ember. „Lássuk csak, miféle emberek ezek, és hogyan is élnek” - gondolta magában Marius.

Fölmászott a szekrényre, szemét a nyíláshoz illesztette, és szemlélődött.

VI
A vadember a vackán

A városokban éppúgy, mint az erdőkben, vannak barlangok, amelyekben megbúvik mindaz, ami bennük a leggonoszabb és a legfélelmetesebb. Csakhogy míg a városokban az, ami ekként megbújik, vérszopó, piszkos és kicsi, vagyis rút, ami az erdőben megbújik, vérszopó, vad és nagyszerű, vagyis szép. A kétféle tanya közül az állatoké különb, mint az embereké. A barlangok különbek, mint az odúk.

Az, amit Marius látott, odú volt.

Marius szegény volt, a szobája is szegényes; azonban nemes szegénységhez illőn, padlásszobája tiszta volt. Az az odú, amelybe ebben a pillanatban tekintete belemélyedt, undorító, piszkos, bűzös, fertőzetes, sötét, szennyes volt. Minden bútorzata egy szalmaszék, egy rozoga asztal, néhány öreg cserépedény, és két sarkában két leírhatatlan ágy; minden világosságot egy négytáblás padlásablakból kapott, amelyet pókhálók függönyöztek. Ezen a padláslyukon át éppen csak annyi világosság hatolt be, hogy egy emberi arc kísértet arcnak lássék. A falak mintha fekélyesek volnának, tele voltak kaparásokkal és sérülésekkel mint valami szörnyű betegségtől eltorzított arc. Nyirkos izzadság csöpögött róluk. Durván felmázolt trágár rajzok tűntek szembe rajtuk.

Az a szoba, amelyben Marius lakott, töredezett téglával volt padlózva, emez sem kövezve, sem deszkázva nem volt; a ház régi nyersgipsz födémén jártak, amely megfeketedett a lábnyomoktól. A hepehupás talajon, amelyre mintegy rákérgesedett a por, és amely még szűz volt a seprűtől, szeszélyes alakzatokban csoportosultak ócska papucsok, cipők és szörnyű rongyok; egyébként a szobában volt kandalló; ezért volt negyven frank az évi bére. Ebben a kandallóban minden volt, melegítő fazék, törött deszkák, szögekre aggatott rongyok, madárkalitka, hamu, sőt még egy kis tűz is. Két hasáb fa füstölgött benne keservesen.

Fokozta még ennek a padláslakásnak a borzalmasságát az, hogy nagy volt. Voltak benne kiugrók, szögletek, fekete lyukak, mélyedések a tető alatt, öblök és hegyfokok. Innen azok a förtelmes, kikutathatatlan szögletek, amelyeken bizonyosan öklömnyi pókok, lábnyi hosszú pincebogarak, sőt talán még holmi meghatározhatatlan szörnyű emberi lények is tanyáztak.

Az egyik ágy az ajtó mellett volt, a másik az ablak mellett. Mind a kettőnek az egyik vége a kandallóhoz ért, és éppen szemben volt Máriusszal.

Közel ahhoz a nyíláshoz, ahonnan Marius kémlelődött, az egyik sarokban fekete keretes színes metszet volt a falra akasztva, amelynek alján nagy betűkkel ez volt a felírás: Az álom. A kép alvó asszonyt és alvó gyermeket ábrázolt, a gyermek az asszony térdein, felhőben sas szállt, csőrében korona, és az asszony fel sem ébred, úgy hárítja el a koronát a gyermek feje felől; a háttérben Napóleon dicsfénytől övezetten sárga oszlopfős sötétkék oszlopra támaszkodik, amelyen ez a felírás ékeskedik:

MARIMGO
AUSTERLITS
IENA
WAGRAMME
ELOT

E kép alatt téglalap alakú fatábla volt a földön, ferdén a falhoz támasztva. Olyan volt, mint valami megfordított kép, amelynek a túlsó oldalán van a festmény, mint a falról levett faburkolat, amelyet ittfelejtettek addig, amíg újra visszahelyezik.

Az asztalnál, amelyen Marius tollat, tintát és papirost vett észre, körülbelül hatvanéves, kicsiny, sovány, fakó, vad, ravasz képű, kegyetlen és nyugtalan férfi ült; undorító gonosztevő.

Ha Lavater[825] megvizsgálhatta volna ezt az arcot, megállapította volna, hogy keselyű és ügyész vegyülete; a ragadozó madár és a rossz hírű, ravasz ember vegyülete; amelyben az egyik a másikat eltorzítja és kiegészíti, az agyafúrt ember nemtelenné aljasítja a ragadozó madarat, a ragadozó madár rettenetessé torzítja az agyafúrt embert.

Ennek a férfinak hosszú, őszes szakálla volt. Női inget viselt, ez fedetlenül hagyta szőrös mellét és meztelen karjait, amelyeken szürkülő szőrszálak meredeztek. Az ing alatt sáros nadrág látszott ki, és olyan csizmák, amelyekből kikandikáltak a lábujjai.

Pipa volt a szájában, pöfékelt. Kenyér már nem volt az odúban, dohány azonban még volt.

Írt, valószínűleg megint olyan levelet, amilyeneket Marius már olvasott.

Az asztal egyik sarkán szembetűnt egy elrongyolt, ócska, vöröses kötet, és alakja, a kölcsönkönyvtárak régi tizenkettedrét alakja, elárulta, hogy regény. Fedőlapján kövér nagybetűkkel ez a cím terpeszkedett:

ISTEN, KIRÁLY, BECSÜLET, ÉS A HÖLGYEK. ÍRTA DUCRAY-DUMINIL. 1814.

A férfi írás közben hangosan beszélt, és Marius hallotta a szavait:

- Szörnyű, hogy nincs egyenlőség meg a halál után sem! Tessék benézni a Pére-Lachaise temetőbe! A nagyok, akik gazdagok, fönt vannak az akácfasorban, amely ki van kövezve. Kocsin mehetnek oda. A kicsik, a szegénynépek, a szerencsétlenek: oda se neki! Ott lent dobálják le őket, ahol térdig ér a sár, lyukakba, nedvességbe. Azért dobják oda őket, hogy hamarabb elrothadjanak! Ha az ember nem akar elsüllyedni, nem látogathatja meg őket.

Megállt, öklével az asztalra sújtott, és fogcsikorgatva tette hozzá:

- Ó! El tudnám pusztítani a világot!

A kandalló mellett, mezítláb, kövér nő gubbaszkodott, éppúgy lehetett negyven-, mint százéves.

Rajta is csupán egy szál ing volt, és ócska posztódarabokkal foltozott kötött szoknya. Durva vászonkötény takarta félig a szoknyáját. Bár ez a nő összelapult és egészen összegémberedett, látszott, hogy nagyon magas termetű; férjéhez képest valóságos óriás volt. Vörösesszőke, szürkülő, borzas haját időnként megpiszkálta lapos körmű, lucskos, irdatlan kezével.

Mellette éppolyan alakú nyitott könyv feküdt a földön, mint a másik, valószínűleg ugyanannak a regénynek egyik kötete.

Az egyik ágyon Marius észrevett egy hosszú, fakó kislányt; ott ült majdnem meztelenül, lelógatta a lábát, és mintha se nem hallott, se nem látott, se nem élt volna.

Bizonyosan annak a húga volt, aki az előbb bejött hozzá.

Tizenegy-tizenkét évesnek látszott. Ha alaposan szemügyre vette az ember, észrevehette, hogy legalább tizenöt. Ez volt az a lány, ki tegnap este ezt mondta a körúton: „Meglógtam, meglógtam, meglógtam!”

Olyan nyápicfajta volt, amely sokáig megakad a fejlődésben, aztán egyszerre hirtelen növésnek indul. A nyomorúság tenyészti ki ezeket a szomorú embernövényeket. Ezeknek a teremtéseknek nincs sem gyermekségük, sem fiatalságuk. Tizenöt éves korukban tizenkettőnek látszanak, tizenhat éves korukban húsznak. Ma még kislányok, holnap asszonyok. Szinte azt mondaná az ember, hogy átugranak az életen, hogy minél hamarább végezzenek vele.

Ebben a pillanatban ez a teremtés gyermeknek látszott.

Egyébként ebben a lakásban nyoma sem mutatkozott semmiféle munkának; munkaasztalnak, rokkának, szerszámnak se híre, se hamva. Az egyik sarokban egy rakás gyanús külsejű vasdarab. A komor renyheség volt ez, amely nyomon követi a kétségbeesést, és megelőzi a haláltusát.

Marius egy darabig elnézegette ezt a gyászos lakást, amely iszonyatosabb volt, mint egy sír belseje, mert érzett benne az emberi lélek mozgása és az élet lüktetése.

A padláslyuk, a pince, a mély gödör, amelyben némely ínségesek a társadalom épületének legfenekén csúsznak-másznak, még nem egészen a sír, csak az előszobája; azonban valamint a gazdagok legnagyobb pompájukat palotájuk bejáratában tárják ki, akként úgy látszik, hogy szomszédjuk, a halál, az ilyenfajta előcsarnokban rakja ki legnagyobb nyomorúságát.

A férfi elhallgatott, a nő nem beszélt, a leány mintha nem is lélegzett volna. Hallatszott a toll percegése a papiroson.

A férfi, miközben folyton írt, dörmögött:

- Bitang! Bitang! Mind bitang!

Salamon bölcs mondásának ez a változata sóhajtást csalt ki az asszonyból.

- Barátocskám, nyugodj meg - mondta neki. - Ne mérgelődj, kedves. Megtisztelve érezhetik magukat ezek az emberek, hogy írsz nekik, uracskám.

A nyomorúságban a testek egymáshoz bújnak, mint a hidegben, a szívek azonban eltávolodnak egymástól. Minden arra vallott, hogy ez a nő bizonyosan szerette ezt a férfit, mindazzal a szeretettel, ami csak benne volt; csakhogy az egész családra súlyosodó szörnyű nyomorúságnak mindennapos veszekedéseiben ez a szerelem kihűlt. Nem maradt benne férje iránt egyéb, csak az érzelem hamva. Azonban a kedveskedő megszólítások tovább éltek, ami gyakran előfordult. Így szólította a férjét: „Kedves, barátocskám, uracskám” stb., de csak a szájával, a szíve hallgatott.

A férfi megint nekifeküdt az írásnak.

VII
Stratégia és taktika

Marius elszorult szívvel éppen le akart szállni rögtönzött megfigyelőhelyéről, amikor valami zaj vonta magára a figyelmét, és ott tartotta a helyén.

A padlásszoba ajtaja hirtelen kinyílt.

Az idősebbik lány tűnt fel a küszöbön.

Besározott ormótlan férficipő volt a lábán; a sár még kivörösödött lábikrájára is felfreccsent; rongyos, ócska köpeny volt rajta, amelyet Marius egy órával ezelőtt nem látott, mert valószínűleg letette az ajtóban, hogy annál nagyobb könyörületet ébresszen benne, és mikor kiment, bizonyosan megint fölvette. Belépett, becsapta az ajtót, megállt, hogy lélegzetet vegyen, mert egészen kifulladt, aztán a diadal és az öröm sugárzásával kiáltott fel:

- Jön!

Az apa odanézett, az asszony odafordította a fejét, a húga meg sem moccant.

- Kicsoda? - kérdezte az apa.

- Az az úr!

- Az emberbarát?

- Az.

- A Saint-Jacques-templomból?

- Az.

- Az az öreg?

- Az.

- És jön?

- A nyomomban jön.

- Bizonyosan?

- Bizonyosan.

- Csakugyan idejön?

- Kocsin jön.

- Kocsin. Hisz ez Rothschild!

Az apa fölkelt.

- Honnan tudod olyan bizonyosan? Ha kocsin jön, hogy van az, hogy te előbb értél ide, mint ő? Legalább megmondtad neki pontosan a címünket? Megmondtad neki pontosan, hogy a folyosó végén jobbra az utolsó ajtó? Csak el ne tévessze! Hát ott találtad a templomban? Elolvasta a levelemet? Mit mondott?

- Lárifári! - vágott bele a lány. - Csak lassan a testtel, öregem! Így volt: bementem a templomba, ő ott volt a rendes helyén, én köszöntöttem, átadtam neki a levelet, ő elolvasta, és így szólt: Hol laknak, gyermekem? Én ezt mondtam: Uram, odavezetem önt. Erre ő ezt felelte: Nem, adja meg a címét, a leányomnak úgyis be kell vásárolnia, kocsit fogadok, és mire maga hazaér, én is ott leszek maguknál. Hát megmondtam neki a címünket. Mikor megmondtam neki a házat, mintha meglepődött volna, és egy kicsit habozott, aztán ezt mondta: Mindegy, elmegyek. A mise végén láttam, amint kiment a lányával a templomból, és láttam, hogy kocsiba szálltak. És bizony pontosan megmondtam neki, hogy a folyosó végén jobbra az utolsó ajtó.

- És miből gondolod, hogy eljön?

- Láttam a kocsit, mikor beért a Petit-Banquier utcába. Éppen ezért szaladtam.

- Honnan tudod, hogy ez éppen az a kocsi volt?

- Onnan, hogy megnéztem a számát!

- Mi a száma?

- Négyszáznegyven.

- Jól van, okos lány vagy.

A lány kihívóan ránézett az apjára, és odamutatott a lábán a cipőre:

- Okos lány vagyok, az lehet. De annyit mondok, hogy többet nem veszem föl ezt a cipőt, és többet nem kell nekem, először is, mert egészségtelen, aztán meg a tisztaság miatt. Semmi sem dühösít annyira, mint a tátongó cipőtalp, amelyik az egész úton így csinál: klukk, klukk, klukk. Szívesebben járok mezítláb.

- Igazad van - felelte az apja olyan szelíd hangon, amely kirívó ellentéte volt a lánya nyerseségének -, csak az a baj, hogy nem engednének be a templomba. A szegényeknek cipőt kell húzniuk. Nem lehet csak úgy mezítláb odamenni a Jóistenhez - tette hozzá keserűn. Aztán visszatért a tárgyra, amely foglalkoztatta: - És te bizonyos vagy benne, egészen bizonyos, hogy jön?

- A sarkamban van - felelte a lány.

A férfi kiegyenesedett. Az arca mintha átszellemült volna.

- Feleség! - kiáltott fel. - Hallod? Jön az emberbarát. Oltsd el a tüzet.

Az anya meglepetésében meg sem moccant.

Az apa oly fürgén, mint egy kötéltáncos, levett a kandallóról egy csömpe fazekat, és vizet öntött belőle a fahasábokra.

Aztán az idősebbik lányhoz fordult:

- Te! Lyukaszd ki a széket!

A lánya nem értette.

Ő maga kapta fel a széket, és egyetlen rúgással belyukasztotta a szalmafonatot. A lába keresztülment rajta. Miközben a lábát kihúzta, ezt kérdezte a lányától:

- Hideg van?

- Nagyon hideg, havazik.

Az apa odafordult a kisebbikhez, aki az ablak melletti ágyon ült, és dörgő hangon rákiáltott:

- Gyorsan! Le az ágyról, naplopó! Hát te sohase csinálsz semmit?! Vágj be egy ablaktáblát!

A kislány remegve ugrott le az ágyról.

- Vágj be egy ablaktáblát! - ismételte az apja.

A gyermek döbbenten állt.

- Nem érted? - ismételte az apja. - Azt mondtam, hogy vágj be egy ablaktáblát!

A gyermek rémületében engedelmeskedett, lábujjhegyre állt, és az öklével bevágta az egyik ablaktáblát. Az üveg betört, és hangos csörömpöléssel hullott le.

- Jól van - mondta az apa.

Komoly volt és nyers. Tekintete villámgyorsan száguldott végig a padlásszoba minden szegletén.

Az ember szinte azt mondta volna rá, hogy tábornok, aki megteszi utolsó intézkedéseit abban a pillanatban, mikor a csata megkezdődik.

Az anya, aki mindeddig egy szót sem szólt, fölkelt, és vontatott és tompa hangon, mintha a szavak megalvadtan vánszorogtak volna ki belőle, ezt kérdezte:

- Kedves, mit akarsz?

- Feküdj az ágyba - felelte a férje.

A hangsúly nem tűrt latolgatást. Az anya engedelmeskedett, és lomhán ledobta magát az egyik ágyra.

Közben a sarokban zokogás hangzott fel.

- Mi az? - rivallt oda az apa.

A kisebbik lány ki sem jött a homályból, amelyben meghúzódott; csak felmutatta véres öklét. Mikor az üveget betörte, megsebesült; odament az anyja ágyához, és halkan sírdogált.

Most az anyán volt a sor: felugrott, és ordítozni kezdett:

- Most láthatod, milyen marhaságokat csinálsz! Mikor betörte az ablakot, megvágta a kezét!

- Annál jobb - felelte a férfi -, ez volt a cél.

- Hogyhogy? Annál jobb? - riadt fel a felesége.

- Csönd! - vágott vissza az apa. - Megszüntetem a sajtószabadságot.

Aztán megtépte női ingét, amelyet viselt, vászonkötést csinált, és bekötözte a kislány vérző sebét.

Ezután elégedetten jártatta végig tekintetét a megtépett ingen.

- Az ing is - mondta. - Minden nagyon jó hatást tesz.

Fagyos szél süvöltött be az ablakon, és beáradt a szobába. A köd is behullámzott kívülről, és bent úgy terjengett szét, mint valami fehéres vatta, amelyet láthatatlan ujjak bizonytalanul tépegetnek. A bevert ablakon át látszott a hóesés. A hideg, amelyet tegnap a Gyertyaszentelő napja jelzett, csakugyan megérkezett.

Az apa körös-körül jártatta tekintetét, mintegy hogy megbizonyosodjék, nem feledkezett-e meg valamiről. Fogott egy ócska lapátot, és behintette hamuval a vizes fahasábokat, úgyhogy teljesen eltakarta őket.

Aztán fölegyenesedett, és odatámaszkodott a kandallóhoz:

- Most - állapította meg -, most fogadhatjuk az emberbarátot.

VIII
Sugár az odúban

A nagyobbik lány odalépett hozzá, és odatette a kezét apja kezébe.

- Fogd meg csak, hogy fázom - mondta.

- Ej! - felelte az apja. - Én még jobban fázom.

Az anya dühösen rárivallt:

- Te mindig különb vagy, mint a többiek! Még a bajban is.

- Fogd be a szád! - szólt rá a férje.

Szúrósan ránézett, mire az asszony elhallgatott. Egy pillanatra csend ülte meg az odút. A nagyobbik lány közömbösen tisztogatta a sarat köpenye aljáról, a húga egyre csak zokogott, az anya két kezébe fogta a fejét, elhalmozta csókjaival, és halkan súgta neki:

- Kincsem, kérlek, nem lesz belőle semmi, ne sírj, felmérgesíted apádat.

- Dehogy! - ordított rá az apa. - Ellenkezőleg! Bőgj! Bőgj! Ez hatásos!

Aztán odafordult az idősebbikhez:

- Ejnye, no! Nem jön! Ha nem jönne! Eloltottam a tüzet, kilyukasztottam a székemet, széttéptem az ingemet, és betörtem az ablakomat semmiért.

- És megsebesítetted a kicsit! - dünnyögte az anya.

- Tudjátok-e - szólalt meg újra az apa -, hogy kutya hideg van ebben az istenverte padláslyukban? Ha ez az ember nem jönne el! Ó! Dehogynem, csak várat magára! Azt mondja magában: ejnye! Csak várjanak rám! Hisz ez a dolguk! Ó! Hogy gyűlölöm őket, és milyen élvezettel, örömmel, lelkesedéssel és gyönyörrel fojtanám meg ezeket a gazdagokat! Valamennyi gazdagot! Ezeket az úgynevezett jótékony embereket, akik szenteskednek, eljárnak a misére, sülve-főve vannak a papokkal, hókuszpókusz, a csuhásokkal, és akik azt hiszik, hogy fölöttünk állnak, és eljönnek megalázni minket, és ruhákat hoznak! Így mondják ők! Igen, limlomot, ami egy fityinget se ér, és kenyeret! Nekem nem ez kell, bitang banda! Nekem pénz kell! Á! Pénz! Azt nem adnak! Természetesen azt mondják, hogy elisszuk, és hogy részegesek vagyunk, meg naplopók! Hát ők? Hát micsodák ők, és mik voltak annak idején? Tolvajok! Különben nem gazdagodtak volna meg! Ó! Meg kellene fogni a társadalmat mind a négy sarkán, és a levegőbe hajítani az egészet! Minden összetörne, meglehet, de legalább senkinek se volna semmije, ennyi haszon volna belőle! De hát hol marad ez a jótevő pofa? Jön-e? Talán elfelejtette az állat a címünket! Fogadjunk, hogy ez a vén marha...

Ebben a pillanatban halkan kopogtattak az ajtón; a férfi odarohant, és mély hajladozás és hódoló mosoly közben kinyitotta, és elkiáltotta magát:

- Tessék, uram! Méltóztassék belépni, tiszteletre méltó jóltevőm, ön is, kedves kisasszony.

Hajlott korú férfi és fiatal lány tűnt fel a padlásszoba küszöbén.

Marius nem moccant a helyéről. Nincs emberi nyelv, amely el tudná mondani, mit érzett ebben a pillanatban.

Ő volt.

Aki már szeretett, tudja, mi minden sugárzik ebben az egyetlen betűben: Ő.

Csakugyan ő volt. Marius alig ismerte meg ebben a ködös szikrázásban, amely hirtelen a szemére borult. Ez volt az eltűnt édes teremtés, a csillag, amely fél évig ragyogott neki, ez volt az a szem, az a homlok, az a száj, az az elfoszlott szép arc, amely, mikor eltűnt, éjszakát hagyott maga után. A látomás elsötétedett, most újra felragyogott!

Felragyogott ebben a homályban, ebben a padláslyukban, ebben a szörnyű odúban, ebben a borzalomban!

Marius bódultan reszketett. Hogyhogy? Ő az! Szívének dobogása elfátyolozta a szemét. Úgy érezte, hogy mindjárt sírva fakad. Hogyhogy? Végre, miután oly sokáig kereste, viszontlátja! Úgy érezte, hogy elvesztette a lelkét, s most megtalálta.

A leány most is a régi volt, csak kissé sápadt; finom arcát ibolyaszín bársonykalap keretezte, testét fekete selyemköpeny takarta. Hosszú szoknyája alól kibukkant selyem félcipőbe szorított kicsi lába.

Most is Leblanc úr kísérte.

A leány néhány lépésnyire előrejött a szobában, és tekintélyes csomagot tett az asztalra.

A nagyobbik Jondrette lány az ajtó mögé húzódott, és elborult szemmel nézegette a bársonykalapot, a selyemköpenyt és ezt a kedves, boldog arcot.

IX
Jondrette majdnem sír

Az odú olyan sötét volt, hogy aki kívülről lépett be, úgy érezte, pincébe jutott. A két látogató tehát kissé bizonytalanul lépett előre, alig tudták kivenni maguk körül a halvány alakokat, őket azonban egészen jól látták és szemügyre vehették a padlásszoba lakói, akik már megszokták ezt a félhomályt. Leblanc úr jóságos és szomorú arccal közelebb lépett, és megszólította Jondrette-et: - Uram, ebben a csomagban új holmi van, harisnyák és gyapjútakarók.

- Angyali jóltevőnk elhalmoz bennünket - áradozott Jondrette, és földig hajolt. Aztán odahajolt idősebbik lánya füléhez, és miközben a két látogató szemügyre vette ezt a siralmas otthont, halkan és hirtelen odasúgta neki:

- No? Mit mondtam? Limlom! Semmi pénz. Mind egyformák! Igaz is, mi volt az aláírása annak a levélnek, amit ennek a vén hülyének átadtál?

- Fabantou - felelte a lány.

- A drámai színművész, jó.

Épp jókor végezte be Jondrette, mert ebben a pillanatban Leblanc úr feléje fordult, és olyan bizonytalanul, mintha nem jutna eszébe a neve, ezt mondta: - Látom, hogy épp elég baja van, uram, izé...

- Fabantou - segítette ki élénken Jondrette.

- Fabantou úr, igen, ez az, emlékszem rá.

- Drámai művész, uram, akinek sikerei voltak.

Jondrette nyilván úgy érezte, hogy itt a pillanat, amelyben meghódíthatja az „emberbarátot”. Olyan harsány hangon, amelyben benne volt a vásári komédiás hányavetisége és egyúttal az országúti koldus alázatossága, felkiáltott:

- Talma növendéke, uram! Talma növendéke vagyok! Valamikor mosolygott rám a szerencse. Ó, jaj! Most a szerencsétlenségre került a sor. Nézze, jóltevőm, nincs kenyér, nincs tűz. Szegény porontyaimnak nincs fűtött szobájuk! Egyetlen székem kilyukadt. Egy ablaktábla betört! Ebben a csikorgó hidegben! Feleségem ágyban! Betegen!

- Szegény asszony! - sajnálkozott Leblanc úr.

- A gyermekem megsebesült! - tódította Jondrette.

A gyermek, akinek figyelmét az idegenek érkezése elvonta, elbámészkodott „a kisasszonyon”, és abbahagyta a bőgést.

- Bőgj hát! Üvölts hát! - sziszegte oda Jondrette halkan.

Egyúttal pedig megcsípte a fájós kezét. Olyan ügyesen, mint valami bűvész.

A kisebbik lány hangosan sikoltozni kezdett.

Az imádatos fiatal lány, akit Marius szívében „Ursule”-jének nevezett, élénken odalépett hozzá:

- Szegény, kedves gyermek! - szánakozott.

- Nézze csak, szép kisasszonyom, a véres kezét - folytatta Jondrette -, baleset érte munka közben, a gépnél, ahol hat sout keresett naponta. Talán le kell majd vágni a karját!

- Csakugyan? - kérdezte az öregúr izgatottan.

A kisebbik lány, mivel ezt a mondást komolyan vette, még hangosabban kezdett üvöltözni.

- Sajnos, jóltevőm, igen! - felelte az apa.

Jondrette néhány pillanat óta furcsa módon vizsgálgatta „az emberbarátot”. Beszéd közben mintha figyelmesen fürkészte volna, mintha az emlékeit szedegette volna össze. Egyszer csak kiaknázta azt a pillanatot, amelyben a látogatók részvéttel faggatták a kisebbik lányt sebesült keze felől, odament a feleségéhez, aki lesújtottan és bárgyún feküdt az ágyban, élénken és halkan odaszólt neki:

- Nézd meg csak ezt az embert!

Aztán odafordult Leblanc úrhoz, és folytatta a jajgatást:

- Nézzen ide, uram! Minden ruházatom a feleségemnek ez az inge! És ez is csupa rongy! Tél közepén. Nem mehetek ki, mert nincs ruhám. Ha valami kis ruhám volna, meglátogatnám Mars kisasszonyt, aki ismer, és nagyon szeret. Ugyan, ott lakik még mindig a Tour des Dames utcában? Tudja, uram, együtt játszottunk vidéken. Osztoztam a babéraiban. Céliméne[826] segítene rajtam, uram! Elmire[827] alamizsnát adná Belizárnak![828] De nem, nem lehet! És egy sou sincs a házban! Feleségem beteg, és egy sou sincs! A lányom veszedelmesen megsebesült, és egy sou sincs! A hitvesemnek fuldoklási rohamai vannak. A korával jár ez, és az idegállapota még súlyosbítja. Segítségre volna szüksége, és a lányomnak is. Csakhogy az orvos! A patika! Miből fizessem? Egy fityingem nincs! Térdre hullanék egy kis pénz előtt, uram! Íme, idejutott a művészet! Tudja, kedves kisasszonyom, és ön, nagylelkű pártfogóm, tudják önök, akikből árad az erény és a jóság, és akik illattal töltik meg azt a templomot, ahol az én szegény leányom imádkozás közben mindennap látja önöket?... Mert én vallásosan nevelem a lányaimat, uram. Nem akartam, hogy színpadra lépjenek. Ó, a haszontalanok! Hogy még megtántorodjanak! Ebben nem ismerek tréfát! Beléjük pofozom én a becsületet, az erkölcsöt, az erényt. Kérdezze meg tőlük. Egyenes úton kell járniuk. Van apjuk. Nem afféle szerencsétlenek ezek, akik úgy kezdik, hogy nincs családjuk, és úgy végzik, hogy mindenki rongyai lesznek. Az ilyen lány Senki kisasszony, és Mindenki asszonya lesz belőle. Teringettét! A Fabantou családban ilyesmi nem fordul elő! Erényesen akarom nevelni őket, és úgy, hogy tisztességesek legyenek, illedelmesek legyenek, és higgyenek az Istenben! Kutya teremtette! Nos, uram, jóságos uram, tudja-e, mi fog történni holnap? Holnap van február negyedike, a végzetes nap, az utolsó határidő, amelyet a háziúr engedélyezett; ha ma este nem fizetek, holnap az idősebbik lányomat, jómagamat, lázas feleségemet, sebesült kisebbik lányomat, mind a négyünket kikergetnek innen, és kidobnak az utcára, a körútra, az esőbe, a hóba, hajléktalanok leszünk. Hát ez az, uram. Négy részlettel tartozom, egész évi bérrel! Vagyis hatvan frankkal!

Jondrette hazudott. Négy részlet csupán negyven frank volt, és nem tartozhatott néggyel, hiszen még nincs hat hónapja, hogy Marius két részletet kifizetett.

Leblanc úr elővett a zsebéből öt frankot, és letette az asztalra.

Jondrette-nek volt annyi ideje, hogy odasúgja a nagyobbik lánya fülébe:

- Hülye! Mit csináljak az öt frankjával? Hisz ebből a székre és az ablakra se futja! Hát így verje magát költségekbe az ember!

Közben Leblanc úr levette vastag barna felöltőjét, amelyet kék kabátja fölött viselt, és letette a szék támlájára.

- Fabantou úr - szólalt meg -, most csak öt frank van nálam, de hazakísérem a lányomat, és ma este visszatérek; ugyebár ma este kell fizetnie?

Jondrette arcán furcsa fény villant. Élénken felelte:

- Igen, tisztelt uram. Nyolc órakor ott kell lennem a háziúrnál.

- Hat órakor itt leszek, és elhozom önnek a hatvan frankot.

- Jóltevőm! - kiáltott fel Jondrette áradozva.

És halkan hozzátette:

- Nézd meg jól, feleség.

Leblanc úr karon fogta a szép fiatal lányt, és az ajtó felé fordult:

- Ma este, barátaim - szólt vissza.

- Hat órakor? - kérdezte Jondrette.

- Pont hat órakor.

Ebben a pillanatban a széken hagyott felöltő szemébe tűnt az idősebbik Jondrette lánynak.

- Uram - szólalt meg -, itt felejti a felöltőjét.

Jondrette villámló tekintettel vágott a lányára, és ráadásul félelmetesen felrántotta a vállait.

Leblanc úr visszafordult, és mosolyogva felelte:

- Nem felejtettem itt, hanem itt hagyom.

- Ó, pártfogóm - lelkendezett Jondrette -, fenséges jóltevőm, mindjárt sírva fakadok! Engedje meg, hogy lekísérjem a kocsijához.

- Ha kimegy - figyelmeztette Leblanc úr -, vegye föl a kabátot. Csakugyan nagyon hideg van.

Jodrette-nek nem kellett kétszer mondani. Gyorsan fölvette a barna kabátot.

És kimentek mind a hárman, Jondrette vezette a két idegent.

X
Az egyfogatú bérkocsik árszabálya: két frank egy órára

Marius ebből az egész jelenetből semmit sem szalasztott el, és alapjában véve mégsem látott semmit. Szemét szakadatlanul a leányra szegezte, a szíve szinte megragadta és egészen beburkolta, mióta belépett a padlásszobába. Míg a leány ott volt, ő az egész idő alatt olyan rajongásban élt, amely megszünteti az anyagi dolgok felfogását, és az egész lelket egyetlen pontra kényszeríti. Nézte-nézte ezt a lányt, jobban mondva ezt a selyemköpenybe és bársonykalapba öltözött ragyogást. Ha a Sirius csillag vonult volna be a szobába, akkor sem káprázott volna jobban.

Miközben a kisasszony kibontotta a csomagot, kiteregette a ruhákat és a takarókat, jóságosan kikérdezte a beteg anyát és gyengéden a kis sebesültet, ő minden mozdulatát leste, igyekezett elkapni szavait. Ismerte a szemét, a homlokát, a szépségét, a termetét, a járását, de nem ismerte a hangját. Úgy képzelte, hogy egyszer a Luxembourg-kertben elkapta néhány szavát, de ebben nem volt egészen bizonyos. Tíz évet adott volna az életéből, hogy hallja, hogy elvigyen a lelkében valamit ebből a muzsikából. De minden beleveszett Jondrette siránkozó áradozásaiba és harsogó kitöréseibe. Ez Marius elragadtatását valóságos dühvel keserítette meg. Melengette a lányt a szemével. Alig tudta elképzelni, hogy ez csakugyan az az isteni teremtés, akit itt lát e tisztátalan lények között, ebben a szörnyű odúban. Mintha kolibrit látott volna varangyok között.

Mikor a kisasszony távozott, egyetlen gondolata az volt, hogy utánamegy, nyomába szegődik, és nem tágít addig, míg meg nem tudja, hol lakik, hogy el ne veszítse többé, ha már ilyen csodálatosan rátalált! Leugrott a szekrényről, és fejébe vágta a kalapját. Mikor a kilincsre tette a kezét, s ki akart lépni, egy gondolat megállította. A folyosó hosszú, a lépcső meredek, Jondrett-nek folyton jár a szája, Leblanc úr bizonyosan nem szállt be még a kocsijába; ha esetleg visszafordul a folyosón vagy a lépcsőn, vagy a kapuban, észreveszi Mariust ebben a házban, nyilván megijed, és módját ejti, hogy ismét eltűnjék előle, és akkor megint mindennek vége. Mitévő legyen? Várjon valamicskét? De várakozás közben a kocsi elmehet. Marius tanácstalanul állt. Végre elszánta magát, és kilépett a szobából.

Már senki sem volt a folyosón. Rohant a lépcsőig. Már senki sem volt a lépcsőn. Hanyatt-homlok lesietett, és éppen jókor ért a körútra ahhoz, hogy meglássa, amint egy bérkocsi befordult a Petit-Banquier utca sarkán, és megindult Párizs belseje felé.

Marius nekiiramodott abban az irányban. Mikor a körút sarkára ért, megint meglátta a bérkocsit, amely vágtatva haladt a Mouffetard utcán; a kocsi már nagyon messze járt, lehetetlen volt utolérni; mit tegyen? Utána szaladjon? Lehetetlen; meg különben is a kocsiból észrevennék, hogy valaki lélekszakadva rohan utánuk, és az apa felismerné. Ebben a pillanatban - hallatlan és csodálatos véletlen - Marius egyfogatú bérkocsit vett észre, amely üresen baktatott a körúton. Nem volt más választása, mint felszállni a kocsiba, és utánaeredni a bérkocsinak. Ez biztos volt, hatásos és veszélytelen.

Marius intett a kocsisnak, hogy álljon meg; és odaszólt neki:

- Óraszámra!

Mariuson nem volt nyakkendő, ócska munkaruhája volt rajta, amelyről hiányzott néhány gomb, az inge pedig a mellén, az egyik hajtásban el volt szakadva.

A kocsis megállt, hunyorított egyet, és kinyújtotta a bal kezét Marius felé, közben pedig finoman összedörzsölgette mutatóujját a hüvelykujjával.

- Mi az? - kérdezte Marius.

- Fizessen előre - felelte a kocsis.

Mariusnak eszébe jutott, hogy csak tizenhat souja van.

- Mennyit? - kérdezte.

- Negyven sout.

- Visszajövet fizetem.

A kocsis feleletre sem érdemesítette, a La Palisse[829] nótát kezdte fütyülni, és ostorával rácsapott a lovára.

Marius csak nézte, riadt arccal, amint az egyfogatú távolodott. Huszonnégy sou miatt, ennyije hiányzott, elveszti örömét, boldogságát, szerelmét! Visszahull az éjszakába! Látott, és megint megvakult! Keserűn, és meg kell vallanunk, mélységes sajnálkozással gondolt arra az öt frankra, amelyet ma reggel adott annak a nyomorult lánynak. Ha meglenne az öt frankja, meg volna mentve, újjászületnék, kikerülne a pokol tornácából és a sötétségből, kikerülne az elhagyatottságból, az életuntságból, az özvegységből; összekötné sorsának fekete fonalát azzal a gyönyörű aranyfonállal, amely meglibbent az imént a szeme előtt, és megint elszakadt. Kétségbeesetten tért haza.

Megvigasztalhatta volna magát azzal, hogy Leblanc úr megígérte: estére visszajön, tehát neki nem kell egyebet tennie, mint ezúttal ügyesebben a nyomába szegődni; csakhogy ábrándozásában alig is hallotta meg ezt.

Abban a pillanatban, mikor fölfelé indult a lépcsőn, észrevette a körút túlsó oldalán a Barriére des Gobelins utca elhagyatott hosszú falánál Jondrette-et, aki az emberbarát felöltőjébe burkolózott, és valami gyanús külsejű emberrel beszélgetett; az ilyeneket általában a sorompó csavargóinak nevezik; kétes arcú, gyanúsan suttogó emberek ezek, lerí róluk a gonosz szándék, és rendesen nappal alszanak, amiből arra lehet következtetni, hogy éjjel végzik a munkájukat.

Ez a két ember, amint mozdulatlanul beszélgetett az örvényesen kavargó hóesésben, olyan csoport volt, hogy egy rendőr egészen bizonyosan figyelmes lett volna rá, Marius azonban alig vette észre.

Mégis, bármennyire elfoglalta a fájdalma, önkéntelenül is fölmerült benne az a megjegyzés, hogy ez a sorompói csavargó, akivel Jondrette beszélgetett, hasonlított bizonyos Panchaud-hoz, másképpen Printanier-hez, másképp Bigrenaille-hoz, akit egyszer Courfeyrac mutatott meg neki, és aki ebben a városrészben meglehetősen veszedelmes éjszakai csavargónak számított. Az előző könyvben már találkoztunk ennek az embernek a nevével. Ez a Panchaud, másképpen Printanier, másképp Bigrenaille, később egész sor bűnügyben szerepelt, és hírhedt gonosztevő vált belőle. Ekkoriban még csak nagy gazember volt. Ma a rablók és betörők közt valóságos legenda. Az utolsó király uralkodása idején hangadó volt. És esténként, alkonyatkor, abban az órában, mikor csoportok alakulnak és halkan beszélgetnek, róla beszélgettek a Force-fegyházban, az oroszlánveremben. Sőt ebben a börtönben - pontosan azon a helyen, ahol a körfolyosó alatt húzódott az az árnyékszékcsatorna, amelyen át 1843-ban fényes nappal harminc fogoly vakmerően megszökött - az árnyékszék kőlapja felett ott lehetett olvasni a nevét: PANCHAUD, amelyet vakmerően ő maga vésett be a körfolyosó falába egyik szökési kísérlete alkalmával. 1832-ben a rendőrség már figyelte, de akkor még nem követett el főbenjáró bűncselekményt.

XI
A nyomor felajánlja szolgálatait a fájdalomnak

Marius lassú léptekkel ment föl a ház lépcsőjén; abban a pillanatban, amikor be akart lépni a szobájába, észrevette háta mögött, a folyosón, az idősebbik Jondrette lányt, aki a nyomában jött. Látni is utálta ezt a lányt, mert ez vette el az öt frankját, most már késő volt visszakérni tőle, az egyfogatú már nem volt itt, a bérkocsi már messze járt. Különben sem adná vissza neki. Afelől, hogy hol laknak a látogatók, akik az imént itt voltak, fölösleges lett volna kikérdezni, mert bizonyos volt, hogy a lány sem tud semmit, hiszen a Fabantou aláírású levél A nagyságos jóltevőnek a Saint Jacques-du-Haut-Pas templomba volt címezve.

Marius bement a szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót.

Az ajtó nem csukódott be; Marius megfordult, és egy kezet látott, amely visszatolta a félig nyitott ajtót.

- Mi az? - kérdezte. - Ki van itt?

A Jondrette lány volt.

- Maga az? - kérdezte Marius szinte nyersen. - Hát megint maga! Mit akar tőlem?

A lány szórakozottnak látszott, és nem felelt. Már nem volt olyan határozott, mint reggel. Nem lépett be a szobába, ott állt a sötét folyosón, ahol Marius észrevette a félig nyitott ajtón keresztül.

- No, hát mért nem felel? - sürgette Marius. - Mit akar tőlem?

A lány ráemelte komor szemét, amelyben mintha valami halvány fényesség derengett volna, és megszólalt:

- Marius úr, ön szomorú. Mi baja?

- Nekem? - kérdezte Marius.

- Igen, önnek.

- Semmi.

- De igen!

- Semmi.

- De ha mondom, hogy igen!

- Hagyjon békén!

Marius megint behúzta az ajtót, de a lány most is visszahúzta.

- Ide hallgasson - mondotta -, nincs igaza. Ön jó volt ma délelőtt, ámbár nem gazdag. Legyen jó most is. Adott ennivalóra pénzt, most mondja meg, mi a baja. Lerí az arcáról, hogy bánata van. Én nem akarom, hogy bánata legyen. Mit lehetne tenni ez ellen? Segíthetnék valamiben? Rendelkezzék velem. Én nem kérdezem a titkait, nem szükséges elmondania nekem, de végre is hasznára lehetnék. Bizonyosan segíthetnék önnek valamiben, hiszen az apámnak is segítek. Ha esetleg levelet kellene elvinni, házakba elmenni, ajtóról ajtóra kérdezősködni, valami címet megtalálni, valakit nyomon követni, erre való vagyok én. Nos, nekem egészen nyugodtan megmondhatja, mi baja, én majd beszélek az illetőkkel. Néha elég, ha valaki beszél az illetőkkel, hogy tisztázódjék a dolog, és minden rendbe jön. Rendelkezzék velem.

Egy ötlet cikázott át Marius agyán. Miféle ágba nem kapaszkodnék bele az ember, ha lefelé zuhan?

Odalépett a Jondrette lányhoz.

- Ide hallgass... - mondta neki.

A lánynak öröm villant a szemében, és szavába vágott:

- Ó! Igen, tegezzen, ezt jobban szeretem.

- Nos hát - folytatta Marius -, te vezetted ide azt az öregurat meg a leányát...

- Igen.

- Tudod a címüket?

- Nem.

- Szerezd meg nekem.

A Jondrette lány szeme komorból vidámra derült, és vidámból megint komorrá sötétedett.

- Hát ezt akarja? - kérdezte.

- Ezt.

- Ismeri őket?

- Nem.

- Vagyis - folytatta a lány élénken - nem ismeri őt, de meg akarja ismerni.

Ahogy ez az őt az őket után következett, annak valahogy keserű mellékíze volt.

- Szóval vállalkozol rá? - kérdezte Marius.

- Hogy megszerezzem a szép kisasszony címét?

Ebben a néhány szóban: „szép kisasszony”, olyan árnyalat volt, ami kellemetlenül érintette Mariust. Felcsattant:

- Ej, mindegy! Az apának és a lányának a címét. A címüket, nahát.

A lány merőn a szemébe nézett.

- Mit ad érte?

- Mindent, amit akarsz!

- Mindent, amit akarok?

- Mindent.

- Megkapja a címet.

A lány lehorgasztotta a fejét, aztán hirtelen mozdulattal megrántotta az ajtót, s az becsukódott.

Marius egyedül maradt.

Lerogyott egy székre, odakönyökölt az ágyára, fejét kezébe temette, és gondolataiba mélyedt, amelyeket nem tudott összefogni, mintha örvényben forgott volna. Mindaz, ami reggel óta történt, az angyal feltűnése, eltűnése, az, amit ez a lány itt mondott neki, a reménynek egy sugara, amely ott lebegett a végtelen kétségbeesésében, zűrzavarosan kavargott az agyában.

Egyszerre csak durván felriasztották révedezéséből.

Hallotta, amint Jondrette magas és durva hangján ezeket a rá nézve furcsa és érdekes szavakat mondja:

- De ha mondom neked, hogy bizonyos vagyok benne, és felismertem!

Kiről beszélt Jondrette? Kit ismert fel? Leblanc urat? „Ursule”-je apját? Hogyhogy? Jondrette ismeri őt? Vajon Marius ezen a hirtelen és váratlan módon megkap minden útbaigazítást, ami nélkül az élete sötét? Hát végre megtudja, ki az, akit szeret? Ki ez a lány? Ki az apja? Vajon most szétfoszlik-e a sűrű árnyék, amely eltakarja őket? Vajon a fátyol meghasad-e? Jaj, istenem!

Nem is mászott, hanem ugrott a fiókos szekrényre, és elfoglalta helyét a választófal kis nyílásánál.

Megint látta Jondrette-ék odújának belsejét.

XII
Leblanc úr öt frankjának befektetése

A család képe külsőleg semmit sem változott, legfeljebb annyit, hogy az asszony és a lányok mindent kiszedtek a csomagból, és magukra vették a gyapjúharisnyákat és ujjasokat. Mind a két ágyon új takaró volt.

Jondrette nyilván most jött haza. Még zihált a külső levegőtől. Lányai a kandalló mellett ültek a földön, az idősebbik éppen a húga kezét kötözte. Felesége bágyadtan, bámész arccal ült a kandalló melletti ágyon. Jondrette hosszú léptekkel járkált fel és alá a szobában. A szeme furcsán villogott.

Az asszony, aki félénknek látszott, mintha rémület ülte volna meg a férje előtt, megkockáztatta a kérdést:

- Hogyhogy, csakugyan? Bizonyos vagy benne?

- Bizonyos vagyok! Nyolc éve! De felismerem! Ó! Én felismerem, és mindjárt felismertem! Hogyhogy, neked nem tűnt föl?

- Nem.

- De hiszen megmondtam, hogy figyeld! Ugyanaz a termet, ugyanaz az arc, alig öregedett valamicskét, vannak emberek, akik nem öregszenek, nem tudom, hogy csinálják, és ugyanaz a hang. Csupán jobb ruha van rajta, ez az egész! Ó! Titokzatos vén ördög, most megcsíptelek, az ám!

Megállt, és odaszólt a lányainak:

- Ti pedig menjetek ki! Furcsa, hogy neked nem tűnt föl.

A két lány engedelmesen fölkelt.

Az anyjuk ezt dadogta:

- De hiszen ennek sebes a keze.

- A levegő majd jót tesz neki - mondta rá Jondrette. - Menjetek.

Nyilvánvaló volt, hogy ez nem olyan ember, aki tűri az ellentmondást. A két lány kiment.

Abban a pillanatban, amikor ki akartak lépni az ajtón, az apa karjánál fogva visszarántotta az idősebbiket, és furcsa hanghordozással ezt mondta neki:

- Pontosan öt órakor itt lesztek. Mind a ketten. Szükségem lesz rátok.

Marius még feszültebben figyelt.

Jondrette, mikor egyedül maradt a feleségével, megint elkezdett sétálni a szobában, és némán végigjárta még vagy kétszer-háromszor. Aztán néhány percet arra fordított, hogy bedugta és belegyömöszölte nadrágja övébe a női ingnek az alját, amely rajta volt.

Egyszerre csak Jondrette-né felé fordult, összefonta a karjait, és odaszólt:

- És akarsz tudni még valamit? A kisasszony...

- No, mi az? - kíváncsiskodott a felesége. - A kisasszony?

Mariusnak nem lehetett kétsége, egészen bizonyosan a lányról beszéltek. Égő szorongással hallgatott. Egész élete a füleiben volt.

De Jondrette lehajolt, és halkan beszélt feleségéhez. Aztán fölegyenesedett, és hangosan fejezte be:

- Ő az!

- Ez? - kérdezte az asszony.

- Ez! - mondta rá a férfi.

Nincs szó, amely el tudná mondani, mi minden volt az anyának ebben az „ez” szavában. Benne volt a meglepetés, a düh, a gyűlölet, a harag, tetézve és vegyítve valami szörnyű hanghordozással. Elég volt az a néhány szó, s ezek közt bizonyosan a neve, amit férje a fülébe súgott, hogy ez a bágyadt kövér nő magához térjen, és undorítóból rémületessé torzuljon.

- Lehetetlen! - rikácsolta. - Ha meggondolom, hogy az én lányaim mezítláb járnak, és nincs egy szál ruhájuk! Micsoda! Selyemköpeny, bársony kalap, félcipő meg minden! Kétszáz franknál többet megér, ami rajta van! Az ember azt hinné, hogy előkelő hölgy! Nem, tévedsz! De hiszen először is a másik ronda volt, ez pedig nem csúnya! Csakugyan nem csúnya! Nem lehet ugyanaz!

- De ha mondom, hogy ő az. Majd meglátod.

Erre a fölényes állításra Jondrette-né fölemelte széles, vörösessárga arcát, és eltorzult arckifejezéssel bámult a mennyezetre. Ebben a pillanatban Marius szemében még a férjénél is félelmetesebbnek látszott. Olyan volt, mint egy tigristekintetű koca.

- Micsoda! - kezdte újra. - Ez a borzasztó szép kisasszony, aki olyan szánakozva nézte a lányaimat, ez volna az a kolduskölyök! Ó! A beleit szeretném kitaposni!

Felugrott az ágyról, egy pillanatig állva maradt, haja kibomlott, orrcimpái kiduzzadtak, szája félig kinyílt, keze ökölbe szorult és hátrafeszült. Aztán lezuhant az ágyra. A férfi járt-kelt, és rá se hederített a feleségére.

Néhány percnyi hallgatás után odalépett Jondrette-néhez, és összefont karokkal megállt előtte, mint az előbb.

- És akarsz tudni még valamit?

- Mit? - kíváncsiskodott a nő.

Halkan és kurtán azt felelte rá:

- Azt, hogy gazdag ember vagyok.

Jondrette-né olyan szemmel bámult rá, amelyből azt lehetett kiolvasni: Mi az, csak nem fog ez itt megbolondulni?

A férfi folytatta:

- Mennydörgős istennyila! Már elég régen vagyok a „dögölj-éhen-ha-van-tüzed-fagyj-meg-ha-van-mit-zabál-nod” híve! Elég volt a nyomorúságból! A magam gondjából és a mások gondjából! Nem játszom tovább, torkig vagyok ezzel a bolondozással, elég volt a humorból, Jóisten! Nem figurázunk többet, Örökkévaló Atya! Jól akarok lakni, vedelni akarok! Zabálni! Aludni! Lustálkodni! Hadd kerüljön rám is a sor, hallod-e! Mielőtt megdöglök, még egy kicsit milliomos akarok lenni!

Körüljárta az odút, és hozzátette:

- Mint a többiek.

- Hogy érted ezt? - kérdezte a felesége.

A férfi megrázta a fejét, hunyorított egyet, és megszólalt, mint a vásári csepűrágó, aki valami mutatványt beharangoz:

- Hogy értem? Ide hallgass!

- Csitt! - suttogta Jondrette-né. - Ne olyan hangosan! Nem szükséges másoknak is meghallani az ilyen dolgokat.

- Ugyan! Ki hallaná? A szomszéd? Láttam elmenni épp az imént. Különben is mit értene belőle ez a nagy mamlasz? És aztán ha mondom: láttam elmenni.

Jondrette ösztönösen mégis halkította a hangját, de nem annyira, hogy Marius ne hallotta volna meg szavait. Kedvező körülmény volt, hogy a hóesés tompította a körúton járó kocsik zaját, úgyhogy Marius semmit sem szalasztott el ebből a beszélgetésből.

Elmondjuk, mit hallott Marius.

- Ide hallgass. A markomban ez a Krőzus! Mérget vehetsz rá. Ez biztos. Mindent elrendeztem. Beszéltem az emberekkel. Ma este hat órakor jön. Elhozza a hatvan frankot, a bitang! Vetted észre, hogy csak úgy ontottam mindent, a hatvan frankot, a háziurat, február negyedikét! Pedig ez nem is fizetési nap! Micsoda marha ez! Tehát hat órakor jön! Ilyenkor megy a szomszéd vacsorázni. Burgon néni edényt mosogat a városban. Egy lélek sincs a házban. A szomszéd sohasem jön haza tizenegy óra előtt. A lányok majd őrködnek. Te segíteni fogsz. Sikerülni fog.

- És ha nem sikerül? - kérdezte az asszony.

- Majd teszünk róla, hogy sikerüljön.

És felkacagott.

Marius most hallotta először kacagni. Jeges és halk kacagás volt ez, megborzongott tőle.

Jondrette kinyitott a kandalló mellett egy faliszekrényt, és ócska sapkát húzott ki belőle, lekefélte a kabátujjával, és a fejébe csapta.

- Most elmegyek - jelentette. - Még beszélnem kell néhány emberrel. Megbízható emberek. Majd meglátod, milyen simán megy minden. Csak addig maradok oda, ameddig okvetlenül kell. Finom kis fogás lesz. Vigyázz a házra.

Két öklét a két nadrágzsebébe mélyesztette, egy darabig elgondolkodott, aztán megszólalt:

- Tudod-e, mégis milyen nagy szerencse, hogy ő nem ismert rám! Ha ő megismert volna engem, nem jönne vissza. Kisiklana a körmeim közül! A szakállam mentett meg! A romantikus szakállacskám! A csinos kis romantikus szakállacskám!

És újra felkacagott.

Odament az ablakhoz. A hó egyre esett, és fehérrel sávozta az ég szürkeségét.

- Micsoda kutya idő! - dörmögte.

Aztán összehúzta magán a kabátot.

- A kabát nagyon bő. De mindegy - tette hozzá -, fenemód okosan tette a vén gazember, hogy itt hagyta nekem! Enélkül most nem mehetnék ki, és megint csak hoppon maradnék! Ilyen csekélységeken múlnak a dolgok! - Szemére húzta a sapkát, és távozott.

Alig tehetett odakint néhány lépést, mikor az ajtó újra nyílt, s vad és értelmes arca felbukkant az ajtónyílásban.

- Valamit elfelejtettem - szólt be. - Végy egy serpenyőre való szenet.

És odadobta felesége kötényébe azt az ötfrankost, amelyet az „emberbarát” otthagyott.

- Egy serpenyőre való szenet? - kérdezte az asszony.

- Igen.

- Hány mérővel?

- Két tetejessel.

- Ez harminc sou. A többiből veszek majd valami ennivalót.

- Fenét, semmit.

- Miért?

- Ne költsd el az ötfrankost.

- Miért?

- Mert nekem is van egy és más vásárolnivalóm.

- Micsoda?

- Egy és más.

- Mennyi kell rá?

- Hol van itt vaskereskedő?

- A Mouffetard utcában.

- Á, igen, az utcasarkon, tudom ezt a boltot.

- De hát mondd már, mennyi kell neked arra, amit vásárolni akarsz?

- Ötven sou, három frank.

- Ugyan soványan marad ebédre.

- Ma nem fontos az evés. Komolyabb dolgunk van.

- Hát jó, kincsem.

Feleségének erre a szavaira Jondrette becsukta az ajtót, és ezúttal Marius hallotta, hogy a lépése egyre távolodik a ház folyosóján, és sebesen lerohan a lépcsőn.

A Szent Medárd-templomban ebben a pillanatban egyet ütött az óra.

XIII
Solus cum solo, in loco remoto, non cogitabuntur orare pater noster[830]

Bármily ábrándos természetű volt Marius, már említettük, hogy szilárd és erélyes jellem volt. Megszokott magányos szemlélődései kifejlesztették benne a rokonérzést és a részvétet, s talán épp ezért csökkentették az ingerlékenységét, de érintetlenül hagyták azt a tulajdonságát, hogy tudott felháborodni. Jóindulatú volt, mint egy brahmin, szigorú, mint egy bíró, szánakozott a békán, de eltaposta a viperát. Nos, most viperalyukba hatolt be a tekintete; szörnyetegek fészke tárult a szeme elé.

„El kell taposni ezeket a nyomorultakat” - mondta magában.

Nem derült fel egyetlen rejtély sem, amelynek a kibogozásában reménykedett; ellenkezőleg, talán valamennyi rejtélyesebbre vált; semmivel sem tudott többet a Luxembourg-kerti szép lányról és a Leblanc úrnak nevezett férfiról, legfeljebb annyival, hogy Jondrette ismerte őket. Az elhangzott rejtélyes szavakból mindössze annyit tudott kihámozni, hogy orvtámadás, homályos, de rettenetes orvtámadás van készülőben; hogy mind a ketten nagy veszedelemben forognak, valószínűleg a lány is, az apja azonban egészen bizonyosan; hogy meg kell menteni őket, hogy meg kell hiúsítani Jondrette undorító terveit, és szétszaggatni ezeknek a pókoknak a hálóját.

Egy darabig Jondrette-nét figyelte. Az egyik sarokból öreg bádogserpenyőt kotorászott elő, és aztán a vasak közt turkált.

Marius, oly nesztelenül, ahogy csak tudott, leszállt a szekrényről, és nagyon vigyázott, hogy semmiféle zajt ne csapjon.

Rémületében amiatt, ami készült, és abban a borzalomban, amellyel Jondrette-ék eltöltötték, némi örömet érzett arra a gondolatra, hogy talán módjában lesz ilyen nagy szolgálatot tennie annak, akit szeret.

De hogyan intézze? Figyelmeztesse a fenyegetett személyeket? Hol találja őket? Nem tudta a címüket. Egy pillanatra felbukkantak a szeme előtt, aztán visszasüllyedtek Párizs roppant mélységeibe. Várja meg Leblanc urat a kapuban este hat órakor, amikor megérkezik, és értesítse a csapdáról? Csakhogy Jondrette és az emberei meglátnák, hogy leskelődik, a hely elhagyatott, amazok erősebbek volnának, mint ő, s könnyűszerrel lefognák vagy eltávolítanák, és így vége volna annak, akit Marius meg akar menteni. Az imént ütötte el az egyet, az orvtámadás hat órára volt tervezve. Mariusnak öt óra állott rendelkezésére.

Csak egy dolgot tehetett.

Felvette az utcai ruháját, kendőt kötött a nyakára, fogta a kalapját és kiment, oly nesztelenül, mintha mohán járt volna mezítláb.

Különben Jondrette-né még mindig ott turkált az ócskavasak között.

Amint kiért a házból, befordult a Petit-Banquier utcába.

Ennek az utcának a közepe táján járt, nagyon alacsony fal mellett, amelyet egy-egy helyen át lehet lépni, és amely valami üres telket kerít be; lassan ment, elgondolkodott, a hó tompította lépteit; egyszerre csak beszélgetést hallott közvetlen közelében. Hátrafordult, az utca elhagyatott, egy lélek sem járt benne, fényes nappal volt, és mégis egészen tisztán hallotta a beszélgetést.

Az az ötlete támadt, hogy átpillant a falon, amely mellett elment.

Csakugyan két ember ült ott a hóban, háttal a falnak, és halkan beszélgetett.

Nem ismerte ezt a két arcot. Az egyik szakállas, zubbonyos férfi volt, a másik hosszú hajú, toprongyos.

A szakállasnak bojtos házisapka volt a fején, a másik hajadonfőtt volt, és a haja csupa hó.

Marius föléjük nyújtotta a fejét, és hallotta a beszédüket.

A hosszú hajú oldalba bökte könyökével a másikat, és ennyit mondott:

- Patron-Minette segítségével bizonyosan sikerül.

- Gondolod? - mondta rá a szakállas; és a hosszú hajú folytatta:

- Ma este mindegyiknek ötszáz csikó üti a markát, és a legrosszabb, ami történhetik: öt év, hat év, legfeljebb tíz év!

A másik némileg habozva felelt, miközben dideregve vakargatta a fejét a bojtos sapkája alatt:

- Igen, ez komoly dolog. Az ilyesminek nem lehet ellenállni.

- Mondom, hogy a dolognak sikerülnie kell - kezdte újra a hosszú hajú. - Befogunk Izé apó kordéjába.

Aztán arról a zenés játékról kezdtek beszélgetni, amit tegnap este láttak a Gaîté színházban.

Marius továbbment.

Úgy rémlett neki, hogy ezeknek az embereknek a szavai, akik olyan furcsán megbújtak e fal mögött, és összegubbaszkodtak a hóban, valószínűleg valamelyes vonatkozásban vannak Jondrette gyalázatos terveivel. Bizonyosan ez volt az a dolog.

A Saint-Marceau kerület irányában indult, és az útjába eső boltban megkérdezte, hol van a rendőrbiztosság.

Megmondták neki, hogy a Pontoise utca 14. számú házban.

Marius odament.

Amint egy pék előtt elhaladt, két souért kenyeret vett és megette, mert sejtette, hogy nem fog vacsorázni.

Útközben hálát adott a gondviselésnek. Arra gondolt, hogy ha reggel nem adta volna oda öt frankját a Jondrette lánynak, akkor nyomon követte volna Leblanc úr bérkocsiját, és ennek következtében nem tudott volna meg semmit. Jondrette orvtámadásának semmi sem állt volna útjában, és Leblanc úr elveszett volna, és bizonyosan elveszett volna vele együtt a lánya is.

XIV
Amelyben egy rendőrtiszt két ökölpisztolyt ad egy ügyvédnek

Amint a Pontoise utca 14. szám elé érkezett, fölment az első emeletre, és a rendőrbiztost kereste.

- A rendőrbiztos úr nincs itt - mondta az egyik hivatalszolga -, de itt a felügyelő, aki helyettesíti. Akar vele beszélni? Sürgős?

- Igen - felelte Marius.

A hivatalszolga bevezette a rendőrbiztos dolgozószobájába. Magas termetű férfi állt ott a rács mögött, nekitámaszkodott a kályhának, és két kezével visszahajtotta háromgalléros, bő angol köpenyének két szárnyát. Négyszögletes arc, keskeny és erélyes száj, sűrű, őszülő, torzonborz oldalszakáll, és olyan tekintet, hogy az embernek inába száll tőle a bátorsága. El lehetett mondani erről a tekintetről, hogy nemcsak átható, hanem a vesébe lát.

Ennek a férfinak éppoly vad és éppoly félelmetes volt az arca, mint Jondrette-é; szelindekkel néha éppolyan izgalmas a találkozás, mint farkassal.

- Mit akar? - szólt oda Mariusnak, de nem urazta.

- A rendőrbiztos úrhoz van szerencsém?

- Nincs itt. Én helyettesítem.

- Nagyon bizalmas ügyben jöttem.

- Akkor beszéljen.

- És nagyon sürgős is.

- Akkor beszéljen gyorsan.

Ez a nyugodt és rideg férfi ijesztő, egyúttal bizalomgerjesztő volt. Félelmet és bizalmat keltett az emberben. Marius elmondta neki az esetet. - Hogy valakit, akit csupán látásból ismer, ma este orvul tőrbe csalnak - hogy ő, Marius Pontmercy ügyvéd a bűntanyával szomszédos szobában lakik, és a falon keresztül kihallgatta az egész összeesküvést; - hogy az a bizonyos gazember, aki az orvtámadást kieszelte, valami Jondrette; - hogy cinkosai vannak, valószínűleg kültelki csavargók, a többi közt bizonyos Panchaud, másképp Pritanier, másképp Bigrenaille; - hogy a Jondrette lányok őrködnek majd; - hogy nincs semmi mód a veszedelemben forgó ember értesítésére, hiszen még a nevét sem tudja; - és hogy végül ez az egész dolog este hat órakor fog megtörténni az Ispotály körút legelhagyatottabb pontján, az 50-52. számú házban.

Erre a számra a felügyelő felkapta a fejét, és hidegen ennyit mondott:

- Tehát abban a szobában a folyosó végén?

- Éppen abban - felelte Marius, és hozzátette: - Ön ismeri ezt a házat?

A felügyelő egy darabig hallgatott, aztán felelt, miközben a csizmája talpát a kályhaajtón melengette:

- Nyilván.

És inkább magában, mint Marius számára, csak úgy a bajusza alatt ezt mormogta:

- A Patron-Minette egy kicsit bizonyosan benne van.

Ez a név meghökkentette Mariust.

- Patron-Minette - mondta utána. - Csakugyan hallottam ezt a szót.

És elmondta a felügyelőnek a hosszú hajú meg a szakállas férfi párbeszédét a Petit-Banquier utcában, a fal mögött, a hóban.

A felügyelő ezt dörmögte:

- A hosszú hajú bizonyosan Brujon, a szakállas pedig bizonyosan Demi-Liard, másképp Deux-Milliards.

Megint lesütötte a szemét, és elgondolkodott.

- Izé apót valószínűleg ismerem. Tessék, megpörköltem a köpenyemet. Mindig úgy bedurrantanak ezekbe az istenverte kályhákba. Az 50-52-es szám. Az egykori Gorbeau-ház.

Aztán ránézett Mariusra:

- Nem látott mást, csak ezt a szakállast és ezt a hosszú hajút?

- És Panchaud-t.

- Nem látott arra csavarogni valami hetyke kis piperkőcöt?

- Nem.

- Sem egy nagy mahomet hústornyot, aki olyan, mint az állatkerti elefánt?

- Nem láttam.

- Sem egy sunyi pofájút, aki olyan, mint valami levitézlett paprikajancsi?

- Nem.

- A negyediket senki se látja, még a cinkosai, a cimborái és a bűntársai sem. Nincs benne semmi meglepő, hogy ön sem vette észre.

- Nem láttam. Kicsodák ezek az emberek? - kérdezte Marius.

A felügyelő ezt felelte rá:

- Különben ez nem az ő órájuk.

Megint hallgatásba mélyedt, aztán megszólalt:

- 50-52. Ismerem azt az épületet. Lehetetlen elrejtőznünk a belsejében úgy, hogy ezek a művészek észre ne vegyenek. Akkor aztán egyszerűen kereket oldanának, és lefújnák a darabot. Oly szégyellősek! A közönség zavarja őket. Nem így, nem így. Csak hadd énekeljenek, hallani akarom, és meg akarom táncoltatni őket.

Monológja végeztével odafordult Mariushoz, mereven a szemébe nézett, és ezt kérdezte tőle:

- Fél?

- Kitől? - kérdezte Marius.

- Ezektől az emberektől.

- Nem jobban, mint öntől! - vágta oda nyersen Marius, akinek kezdett feltűnni, hogy ez a kopó még egyszer sem urazta.

A felügyelő még szúrósabban nézett Mariusra, és kissé ünnepélyesen, oktató hangon folytatta:

- Ön derék emberhez és becsületes emberhez illőn beszél. A bátor nem fél a bűntől, a tisztességes ember pedig nem fél a hatóságtól.

Marius közbevágott:

- Rendben van, de mit szándékozik ön tenni?

A felügyelő csak ennyit mondott rá:

- A ház bérlőinek kapukulcsuk van, hogy éjjel is hazamehessenek. Önnek is bizonyosan van?

- Van - felelte Marius.

- Itt van önnél?

- Igen.

- Adja ide - mondta a felügyelő.

Marius elővette a kulcsot mellényzsebéből, átadta a felügyelőnek, és hozzátette:

- Fogadja meg a tanácsomat, hozzon magával embereket!

A felügyelő olyan pillantást vetett Mariusra, mint Voltaire a vidéki akadémikusra, aki valami rímet ajánlott volna neki; egyszerre mind a két irdatlan kezét belemélyesztette angol köpenyének roppant zsebeibe, és kihúzott két kis acélpisztolyt, amiket ökölpisztolyoknak is neveznek. Átadta mind a kettőt Mariusnak, s élénken és pattogó hangon ezt mondta neki:

- Fogja. Menjen haza. Bújjék el a szobájában. Hadd higgyék, hogy nincs otthon. Meg vannak töltve. Mindegyik két golyóra. Ön figyelni fog. Azt mondta, hogy a falon lyuk van. Az emberek majd jönnek. Hadd mozogjanak egy kicsit. Mikor úgy látja, hogy az ügy megérett, és ideje véget vetni neki, elsüti a pisztolyt. De nem nagyon korán.

A többi az én gondom. Egy pisztolylövés a levegőbe, a mennyezetbe, mindegy, akárhova. Csak ne nagyon korán. Várakozzék, míg megkezdődik a végrehajtás; ön ügyvéd, tudja, mit jelent ez.

Marius átvette a pisztolyokat, és beletette a ruhája oldalzsebébe.

- Ez kipúposodik, meglátják - mondta a felügyelő. - Tegye inkább a nadrágzsebeibe.

Marius a nadrágzsebeibe rejtette a pisztolyokat.

- Most - folytatta a felügyelő - egy percnyi vesztegetni való időnk sincs. Hány óra? Fél három. Hét órakor lesz?

- Hat órakor - mondta Marius.

- Elég időm van - folytatta a felügyelő -, de épp csak elég időm. Ne feledkezzék meg semmiről, amit mondtam. Pukk! Egyetlen pisztolylövés!

- Legyen nyugodt - felelte Marius.

És mikor Marius az ajtókilincsre tette a kezét, hogy kimenjen, a felügyelő utánakiáltott:

- Igaz is, ha szüksége lenne rám, jöjjön vagy üzenjen értem! Kerestesse Javert felügyelőt.

XV
Jondrette bevásárol

Néhány pillanattal később, három óra tájban Courfeyrac véletlenül a Mouffetard utcán ment Bossuet kíséretében. A havazás sűrűsödött, és eget-földet betöltött. Bossuet éppen ezt mondta Courfeyracnak:

- Ha az ember elnézi a hópihék hullását, szinte azt mondaná, hogy az égben dögvész jár a fehér lepkékre.

Egyszerre csak Bossuet észrevette Mariust, aki ott haladt az utcán a sorompó felé, furcsa ábrázattal.

- Nini! - rikkantotta Bossuet. - Marius!

- Láttam - jegyezte meg Courfeyrac. - Ne szólítsuk meg.

- Miért ne?

- El van foglalva.

- Mivel?

- Hát nem látod, milyen az ábrázata?

- Milyen?

- Olyan, mintha hajszolna valakit.

- Ez igaz - ismerte el Bossuet.

- Nézd csak, milyen szemeket mereszt! - folytatta Courfeyrac.

- De ki az ördögöt hajszol?

- Valami virágos-kalapos-ricust-libust! Szerelmes.

- Az ám - jegyezte meg Bossuet -, csakhogy én nem látok se virágos kalapot, se cicust, se libust az utcán. Híre sincs nőnek.

Courfeyrac arra nézett, és felkiáltott:

- Férfit hajszol!

Csakugyan egy sapkás férfi ment körülbelül húszlépésnyire Marius előtt, látszott az ősz szakálla, ámbár háttal volt feléjük.

Ezen a férfin vadonatúj felsőkabát lötyögött és valami szörnyű rongyos nadrág, amely egészen megfeketedett a sártól.

Bossuet felkacagott.

- Ki az istencsudája ez az ember?

- Ez? - kapott a szón Courfeyrac. - Ez költő. A költők szívesen járnak olyan nadrágban, mint a nyúlbőrkereskedők, és olyan felsőkabátban, mint Franciaország pairjei.

- Nézzük csak, hova megy Marius - indítványozta Bossuet -, lássuk csak, hova megy ez az ember, menjünk utánuk, mi?

- Bossuet, Aigle de Meaux! - kiáltott fel Courfeyrac. - Tüneményes állat vagy. Csak nem megyünk egy férfi után, aki egy férfi után megy!

Visszafordultak.

Marius csakugyan meglátta, amint Jondrette a Mouffetard utcán ment, és nyomába szegődött.

Jondrette előtte járt, és nem is sejtette, hogy valaki már szemmel tartja.

Elhagyta a Mouffetard utcát, és Marius látta, amint belépett a Gracieuse utca egyik legmocskosabb viskójába, bent maradt körülbelül negyedóráig, aztán visszajött a Mouffetard utcába. Betért az egyik vaskereskedőhöz, akinek akkoriban a Pierre-Lombard utca sarkán volt az üzlete, és néhány perccel később Marius látta, amint kilép az üzletből, kezében jó nagy, fehér fanyelű feszítővassal, amelyet a kabátja alá rejtett. A Petit-Gentilly utca vonalában balra fordult, és hirtelen betért a Petit-Banquier utcába. Az alkonyat leszállt, a havazás, amely egy pillanatra elállt, újra rákezdte. Marius elbújt a Petit-Banquier utca sarkán, amely elhagyatott volt, mint mindig, és tovább nem követte Jondrette-et. Jól is tette, mert Jondrette, mikor odaért az alacsony falhoz, ahol Marius a hosszú hajú és a szakállas férfi beszélgetését kihallgatta, hátrafordult, megbizonyosodott, hogy senki sem, látja, aztán átugrott a falon, és eltűnt.

Az az üres telek, amelyet ez a fal szegélyezett, összeért valami régi, rossz hírű, csődbe jutott bérkocsisnak a hátsó udvarával, akinek még mindig volt néhány ócska bárkája a kocsiszínben.

Marius úgy gondolta, hogy okosan teszi, ha Jondrette távollétében tér haza; különben is az idő múlt; Burgon néninek, mikor esténként bement a városba mosogatni, az volt a szokása, hogy bezárta a ház kapuját, amely alkonyatkor már mindig zárva volt; Marius a maga kulcsát odaadta a rendőrfelügyelőnek; tehát okvetlenül sietnie kellett.

Leszállt az est; majdnem sötét éjszaka volt már; a látóhatáron és a végtelenségben már csak egyetlenegy pont volt, amelyet a nap megvilágított: a hold.

Vörösen kelt a Salpętriére alacsony kupolája mögött.

Marius sietve ért el az 50-52. számú házhoz. Mikor odaért, a kapu még nyitva volt. Lábujjhegyen fölment a lépcsőn, és végigosont a folyosón, a fal mentén, egészen a szobájáig. Emlékszünk rá, hogy ezt a folyosót mindkét oldalán padlásszobák szegélyezték; ebben a pillanatban mind üres volt és kiadó. Burgon néni rendesen nyitva hagyta az ajtajukat. Mariusnak, mikor az egyik ilyen ajtó előtt elment, úgy rémlett, hogy a lakatlan szobában négy mozdulatlan férfifejet vesz észre, amelyek halványan megderengtek a hunyó napnak a padlásablakon át beszűrődő világosságában. Marius nem igyekezett meglátni őket, mert nem akarta, hogy meglássák. Sikerült észrevétlenül és zajtalanul bejutnia a szobájába. Éppen ideje volt. Egy pillanattal később hallotta, hogy Burgon néni távozik, és a ház kapuja becsukódik.

XVI
Amelyben felbukkan egy 1832-ben divatos angolos dallamú dalocska

Marius leült az ágyára. Fél hat lehetett. Csak félóra választotta el már attól, ami történni fog. Hallotta az erei lüktetését, mint ahogy az óra ketyegését is hallja az ember a sötétben. Arra a kettős felvonulásra gondolt, amely ebben a pillanatban végbemegy a sötétben: egyfelől közeledik a bűn, másfelől a megtorlás. Nem félt, de bizonyos remegéssel gondolt azokra a dolgokra, amik történni fognak. Ez az egész nap úgy hatott rá, mint az álom - miként mindazokra, akik hirtelen meglepő kalandba keverednek -, és nehogy azt képzelje, hogy lidércnyomás gyötri, szükségét érezte, hogy megtapogassa nadrágzsebében a két hideg acélpisztolyt.

A havazás elállt; a hold egyre fényesebb lett, kibontakozott a ködből, és a hó fehér sugárzásával egybevegyült fénye szürkületi derengésbe vonta a szobát.

Jondrette-ék odújában világosság volt. Marius a fal nyílásában fényt látott megcsillanni, amelyet véresnek látott.

Bizonyos, hogy ez a fény nem származhatik gyertyától. Különben Jondrette-éknél semmi nesz, senki sem moccant, senki sem beszélt, egy lehelet sem hallatszott, a csend fagyos volt és mélységes, és ha nincs ez a világosság, azt hihette volna, hogy sírbolt szomszédságában van.

Marius óvatosan lehúzta a cipőit, és betolta az ágya alá.

Eltelt néhány perc. Marius hallotta, hogy odalent a kapu nyílik, valaki súlyos és gyors léptekkel halad fölfelé a lépcsőn, végigmegy a folyosón, az odú kilincse zajosan csattan; Jondrette jött haza.

Egyszerre több hang is megszólalt. Az egész család együtt volt a padlásszobában. Csakhogy a gazda távollétében hallgattak, mint a farkaskölykök, mikor nincs otthon a farkas.

- Én vagyok - szólalt meg.

- Jó estét, tatuka! - rikácsolták a lányok.

- Nos? - kérdezte a mama.

- Úgy megy minden, mint a karikacsapás - felelte Jondrette -, de kutyául fázik a lábam. Te felöltöztél, jól van, ez helyes. Bizalmat kell gerjesztened.

- Útra készen vagyok.

- Nem felejtesz el semmit se abból, amit mondtam? Mindent jól elintézel?

- Légy nyugodt.

- Tudniillik... - kezdte Jondrette. De nem fejezte be a mondatot.

Marius hallotta, amint valami súlyos tárgyat letett az asztalra; valószínűleg a feszítővas volt, amit vásárolt.

- Igaz is - szólalt meg Jondrette -, ettetek?

- Igen - felelte a mama -, vettem három nagy burgonyát meg sót. Kapóra jött a tűz, megfőztem rajta.

- Jól van - hagyta helyben Jondrette. - Holnap elviszlek benneteket vacsorázni. Kacsapecsenye lesz, és ami vele jár. Úgy fogtok vacsorázni, mint holmi X. Károlyok. Minden jól megy!

Aztán halkabban hozzátette:

- Az egérfogó fel van állítva. A macskák itt vannak.

Még csöndesebben halkította a hangját, és odaszólt:

- Dugd ezt a tűzbe.

Marius hallotta, amint megzörrent a szén, amelyben valami piszkavassal vagy vasszerszámmal turkáltak, és Jondrette folytatta:

- Beszappanoztad a kapu sarokvasait, hogy ne csikorogjanak?

- Igen - felelte a mama.

- Hány óra?

- Mindjárt hat. Éppen most ütötte a felet a Szent Medárdban.

- Mi a fenét! - csattant fel Jondrette. - Itt az ideje, hogy a lányok őrködni induljanak. Gyertek csak, ide hallgassatok.

Suttogtak.

Megint Jondrette szólalt meg hangosan:

- Burgonné elment?

- Igen - mondta a mama.

- Bizonyos vagy benne, hogy a szomszéd nincs itthon?

- Egész nap nem jött haza, és jól tudod, hogy ilyenkor vacsorázik.

- Bizonyos vagy benne?

- Bizonyos vagyok.

- Mindegy - kezdte Jondrette -, nem árt benézni hozzá, hogy itthon van-e. Fogd a gyertyát, lányom, és menj be.

Marius négykézlábra állt, és csendesen bebújt az ágya alá.

Alighogy elrejtőzött, világosságot látott az ajtó hasadékán keresztül.

- Papa - kiáltott egy hang -, nincs itthon.

Ráismert az idősebbik lány hangjára.

- Bent voltál? - kérdezte az apja.

- Nem - felelte a lány -, de a kulcs benne van a zárban, tehát nincs itthon.

Az apa rákiáltott:

- Mégiscsak menj be.

Az ajtó nyílt, és Marius látta, amint a nagyobbik Jondrette lány gyertyával a kezében belép. Olyan volt, mint reggel, csupán még ijesztőbb ebben a világításban.

Egyenesen az ágyhoz ment; Mariust egy pillanatra kimondhatatlan szorongás fogta el, csakhogy az ágy mellett, a falon tükör lógott, és a lány odament. Lábujjhegyre állt, és nézegette magát benne. A szomszéd szobában vasakkal babráltak, áthallatszott a csörgés.

A lány lesimította haját a tenyerével, és belemosolygott a tükörbe, miközben rekedt, síri hangon dalolgatott:

Egy egész hétig tartott a szerelmünk,
Kurták az öröm pillanatai!
Érdemes volt egy hétért is szeretnünk?
Halálig kéne ennek tartani,
Halálig kéne ennek tartani!

Közben Marius reszketett. Úgy érezte, hogy a lány okvetlenül meghallja a lélegzését.

A lány azonban odalépett az ablakhoz, kinézett rajta, és félbolond modorában hangosan megszólalt:

- Milyen csúf ez a Párizs, mikor fehér inget vesz magára! - mondta.

Visszament a tükörhöz, és megint fintorokat vágott, és egyre-másra nézegette magát benne, szemben és oldalvást.

- Hallod-e? - kiáltott át az apja. - Mit csinálsz ott?

- Benézek az ágy alá, meg a bútorok alá - felelte, közben pedig tovább igazgatta a haját -, nincs itt senki.

- Ostoba liba! - üvöltött az apja. - Gyere vissza rögtön, és ne vesztegessük az időt.

- Megyek! Megyek! - szólt vissza. - Az embernek egy szabad perce sincs ebben az odúban! - És dúdolgatott:

Elhagysz engem, dicső harcokba indulsz,
Szomorú szívem mindenütt követ.

Még egy pillantást vetett a tükörbe, aztán kiment, és becsukta az ajtót maga után.

Egy pillanattal később Marius a két lány meztelen lábainak csoszogását hallotta a folyosón és Jondrette hangját, amint utánuk kiáltott:

- Jól vigyázzatok! Az egyik a sorompónál, a másik a Petit-Banquier utca sarkán. Egy pillanatra se vegyétek le a szemeteket a ház kapujáról, és mihelyt akármi csekélységet láttok, azonnal ide! Rohanvást! Van kulcsotok, bejöhettek.

Az idősebb leány duzzogott:

- Őrködni mezítláb a hóban!

- Holnap aranyos selyem félcipőt kaptok! - csitította az apja.

Lementek a lépcsőn, és néhány másodperccel később odalent a becsukódó kapu döngése jelezte, hogy kimentek.

A házban már csak Marius és Jondrette-ék voltak, és valószínűleg azok a titokzatos valakik, akik a lakatlan padlásszoba ajtaja mögött fölsejlettek Marius előtt a szürkületben.

XVII
Marius ötfrankosának befektetése

Marius úgy gondolta: itt a pillanat, hogy elhelyezkedjék a megfigyelőhelyén. Fiatalos rugékonysággal egy szempillantás alatt ott volt a hasadéknál.

Benézett.

A Jondrette-lakás belseje különös látvány volt, és Marius megértette azt a furcsa világítást, amelyet észrevett. Zöldrozsdás gyertyatartóban gyertya égett, de tulajdonképpen nem ez világította meg a szobát. Az egész odút mintegy kivilágította a kandallóba állított és izzó szénnel teli, jó nagy serpenyőnek a visszfénye, ez volt az a serpenyő, amelyet Jondrette-né délelőtt előkészített. A szén izzott, és a serpenyő vörös volt, kék láng táncolt fölötte, és fényénél ki lehetett venni annak a feszítővasnak az alakját, amelyet Jondrette vásárolt a Pierre-Lombard utcában, és amely a parázs közé volt dugva, s vöröslött. Az ajtó mellett, az egyik sarokban, mintha bizonyos céllal lett volna odatéve, két rakás látszott, az egyik mintha egy halom vas, a másik mintha egy halom kötél lett volna. Mindennek láttára annak a lelke, akinek fogalma sem lett volna arról, hogy mi készül: vagy komor, vagy igen egyszerű magyarázatok közt hánykolódott volna. Az odú ebben a világításban inkább hasonlított kovácsműhelyhez, mint a pokol torkához, azonban Jondrette ebben a fényben inkább démonnak, mint kovácsnak látszott.

A parázstartó olyan meleget árasztott, hogy az asztalon álló gyertya a serpenyő felől eső oldalán megolvadt, és ferdén égett. A kandallón ütött-kopott réz tolvajlámpa állt, amely méltó lett volna a Cartouche-sá aljasodott Diogeneshez.

A serpenyő, amely a kandallóban a már-már hamvadó fahasábok mellett volt elhelyezve, a kandalló kéményébe eresztette gőzét, és nem terjesztett bűzt.

A hold bevilágított az ablak négy kockáján, és fehér fénnyel árasztotta el a vörösen lángoló padlásszobát, és Marius költői lelke számára, aki még a cselekvés pillanatában is ábrándozott, ez olyan volt, mint valami égi gondolat, amely elvegyül a föld torz álmaiban.

A betört ablaktáblán át befújt a szél, és segített eloszlatni a szénbűzt, és elterelni a figyelmet a serpenyőről.

Jondrette-ék tanyája, ha emlékszünk még arra, amit a Gorbeau-házról mondottunk, csodálatosan alkalmas volt arra, hogy színpadjául szolgáljon egy erőszakos és sötét cselekedetnek, és takarójául valami bűnténynek. Párizs legelhagyatottabb körútja legmagányosabb házának legfélreesőbb szobája volt ez. Ha az orvtámadást eddig még nem ismerték volna az emberek, itt kitalálták volna.

A háznak egész hosszúsága és a lakatlan szobák egész sora választotta el ezt az odút a körúttól, és egyetlen ablaka hatalmas üres telekre nyílt, amelyet falak és kerítések öveztek.

Jondrette rágyújtott a pipájára, leült a lyukas székre, és pöfékelt. A felesége halkan beszélgetett vele.

Ha Marius Courfeyrac lett volna, vagyis olyan ember, aki az élet minden körülményei közt kacag, felkacagott volna, mikor Jondrette-nére siklott a tekintete. Az asszonyon tollas fekete kalap volt, majdnem olyan, mint a címeres apródok kalapja X. Károly koronázásán, óriási, kockás kendő kötött szoknyája felett, és az a pár férficipő, amelyet a leánya délelőtt lefitymált. Ez az öltözet csalta ki Jondrette-ből ezt a felkiáltást: - Te felöltöztél! Ez helyes! Jól tetted! Bizalmat kell gerjesztened!

Jondrette nem vette le az új és nagyon bő felöltőt, amelyet Leblanc úr ajándékozott neki, és öltözetében most is ott rikított a kabátnak és a nadrágnak az az ellentéte, amely Courfeyrac szemében a költő eszményképét testesítette meg.

Egyszerre csak Jondrette hangosan megszólalt:

- Igaz is! Most jut eszembe. Ebben a csúf időben kocsin fog jönni. Gyújtsd meg a lámpát, fogd és menj le. Odalent állj a kapu mögé. Mikor hallod, hogy a kocsi megáll, azonnal kinyitod, ő feljön, világítasz neki a lépcsőn és a folyosón, és miközben ide belép, gyorsan visszamégy, kifizeted a kocsist, és elküldöd a kocsit.

- És pénz? - kérdezte az asszony.

Jondrette belenyúlt a nadrágzsebébe, és odaadott neki öt frankot.

- Hát ez mi? - kiáltott fel az asszony.

Jondrette fölényesen felelte:

- Ez a lázsiás, amit a szomszéd adott ma reggel.

És hozzátette:

- Tudod, mit? Két szék kellene ide.

- Minek?

- Hogy leüljünk.

Marius úgy érezte, hideg borzongás fut végig a testén, mikor hallotta, hogy Jondrette-né nyugodtan ezt feleli:

- Csak ez a baj? Áthozom a szomszéd székeit.

És hirtelen mozdulattal kinyitotta az odú ajtaját, és kiment a folyosóra.

Mariusnak a szó szoros értelmében nem volt már ideje, hogy leugorjon a szekrényéről, eljusson az ágyig, és alábújjon.

- Vidd a gyertyát! - kiáltott utána Jondrette.

- Nem - szólt vissza az asszony -, nincs annyi kezem: két széket kell hoznom. Holdvilág van.

Marius hallotta, amint Jondrette mama súlyos keze tapogatózva keresi a kilincset a sötétben. Az ajtó nyílt. Izgalmában és rémületében szinte odagyökerezett a lába.

Jondrette-né belépett.

A padlásszoba ablakán két sötét pászma között betűzött egy holdsugár. Az egyik sötét pászma tökéletesen homályba vonta azt a falat, amelyikhez Marius lapult, úgy, hogy valósággal beleveszett.

Jondrette mama felnézett, nem látta Mariust, fogta a két széket, több széke nem is volt Mariusnak, kiment, és nagy dördüléssel becsapta maga mögött az ajtót.

Visszament az odúba:

- Itt a két szék.

- És itt a lámpa - mondta rá a férje. - Menj le gyorsan.

Az asszony nagy sietve engedelmeskedett, és Jondrette egyedül maradt.

Elhelyezte a két széket az asztal két oldalán, megfordította a feszítővasat a parázstartóban, ócska ellenzőt állított a kandalló elé, amely eltakarta a serpenyőt, aztán odament a sarokba, ahol a kötélcsomó hevert, és lehajolt, hogy megvizsgáljon benne valamit. Marius csak ekkor ismert rá, hogy az, amit alaktalan tömegnek nézett, erős kötéllétra volt, fafokokkal és két akasztókampóval.

Ez a kötéllétra és néhány hatalmas szerszám, valóságos vasdorongok, amelyek elkeveredtek az ajtó mögött tornyosuló ócskavashalomban, délelőtt még nem volt Jondrette-ék odújában, és nyilván csak délután hozták, azalatt, amíg Marius nem volt otthon.

„Ezek kovácsszerszámok” - gondolta magában Marius.

Ha Marius kissé jártasabb lett volna az ilyesmiben, akkor abban, amit kovácsszerszámnak nézett, felismert volna bizonyos eszközöket, amelyekkel zárakat lehet felfeszíteni, kaput betörni, aztán olyanokat, amelyek ütésre vagy vágásra valók, a szörnyű szerszámoknak ezt a két fajtáját, amit a gonosztevők fickó-nak és kaszá-nak neveznek.

A kandalló és az asztal, mellette a két szék, éppen szemben volt Máriusszal. Mivel a serpenyő el volt takarva, a szobát már csupán a gyertya világította meg; az asztalon vagy a kandallón álló legkisebb bögre is hatalmas árnyékot vetett. Egy csömpe vizeskancsó árnyékba borította a fal felét. Ebben a szobában valami megnevezhetetlenül undorító és fenyegető nyugalom terjengett. Valami borzalmas esemény feszültsége érzett benne.

Jondrette pipája kialudt, ami a nyugtalanság komor jele, de ő nem bánta, és leült. A gyertya fényében kiütköztek arcának vad és ravasz szögletei. Szemöldökeit rángatta, és jobb kezét hirtelen kitárta, mintha valami sötét belső monológ utolsó sugallataira felelne. Egyik ilyen önmagának adott rejtélyes válasz után élénken kihúzta az asztal fiókját, hosszú konyhakést vett ki belőle, amely ott volt eldugva, és kipróbálta az élét a körmén. Aztán visszatette a kést, és betolta a fiókot.

Marius viszont megfogta a pisztolyt a jobb nadrágzsebében, elővette és felhúzta.

A pisztoly felhúzás közben élesen és szárazon csattant.

Jondrette megremegett, és félig fölemelkedett a székéről:

- Ki az? - kiáltott fel.

Marius visszafojtotta lélegzetét, Jondrette hallgatózott egy pillanatig, aztán felkacagott, és megszólalt:

- Milyen marha vagyok! A közfal recseg.

Marius kezében tartotta a pisztolyt.

XVIII
Marius két széke szembekerül egymással

Egyszerre csak távoli és bánatos harangcsendülés rezgette meg az ablaküvegeket. A Szent Medárdban hatot ütött az óra.

Jondrette minden ütésre biccentett egyet a fejével. Mikor a hatodikat is elütötte, ujjai hegyével elkoppantotta a gyertyát.

Aztán járkálni kezdett a szobában, hallgatózott a folyosó felé, járkált, megint hallgatózott.

- Csak eljöjjön! - dünnyögte, aztán visszaült a székére.

Alighogy leült, nyílt az ajtó.

Jondrette mama nyitotta ki, ott maradt a folyosón, szörnyű, édeskés fintorral az arcán, amelyet a tolvajlámpa egyik oldala alulról világított meg.

- Tessék, uram - mondta.

- Tessék, jóltevőnk - ismételte Jondrette, és hirtelen felugrott.

Leblanc úr belépett.

Derűs nyugalom ömlött el rajta, s ez valahogy tiszteletre méltóvá magasztosította.

Négy Lajos-aranyat[831] tett az asztalra.

- Fabantou úr - szólalt meg -, tessék a lakbérre és a legsürgősebb kiadásaira. Aztán majd csinálunk valamit.

- Isten fizesse meg, kegyes jóltevőm! - felelte Jondrette, és hirtelen odalépett a feleségéhez:

- Küldd el a bérkocsit!

Az asszony kisurrant, a férje pedig közben áradozva hajladozott, és székkel kínálta Leblanc urat. Az asszony hamarosan visszajött, és a fülébe súgta:

- Elment.

A hó, amely reggel óta szakadatlanul hullott, oly magas volt, hogy nem hallották sem a kocsi érkezését, sem távozását.

Eközben Leblanc úr leült.

Jondrette elhelyezkedett a másik széken, szemben Leblanc úrral.

Most az olvasó, hogy helyes fogalmat alkothasson magának a következő jelenetről, képzelje el a fagyos éjszakát, a Salpętriére hóborította pusztaságait, amelyek felfehérlettek a holdfényben, mint roppant szemfedők, az utcai lámpák pislogó világosságát, amelyek imitt-amott felvöröslöttek, a gyászos körutakat és a fekete szilfák hosszú sorát, azt a körülbelül negyed mérföld körzetet, amelyen talán egyetlen járókelő sem volt, a Gorbeau-házat, a csend, a borzalom és az éjszaka mélységes méhében, és ebben a házban, e magányosság közepette, e sötétség közepette Jondrette-ék hodályát, amelyet egy szál gyertya világított meg, és ebben az odúban, az asztalnál ülő két férfit, Leblanc urat nyugodtan, Jondrette-et mosolygósan és iszonyatosan, Jondrette-nét, az anyafarkast az egyik sarokban, és a közfal mögött Mariust, aki láthatatlanul állt ott, nem szalasztott el egyetlen szót sem, nem mulasztott el egyetlen mozdulatot sem, szemét a nyílásra szegezte, a pisztolyt a markában szorongatta.

Közben Marius semmi félelmet nem érzett, csupán a borzalom felindulását. Marokra fogta a pisztoly agyát, és biztonságban érezte magát. „Akkor állítom meg ezt a nyomorultat, amikor akarom” - gondolta magában.

Érezte, hogy a rendőrség itt rejtőzik valahol a közelben, és csak a megbeszélt jelre vár, hogy azonnal lecsapjon.

Ezenfelül abban is reménykedett, hogy Jondrette és Leblanc úr viharos összeütközése valami fényt vet majd mindarra, amit szeretett volna megtudni.

XIX
A sötét háttér izgatja az embert

Alig ültek le, Leblanc úr az ágyak felé tekintett, amelyek üresek voltak.

- Hogy van a szegény kis sebesült? - kérdezte.

- Rosszul - felelte Jondrette fájdalmas és hálás mosollyal -, nagyon rosszul, jóságos uram. A nénje elvitte a Bourbe-ba,[832] hogy bekötöztesse. Látni fogja őket, mindjárt itthon lesznek.

- Úgy látom, hogy Fabantou-né asszony jobban van? - folytatta Leblanc úr, és odapillantott Jondrette-né furcsa maskarájára; ott állt közte és az ajtó között, mintha máris a kijáratot őrizné, fenyegető és szinte harcias állásban.

- Halálos beteg - mondta Jondrette. - De mit mondjak, uram? Oly derék asszony ez! Nem is asszony, hanem valóságos igavonó.

Jondrette-nét meghatotta a bók, és kényeskedve makogta, mint valami szörnyeteg, ha megsimogatják:

- Jondrette úr, te mindig nagyon jó vagy hozzám!

- Jondrette? - kapta fel a fejét Leblanc úr. - Azt hittem, önnek Fabantou a neve.

- Fabantou, másképp Jondrette! - válaszolta élénken a férj. - Művésznév!

És letorkolta a feleségét egy vállrándítással, amelyet Leblanc úr nem vett észre, és aztán szónokias és hízelgő hangon folytatta:

- Ah! Mindig olyan jól éltünk egymással, szegény drágám meg én! Mi maradt volna nekünk, ha ez nem volna meg! Oly szerencsétlenek vagyunk, tisztelt uram! Van karunk, nincs munka! Nem riadunk vissza semmitől, nincs foglalkozás! Nem tudom megérteni, hogy intézi ezt a kormány, de becsületszavamra mondom, uram, én nem vagyok jakobinus, uram, én nem vagyok ifjúdemokrata, én nem vagyok a kormány ellensége, de ha én volnék miniszter, legszentségesebb becsületszavamra másképp menne ez. Például tessék: meg akartam taníttatni lányaimat a dobozkészítés mesterségére. Ön azt mondja erre: Micsoda! Mesterségre? Igen! Mesterségre! Egyszerű mesterségre! Kenyérkeresetre! Micsoda bukás, jóltevőm! Micsoda lezüllés, ha valaki az volt, amik mi voltunk! Ó, jaj! Nem maradt semmi boldog napjainkból! Semmi, csupán egy tárgy, egy festmény, amelyhez ragaszkodom, amelytől azonban mégis megválnék, mert élni kell! Úgy bizony, élni kell.

Jondrette feltűnő zavarosan beszélt, eközben azonban arcának megfontolt és szemfüles kifejezése semmit sem változott; Marius feltekintett, és a szoba hátterében észrevett valakit, akit eddig még nem látott. Egy férfi lépett be, oly nesztelenül, hogy még az ajtónyílás sem hallatszott. Ez a férfi lila, ócska, kopott-foltos, rongyos, mindenütt lyukas, kötött mellényt, bő bársonynadrágot, lábán nemezpapucsot viselt, ing nem volt rajta, nyaka meztelen, karjai meztelenek és tetováltak, az arca feketére volt kormozva. Csendben leült a legközelebbi ágyra, keresztbe fonta karjait, és mivel meghúzódott Jondrette-né mögött, csak homályosan lehetett látni.

Leblanc úr azzal a delejes ösztönnel, amely figyelmezteti a szemet, majdnem ugyanakkor fordult oda, mint Marius. Nem tudott elfojtani egy meglepett mozdulatot, amelyet Jondrette észrevett.

- Á! Látom! - kiáltott fel Jondrette, és elégülten gombolta a felöltőjét. - Ön a felöltőjét nézi? Épp jó! Szavamra, épp jó nekem!

- Ki ez az ember? - kérdezte Leblanc úr.

- Ez? - legyintett Jondrette. - Az egyik szomszéd. Ne törődjék vele.

A szomszéd furcsa szerzet volt. Azonban a Saint-Marceau kerületben sok a vegyitermék-gyár. Sok gyári munkásnak bekormozódhatik az arca. Egyébként Leblanc úr egész lényén őszinte és rendületlen bizalom áradt el. Megszólalt:

- Bocsánat, Fabantou úr, mit mondott?

- Azt mondtam, uram és drága pártfogóm - kezdte Jondrette, miközben az asztalra könyökölt és Leblanc úrra szegezte szúrós és jámbor szemét, amely majdnem olyan volt, mint egy óriáskígyó szeme -, azt mondtam, hogy van egy eladó festményem.

Halk nesz hallatszott az ajtó felől. Még egy férfi lépett be, és leült az ágyra Jondrette mögé. Ennek is meztelen volt a karja, mint az elsőnek, és tintával vagy korommal volt az arca bemázolva.

Ámbár ez az ember a szó szoros értelmében besiklott a szobába, Leblanc úr mégis észrevette.

- Ne törődjék vele - mondta Jondrette. - Ezek az emberek itt laknak a házban. Tehát azt mondtam, hogy maradt egy festményem, egy értékes festményem... Tessék uram nézze meg.

Fölkelt, odament a falhoz; a tövében ott volt a fatábla, amelyről már beszéltünk; megfordította, de megint odatámasztotta a falhoz. Csakugyan olyasmi volt, ami festményhez hasonlított, és amit a gyertya csak halványan világított meg. Marius semmit sem látott belőle, mert Jondrette közte és a festmény között állt; csupán valami durva mázolás rémlett a szemében, és valami főalak, amely a vásári vásznak és festett spanyolfalak rikító ízléstelenségével volt színezve.

- Mi ez? - kérdezte Leblanc úr.

Jondrette lelkendezett:

- Mestermű, nagy értékű festmény, jótevőm! Úgy ragaszkodom hozzá, mint a két leányomhoz, emlékeket idéz fel bennem! Csakhogy, mondtam önnek és nem vonom vissza, nagy nyomorban vagyok, és hajlandó volnék megválni tőle...

Leblanc úr tekintete, miközben a festményt nézegette, akár véletlenségből, akár valami kezdő nyugtalanságból, a szoba háttere felé vetődött. Most már négy férfi volt ott. Három az ágyon ült, egy az ajtófánál állt, mind a négy meztelen karú, mozdulatlan, kormos arcú. Az ágyon ülő három férfi közül az egyik lehunyt szemmel a falhoz támaszkodott, mintha aludt volna. Öregember volt; fehér haja ijesztően elütött fekete arcától. A másik kettő fiatalnak látszott. Az egyik szakállas volt, a másik hosszú hajú. Egyiken sem volt cipő; azok, akiken nem volt papucs, mezítláb voltak.

Jondrette észrevette, hogy Leblanc úr rajta felejtette a szemét ezeken az embereken.

- Ezek a barátaim. Csupa szomszéd - magyarázgatta. - Kormos az arcuk, mert szénnel dolgoznak. Kályharakó munkások. Ne törődjék velük, jóltevőm, inkább vegye meg a festményemet. Könyörüljön meg nyomorúságomon. Olcsón adom. Mennyire becsüli?

- De hát - szólalt meg Leblanc úr, és a szemébe nézett Jondrette-nek, mint aki résen áll - ez valami kocsmacégér. Legfeljebb három frankot ér.

Jondrette szelíden ezt válaszolta:

- Itt a tárcája? Megelégedném ezer tallérral.

Leblanc úr fölegyenesedett, háttal a falnak támaszkodott, és hirtelen végigfutott tekintetével a szobán. Bal oldalán, az ablak felől Jondrette állt, jobb felől pedig, az ajtó felől, Jondrette-né és a négy férfi. A négy férfi meg sem moccant, mintha nem látták volna; Jondrette megint rákezdte, siránkozó hangon, olyan tétova tekintettel és olyan keserves nyafogással, hogy Leblanc úr azt hihette: ennek az embernek, aki itt áll előtte, a nyomorúság elvette az eszét.

- Ha nem veszi meg a festményt, drága jóltevőm - szónokolt Jondrette -, akkor nekem befellegzett, nincs más hátra, mint hogy a folyóba vessem magam. Ha meggondolom, hogy a két lányomat ki akartam taníttatni a félfinom kéregpapír-munkára, az ajándékdobozok készítésére! Nos! Ehhez azonban kell egy asztal, mégpedig deszkapárkányos, hogy a poharak ne essenek a földre; kell külön hozzá való kályha, háromrekeszes edény a különböző erősségű háromféle enyv számára, aszerint, hogy fát, papirost vagy szövetet ragaszt az ember, kéregpapírvágó kés, mintázáshoz való forma, kalapács az acél alkotórészek fölverésére, ecset, mi az ördög, mit tudom én, mi még? És mindez azért, hogy négy sout megkeressenek napjában! És tizennégy órát dolgozzanak érte! És minden doboz tizenháromszor kerül a munkáslány kezébe! És aztán a papirost nedvesíteni! És foltot nem ejteni! És melegen tartani az enyvet! Az ördög vigye el! És mondom önnek, négy souért napjában! Hát hogy éljen meg az ember?

Beszéd közben Jondrette nem nézett Leblanc úrra, aki figyelte őt. Leblanc úr Jondrette-re szegezte a szemét, és Jondrette az ajtót nézte. Marius lihegve figyelte hol az egyiket, hol a másikat. Leblanc úr mintha ezt kérdezte volna: „Hülye ez?” Jondrette vontatottan, könyörgőn, nyavalygó hangon kétszer vagy háromszor megismételte: - Nincs más hátra, mint hogy a folyóba vessem magam! A minap már három lépcsőn le is mentem az Austerlitz híd mellett.

Egyszer csak fénytelen szeme undorító lángolásban felszikrázott, ez a kis emberke kiegyenesedett, és iszonyatossá torzult, egy lépést tett Leblanc úr felé, és dörgő hangon ráordított:

- Ez mind mellékes! Rám ismer-e?

XX
Az orvtámadás

A padlásszoba ajtaja felpattant, és betoppant három kék vászonzubbonyos férfi, arcukon fekete papiros álarc. Az egyik sovány volt, és vasdorongot markolt; a másik valóságos hústorony, mészárostaglót hozott, középütt fogta a nyelét, a vasfejét lefelé lógatta. A harmadik vállas férfi volt, nem olyan sovány, mint az első, nem olyan vasgyúró, mint a második, irdatlan nagy kulcsot szorongatott a markában, börtönajtóból lophatta.

Úgy látszik, Jondrette épp ezeknek az embereknek a megérkezésére várt. Villámgyors párbeszéd pergett le közte és a sovány, vasdorongos férfi közt.

- Minden rendben? - kérdezte Jondrette.

- Igen - felelte a sovány férfi.

- Hol van hát Montparnasse?

- A hősszerelmes elmaradt, a lányoddal beszélget.

- Melyikkel?

- A nagyobbikkal.

- Áll odalent bérkocsi?

- Áll.

- Befogtatok a kordéba?

- Be.

- Jó két lovat?

- Két pompás lovat.

- Ott vár a kordé, ahol én kijelöltem a helyét?

- Ott.

- Jól van - mondta rá Jondrette.

Leblanc úr halottsápadt volt. Körös-körül végigjáratta szemét az odún; látszott rajta, hogy megérti, mibe csöppent bele; feje lassan, éberen, csodálkozón fordult körbe, sorra-rendre rámeredt a körülötte sorakozó fejekre, de arcán halvány nyoma sem volt félelemnek. Az asztalból védőbástyát rögtönzött magának, s ez a férfi, aki az imént holmi jámbor öregembernek látszott, most hirtelen valóságos atlétává izmosodott, és roppant öklét félelmetes és megdöbbentő mozdulattal lecsapta székének a támlájára.

Ez az öreg, aki ebben a veszélyes helyzetben ily rendíthetetlennek és bátornak mutatkozott, szemlátomást az olyanfajta emberek közé tartozott, akinek a bátorsága is olyan, mint a jósága: természetes és egyszerű. Ha szeretünk egy nőt, az apját sem érezzük idegennek. Marius úgy érezte, hogy büszke erre az idegenre.

A három meztelen karú ember - akire Jondrette azt mondta, hogy ezek kályharakó munkások - benyúlt az ócskavas-kupacba; az egyik nagy lemezvágó ollót vett ki belőle, a másik egy feszítővasat, a harmadik kalapácsot, és némán elálltak az ajtót. Az öreg ott maradt az ágyon, és csak a szemét nyitotta ki. Jondrette-né odaült mellé.

Marius úgy gondolta, hogy néhány másodperc múlva itt a pillanat, amikor közbe kell lépnie; jobb karját a folyosó irányában a mennyezet felé emelte, és felkészült rá, hogy elsüsse a pisztolyát.

Jondrette, mikor bevégezte párbeszédét a vasdorongos férfival, megint Leblanc úrhoz fordult, jellegzetesen durva, fojtott és hátborzongató röhögés közben még egyszer megkérdezte:

- Hát csakugyan nem ismer meg?

Leblanc úr merőn a szemébe nézett, úgy felelte:

- Nem.

Ekkor Jondrette előrejött, egészen az asztalig. Áthajolt a gyertya fölött, karjait keresztbe fonta, vadállati és szögletes állkapcsát előrefeszítette egészen Leblanc úr nyugodt arcáig, és amennyire csak bírta, előretolta - de Leblanc úr egy tapodtat sem hátrált -, és olyan testtartásban, mint a marcangolni kész vadállat, felordított:

- Az én nevem nem Fabantou, az én nevem nem Jondrette, az én nevem Thénardier! Én vagyok a montfermeili fogadós! Megértette? Thénardier vagyok! Most már megismer?

Leblanc úr homlokán alig észrevehető pirulás suhant át, de a hangja sem nem remegett, sem nem csattant, hanem - mint rendesen - higgadtan ezt felelte:

- Még most sem.

Marius nem hallotta ezt a feleletet. Ha látta volna valaki most, ebben a félhomályban, láthatta volna, hogy riadalom, rémület, döbbenet ül rajta. Abban a pillanatban, amikor Jondrette kimondta: Az én nevem Thénardier - Mariusnak minden porcikája megremegett, és a falnak tántorodott, mintha hideg kardpenge szúrását érezte volna a szívében. Aztán jobb keze, amely már-már elcsattantotta a jeladó lövést, lassan leereszkedett, és amikor Jondrette megismételte - Megértette? Thénardier! -, Marius ernyedt ujjaiból majdnem kiesett a pisztoly. Jondrette azzal, hogy leleplezte magát, nem izgatta fel Leblanc urat, de Mariust megrendítette. Marius ismerte ezt a Thénardier nevet, amelyet Leblanc úr, úgy látszik, nem ismert. Emlékezzünk csak rá, mit is jelentett neki ez a név! Ez a név benne volt apja végrendeletében, sőt a szívében hordozta! Ott hordozta a legrejtettebb gondolatában, emlékezetének legmélyebb zugában, ama bizonyos áldott ajánlás révén: „Egy Thénardier nevű ember mentette meg az életemet. Ha a fiam találkozik vele, tegyen meg érte minden tőle telhetőt.” Ezt a nevet, hiszen tudjuk, kegyelettel őrizte lelkében, s imádatában összeforrott apja nevével. Hogyhogy? Ez itt az a bizonyos Thénardier, ez itt az a bizonyos montfermeili fogadós, akit már oly régóta hiába keres? Most végre megtalálta s méghozzá, hogyan: apja életének megmentője bandita! Az az ember, akiért Marius szívvel-lélekkel feláldozta volna magát, szörnyeteg! Pontmercy ezredes életének megmentője épp ebben a pillanatban olyan gaztett elkövetésére készül, amelynek lényegét Marius még nem látta eléggé tisztán, de máris látszott, hogy itt gyilkosság készül! És Úristen, ki lesz az áldozat! Milyen végzetes véletlen! Mily keserű csúfolkodása a sorsnak! Apja a síron túl lelkére kötötte, hogy tegyen meg Thénardier-ért minden tőle telhetőt, s Mariusnak négy éve már egyetlen gondja volt, hogy lerója apjának ezt a tartozását, és abban a pillanatban, amikor a tetten ért banditát már-már nyakon csípeti a rendőrséggel, a végzet odakiáltja: Ez Thénardier! Végre megfizethetné ennek az embernek, hogy az apja életét megmentette Waterloo dicsőséges csataterének golyózáporában, és íme, a nyaktilóval fizet neki! Megfogadta, hogy ha találkozik ezzel a Thénardier-val, csak térden állva járul elébe, és most, mikor megtalálta, hóhér kezére akarja juttatni! Apja ezt mondta neki: Segítsd meg Thénardier-t! Ő pedig erre az imádott és szent hangra azzal felel, hogy tönkreteszi Thénardier-t! Mit szólna sírban nyugvó apja, ha látná, hogy azt az embert, aki élete kockáztatásával megmentette őt a haláltól, kivégzik a Saint-Jacques téren, épp a fia jóvoltából, annak a Mariusnak a jóvoltából, akire végrendeletében rábízta? És mily nevetséges, hogy miután sokáig keblén hordozta apjának saját kezűleg írt végrendeletét, most gyalázatosan megcsúfolja! Viszont tanúja legyen ennek az orvtámadásnak, és ne akadályozza meg? Hogyhogy? Pusztulásra ítélje az áldozatot, és kímélje a gyilkost? Hát kötelezheti az embert akár mákszemnyi hála is az ilyen elvetemült iránt?

Ez a váratlan orvtámadás keresztül-kasul felborzolta mindazokat az elképzeléseket, amelyeket Marius négy éve melengetett magában. Megremegett. Kezében volt a döntés. Azok az emberek, akik itt a szeme láttára kavarogtak, tudtukon kívül a hatalmában voltak. Ha elsüti a pisztolyt, Leblanc úr megmenekül, Thénardier-nak vége; ha nem süti el, feláldozza Leblanc urat, és Thénardier - ki tudja? - ép bőrrel megússza. Vesztébe lökje az egyiket, vagy elejtse a másikat? Kettős lelkiismeret-furdalás! Mit tegyen? Melyiket válassza? Elárulja-e mindennél lenyűgözőbb emlékeit, magában megfogadott sok-sok főbenjáró kötelezettségét, a legszentebb kötelességet, a hódolattal tisztelt írást? Elárulja-e apja végrendeletét, vagy tűrje, hogy elkövessék a bűntényt!? Úgy rémlett neki, hogy egyfelől „Ursule”-jét hallja, aki könyörög hozzá apjáért, másfelől az ezredest, aki gondjaiba ajánlja Thénardier-t. Úgy érezte: belebolondul ebbe. Térdei megroggyantak. És oly viharos gyorsan pergett le a jelenet a szeme előtt, hogy még észbe kapni sem volt ideje. Olyan volt ez, mint az örvény: azt hitte, hogy ő az ura, pedig magával sodorta. Hajszál híja volt, hogy el nem ájult.

Eközben Thénardier - ezentúl már csak ezen a néven emlegetjük - valamiféle őrjöngő révületében és diadalmámorában járkált föl-alá az asztal előtt.

Marokra fogta a gyertyát, s olyan keményen csapta le a kandallóra, hogy a lángja majdnem kialudt, és a faggyúja telefröcskölte a falat.

Aztán ijesztőre torzult ábrázattal odafordult Leblanc úrhoz, és ezt ökrendezte ki magából:

- Kikészítjük! Kiégetjük! Kizsigereljük! Nyárson sütjük!

És megint elkezdett föl-alá járkálni, s közben eszeveszetten tombolt:

- Á - rikoltotta -, végre megtaláltam magát, emberbarát uraság! Ütött-kopott milliomos uraság! Bábuajándékozó uraság! Vén tökfilkó! Á, hát nem ismer rám! Nem, persze, nem maga volt az, aki nyolc évvel ezelőtt, 1823 karácsony éjszakáján megszállt a fogadómban, Montfermeilben! Nem maga az, aki elvette tőlem annak a Fantine-nak a lányát, a Pacsirtát! Nem maga az, aki háromgalléros, sárga angol köpenyt viselt! Nem! Nem maga hozott mindenféle ócska ruhával tömött batyut, mint ma is nekem! No, mondd csak, feleség! Úgy látszik, az a rögeszméje, hogy gyapjúharisnyával tömött bugyrokat hord a házakba! Könyörületes vénember, pfuj! Talán harisnyaügynök maga, milliomos uraság? Talán szétosztogatja a szegények között a raktárát, szent férfiú? Micsoda szélhámos! Á, hát nem ismer rám? No, hát én ráismerek magára! Rögtön ráismertem, mikor betolta ide a pofáját. Á, hát végre kiderül, hogy nem fenékig gyönyörűség csak úgy beállítani az ember házába, azon a címen, hogy fogadó, szegényes ruhában, koldusábrázattal, úgyhogy az ember szinte alamizsnát adott neki, megtéveszteni mindenkit, bőkezűsködni, elvenni a kenyérkeresetüket, megfenyegetni őket az erdőben, s ha már tönkrementek az emberek, utána mindennek a tetejébe hozni egy lötyögő kabátot, meg két szemétre való kórházi pokrócot, vén gazfickó, gyerekrabló!

Elhallgatott, s egy pillanatig mintha magában beszélt volna. Azt lehetett volna mondani rá, hogy dühe valami föld alatti üregbe zuhant, mint a Rhône vize; aztán, mintha hangosan akarná befejezni mindazt, amit elmormogott magában, öklével az asztalra csapolt, és felkiáltott:

- Ezzel az együgyű ábrázatával!

Aztán ráförmedt Leblanc úrra:

- Az istenfáját! Maga jól kibabrált velem annak idején. Maga az oka minden szerencsétlenségemnek. Megkapott ezerötszáz frankért egy kislányt, akit én tartottam; bizonyosan gazdag emberek gyermeke volt, máris sok pénzt hozott nekem, életem fogytáig jól megélhettem volna belőle! Ez a kislány kárpótolt volna mindenért, amit ráfizettem arra az átkozott lebujra, amely hétszámra kongott az ürességtől, és ahol, én tökkelütött, fölzabáltam az egész vagyonkámat! Ó, bárcsak minden csepp bor, amit megittak nálam, méreggé vált volna azokban, akik megitták! Ej, mindegy! Hallja-e! Maga bizonyosan jót nevetett rajtam, mikor meglépett tőlem a Pacsirtával! Az erdőben meg furkósbotja volt. Maga volt az erősebb. Kölcsönkenyér visszajár. Most nálam van az ütőkártya! Maga kész, öregem! Ajaj, nevetek! De még hogy nevetek! Behúztam a csőbe! Azt mondtam neki, hogy színész vagyok, Fabantou a nevem, együtt játszottam Mars kisasszonnyal, Muche kisasszonnyal, hogy a lakbéremet holnap, február 4-én ki kell fizetnem, s még az sem jutott az eszébe, hogy nem február 4-e, hanem január 8-a a határnap! Emeletes hülye! És mi az a négy nyomorúságos Fülöp-arany, amit hozott! A piszok! Nem volt annyi szíve, hogy legalább száz frankot adjon! És hogy bedőlt az ostobaságaimnak! Mulatságos volt. Ezt mondtam magamban: Hülye! Megállj csak, fülön fogtalak! Ma reggel még talpat nyaltam neked! Ma este szétmarcangolom a szívedet!

Thénardier abbahagyta. Kifulladt. Keshedt kis mellkasa zihált, mint a kovácsműhely fújtatója. Szemében csak úgy ragyogott a gyönge, kegyetlen és hitvány ember diadalérzete, hogy végre leterítheti azt, akitől rettegett, csúffá teheti azt, akinek hízelkedett - a törpe diadalérzete, aki rátapos Góliát fejére, a sakál diadalérzete, mikor nekiáll szétmarcangolni a beteg bikát, amely félholt, s már nem bír védekezni, de félig még él, s érzi a szenvedését.

Leblanc úr nem vágott a szavába, de mikor amaz megszakította a szóáradatot, ezt mondta neki:

- Nem értem, miket beszél. Ön téved. Én nagyon szegény ember vagyok, s egyáltalán nem milliomos. - Nem ismerem önt. Összetéveszt valakivel.

- Á - hörögte Thénardier -, ócska lárifári! Hát nem tágít ettől a mókától? Maga meggabalyodott, öregem! Á, maga nem emlékszik? Nem látja, ki vagyok?

- Bocsánat, uram - felelte Leblanc úr, udvarias hanghordozással, ami az ilyen helyzetben valahogy furcsán és súlyosan hangzott -, annyit mindenesetre látok, hogy ön bandita.

Ha valaki nem tudná: az aljas emberekben is van érzékenység, a szörnyetegek is csiklandósak. A „bandita” szó hallatára Thénardier-né felpattant az ágyról, Thénardier pedig két kézre kapta a széket, mintha össze akarná roppantani.

- Ne moccanj, hallod-e! - kiáltott rá a feleségére; aztán Leblanc úrhoz fordult: - Bandita! Igen, tudom, maguk, gazdag úriemberek, így hívnak bennünket! Ide figyeljen: igaz, hogy tönkrementem, álnéven lappangok, se kenyerem, se pénzem, bandita vagyok! Tessék: három napja nem ettem, bandita vagyok! Haha, maguk! Maguk aztán melegen tartják a lábukat, maguk Sakoskinál csináltatják a cipellőiket, maguk vattás köpenyt viselnek, mint az érsekek, maguk úriházakban laknak, az első emeleten, maguk szarvasgombát zabálnak, maguk csomószámra zabálják a negyvenfrankos spárgát januárban, meg a zöldborsót, maguk tömik a hasukat, s ha kíváncsiak rá, hideg van-e, csak belekukkantanak az újságba, hogy hány fokot mutat Chevalier[833] mérnök hőmérője. Viszont mink! Mi magunk vagyunk a hőmérők! Nekünk nem kell lemennünk a rakpartra, megnézni az Óratorony sarkán, hogy hány fok hideg van, mi megérezzük azon, hogy a vér megalvad az ereinkben, és a fagy a szívünkbe szúr, és ezt mondjuk: Nincs Isten! És maguk idejönnek az odúinkba, igenis az odúinkba, hogy lebanditázzanak bennünket! De mi megzabáljuk magukat! De mi, szegény kis emberkék, fölfaljuk magukat! Milliomos uraság! Ide hallgasson: én rendes ember voltam, volt iparengedélyem, volt választójogom, én polgár vagyok, az ám, maga meg talán még csak nem is polgár, hallja-e!

Most Thénardier egy lépést tett az ajtóban álló emberek felé, és izgatottan hozzátette:

- S képzeljétek, ide mer jönni, és úgy beszél velem, mint egy semmiházival!

Aztán újra fellángolt őrjöngése, és rárivallt Leblanc úrra:

- És azt is tudja meg, emberbarát uraság, én nem vagyok holmi kétes egyén, de nem ám! Nem vagyok afféle ember, akinek még a nevét se tudják, s aki belopózik a házakba gyermeket rabolni! Én kiszolgált francia katona vagyok, megérdemeltem volna a kitüntetést! Én ott voltam Waterloonál, de ott ám! És a csatában megmentettem egy tábornok életét, tudom is én, miféle gróf volt! Megmondta ugyan a nevét, de oly elhaló hangon, hogy nem értettem. Csak ennyit értettem belőle: Merci (köszönöm). Bár inkább a nevét értettem volna meg, mint a köszönetét! Ez hozzásegített volna, hogy megtaláljam. Tudja-e, kit ábrázol ez a festmény, itt ni, amelyet David festett Brüsszelben? Engem ábrázol. David meg akarta örökíteni ezt a hőstettemet. Ez itt a hátamon a tábornok, amint viszem a golyózáporon át. Ez történt. Csakhogy ez a tábornok még soha semmit se tett értem; egy fabatkával sem ér többet a többinél! Azért én mégis megmentettem az életét, a tulajdon életem kockáztatásával, és erre bőven van bizonyítékom, teli van velük minden zsebem! Én waterlooi katona vagyok, a hétszentségit neki! És most, hogy puszta szívességből elmondtam magának ezt az egészet, végezzünk! Nekem pénz kell, nekem sok pénz kell, nekem rengeteg pénz kell, különben kiirtom magát, hogy a mennydörgős mennykő csapjon bele!

Mariusnak sikerült kissé leküzdenie szorongását, és figyelt. Most már a kétség leghalványabb lehetősége is szétfoszlott: ez valóban a végrendeletbeli Thénardier volt. Marius megborzongott arra a szemrehányásra, hogy apját hálátlansággal vádolták, és már-már azon a ponton volt, hogy ebben a végzetes helyzetben maga is bizonyítja a vád jogosságát.

Ez csak fokozta megrökönyödését. Egyébként volt valami Thénadier-nak ezekben a szavaiban, a hangsúlyozásában, a kézmozdulataiban, a tekintetében - amelyből minden szónál lángok lövelltek -, volt valami a leplezetlenül aljas embernek ebben a kitörésében, a hetvenkedésnek és az elvetemültségnek, a büszkeségnek és a hitványságnak, a szenvedélynek és az ostobaságnak ebben a vegyülékében, a valóságos sérelmeknek és a hazug érzelmeknek ebben a zűrzavaros egyvelegében, a hatalmaskodás gyönyörűségét ízlelő gazembernek ebben a pimaszkodásában, egy mocskos jellemnek ebben az arcátlan kitárulásában, minden szenvedésnek és minden gyűlöletnek ebben a fellángolásában: volt ebben valami, ami undorító volt, mint a bűn, és szívbe markoló, mint az igazság.

A mestermű, a David-festmény, amelyet rá akart sózni Leblanc úrra - mint az olvasó már kitalálhatta -, nem volt semmi más, mint a kocsmájának a cégtáblája; emlékszünk rá: ő maga mázolta: ez az egyetlen roncs, ami a montfermeili hajótörésből megmaradt neki.

Marius most már szemügyre vehette ezt a micsodát, mivel a kocsmáros alakja nem takarta el a szeme elől; ezen a mázolmányon csakugyan valamiféle csatát látott, hátterében füstfellegeket és egy embert, aki egy másikat cipel. Ez a csoport Thénardier és Pontmercy volt, az életmentő őrmester és a megmentett ezredes. Marius szinte megmámorosodott, ez a festmény valahogy megelevenítette apját, és már nem a montfermeili kocsma cégtáblája volt, hanem feltámadás: megnyílt egy sír, felmagasodott belőle egy kísértet, szívét a halántékában hallotta zakatolni, fülében Waterloo ágyúja dörgött, a komor táblán halványan fölsejlő véres apjától megborzadt, és úgy rémlett neki, mintha ez a szétfolyó árnyalak mereven nézné.

Mikor Thénardier végre összeszedte magát, Leblanc úrra szegezte véreres szemét, s fojtott, pattogó hangon odaszólt neki:

- Van-e valami mondanivalód, mielőtt fölaprítanánk?

Leblanc úr nem felelt. A fojtott csendben egy recsegő hang ezt a félelmetes gúnyos kiszólást süvítette be a folyosóról:

- Ha fát kell aprítani, itt vagyok én, abbizony!

A gúnyos kiszólást a taglós ember eresztette meg. Egyidejűleg szőrös és földszínű óriási pofa bukkant fel az ajtóban; borzalmasan vigyorgó szájából nem is fogak, hanem agyarak vicsorodtak ki.

A taglós ember pofája volt.

- Mért vetted le az álarcodat? - förmedt rá Thénardier dühösen.

- Csak úgy, tréfából - vágta rá amaz.

Leblanc úr már néhány perce szemlátomást figyelte és leste Thénardier minden mozdulatát; ez vak dühének a bódulatában elbizakodottan jött-ment az odúban, hiszen tudta, hogy az ajtóban őrködnek, hogy fegyveresen fegyvertelen embert tart hatalmában, hogy kilencen vannak egy ellen, feltéve, hogy Thénardier-nét csak egy embernek számítjuk. Miközben a taglós emberre rászólt, háttal állt Leblanc úrnak.

Leblanc úr megragadta ezt az alkalmat, kirúgta maga alól a széket, öklével feldöntötte az asztalt, és tüneményes fürgeséggel, egyetlen ugrással elérte az ablakot, mielőtt még Thénardier-nak ideje lett volna hátrafordulni. Egy másodperc alatt kinyitotta az ablakot, felpattant a párkányra, és átvetette rajta a lábait. Már félig kívül volt, amikor hat vaskos ököl elkapta, és keményen visszapenderítette az odúba. A három ember a három „kályharakó munkás” volt, ezek vetették rá magukat. Ugyanakkor Thénardier-né a hajába csimpaszkodott.

A lábdobogásra a többi bandita is berohant a folyosóról. Az az öreg, aki az ágyon ült és részegnek látszott, lekecmergett a vacokról, és dühöngve odament, csákánnyal a kezében.

Az egyik „kályhás” - akinek kormos arcát megvilágította a gyertya, és akiben Marius, bekormozás ide, bekormozás oda, felismerte Panchaud-t, más néven Printanier-t, más néven Bigrenaille-t - ólmos bottal készült fejbe vágni Leblanc urat; vasdorong volt ez, mind a két végén egy-egy ólomgolyó.

Marius ezt már nem bírta tovább nézni. „Apám, bocsáss meg” - gondolta magában. És ujjával kitapogatta a pisztoly ravaszát. Már majdnem elcsattant a lövés, amikor felharsant Thénardier hangja:

- Ne bántsátok!

Az áldozatnak ez a kétségbeesett kísérlete egy csöppet sem fokozta Thénardier dühét, inkább lecsillapította. Benne két ember lakozott: egy kegyetlen és egy ravasz ember. Egészen mostanáig, túláradó diadalában, a letepert és megbénított áldozat láttán a kegyetlen ember uralkodott benne, mikor áldozata ellenszegült és nyilván viaskodni akart, akkor felbukkant benne a ravasz ember, és mindjárt felül is kerekedett.

- Ne bántsátok! - szólt rájuk még egyszer. És tudtán kívül mindjárt sikert is aratott: megakadályozta a lövésre kész pisztoly elsülését, és megbénította Mariust; már nem volt sürgős a közbelépés, és ebben az új helyzetben semmi bajt nem látott abban, ha még várakozik. Ki tudja, nem történik-e közben valami, ami fölmenti ama borzalmas választás alól, hogy vagy sorsára hagyja Ursule apját, vagy pedig tönkrejuttatja az ezredes életmentőjét?

Herkulesi viaskodás kezdődött most. Leblanc úr úgy mellbe öklözte az öreget, hogy a szoba közepére penderült, aztán visszakézből egy-egy ütéssel leterített két másik támadót, s mindegyiket lenyomta egy-egy térdével; a nyomorultak úgy hörögtek a nyomása alatt, mint egy gránit malomkő alatt; de a többi négy elkapta a félelmetes öreg két karját és nyakát, és lenyomta a két leterített „kályhásra”, így Leblanc úr, aki egyet-kettőt leütött, akit a többiek lefogtak, aki szinte agyonnyomta az alul fekvőket, s aki fulladozott a fölötte levők súlya alatt, s aki hiába próbálta lerázni a ránehezedő erős embereket -, Leblanc úr úgy eltűnt a banditák rettenetes tömege alatt, mint a vadkan a vérebek és kopók üvöltő csoportjában.

Végre is sikerült feldobniuk az ablakhoz legközelebb eső ágyra, és ott leszorították. Thénardier-né még most sem eresztette el a haját.

- Hallod-e - szólt rá Thénardier -, te ne avatkozz bele. Még utóbb elszakad a kendőd!

Thénardier-né szót fogadott, mint ahogy a nőstény farkas meghunyászkodik a hím előtt, némi morgás után.

- Ti meg, hé, motozzátok meg - kezdte újra Thénardier.

Leblanc úr szemlátomást beletörődött, nem ellenkezett. Megmotozták. Nem volt nála más, csak egy bőrerszény, benne hat frank meg a zsebkendője. Thénardier zsebre vágta a zsebkendőt.

- Micsoda? Nincs pénztárcája? - kérdezte.

- Órája sincs - tette hozzá az egyik „kályhás”.

- Akárhogy van is - dörmögte hasbeszélő hangon az álarcos ember, aki az óriási kulcsot fogta -, vénember ez!

Thénardier odament az ajtó melletti sarokba, kiemelt onnan egy kötélcsomót, és odadobta az embereinek.

- Kötözzétek az ágy lábához - szólt rájuk. Aztán meglátta az öreget, akit Leblanc úr ökölcsapása leterített, s még mindig ott hevert elnyúltan a szoba közepén:

- Mi az, Boulatruelle meghalt? - kérdezte.

- Nem, csak részeg - felelte rá Bigrenaille.

- Lökjétek be az egyik sarokba - mondta Thénardier.

Két „kályhás” lábbal odalökdöste a részeg embert a vasrakás mellé.

- Babet, mért hoztál ennyi embert? - szólt oda halkan Thénardier a vasdorongos embernek. - Fölösleges volt.

- Mit tehettem? - vágta rá a vasdorongos. - Mind benne akartak lenni. Rossz idők járnak. Nincs semmi üzlet.

Az a vacok, amelyre Leblanc urat rádobták, afféle kórházi ágy volt, négy durván kifaragott vastag lábon állt. Leblanc úr tűrte, akármit csinálnak vele. A banditák felállították, lábait a földre nyomták, aztán erősen hozzákötözték az ágynak ahhoz a lábához, amely legtávolabb esett az ablaktól s legközelebb volt a kandallóhoz.

Mikor már az utolsó csomót is összebogozták, Thénardier fogott egy széket, és odatelepedett Leblanc úr elé, majdnem pontosan szemben vele. Thénardier teljesen megváltozott: arcán néhány perc alatt az elvadult durvaság nyugodt és ravaszdi nyájasságnak adott helyet. Marius alig-alig ismert rá ebben az udvarias hivatalnoki mosolyban arra a szinte vadállati szájra, amely egy pillanattal ezelőtt még dühtől tajtékzott; döbbenten szemlélte ezt az elképzelhetetlen és nyugtalanító színváltozást, és olyasmit érzett, amit az az ember érezne, akinek szeme láttára változna át egy tigris ügyvéddé.

- Uram... - szólalt meg Thénardier.

És egyetlen intéssel félreparancsolta a banditákat, akik még mindig lefogták Leblanc urat:

- Menjetek innen egy kicsit, hadd beszélgessek ezzel az úrral.

Valamennyien az ajtóig hátráltak. Akkor rákezdte:

- Uram, balfogás volt öntől, hogy ki akart ugrani az ablakon. Kitörhette volna a lábát. Most, ha megengedi, majd nyugodtan elbeszélgetünk. Mindenekelőtt közölnöm kell önnel egy megfigyelésemet, mégpedig azt, hogy ön eddig még meg sem nyikkant.

Thénardier fején találta a szöget, ez a kicsiség igaz volt, ámbár Marius figyelmét ebben az izgalomban elkerülte. Leblanc úr alig ejtett ki egy-két szót, azt is csöndesen, s még akkor is megőrizte ezt a mélységes mély és furcsádon-furcsa hallgatást, amikor az ablakban viaskodott a hat banditával. Thénardier folytatta:

- Istenem! Ha ön tolvajt kiált, én igazán nem kifogásolhattam volna. Gyilkos! Ordítoznak ilyenkor, és én, megmondom, ezt sem vettem volna rossz néven. Egészen természetes, hogy az ember lármát csap, ha olyan egyének közé keveredik, akik nem eléggé bizalomgerjesztők. Ha megtette volna, mi nem akadályoztuk volna meg. Még csak a száját se peckeltük volna fel. Megmondom azt is, miért nem. Azért, mert ez a szoba tök süket. Ez az egyetlen jó tulajdonsága, de ez megvan. Olyan, mint egy pince. Ha itt bombát robbantanának, a legközelebbi rendőrőrszobán úgy hangzana, mint részeg ember horkolása. Itt az ágyúlövés csak így hangzana: bumm, a mennydörgés csak így: puff! Kényelmes lakás ez. De hát elvégre is ön nem kiabált, ezt okosan tette, fogadja érte hódolatomat. S azt is mindjárt megmondom önnek, mire következtetek ebből: kedves uram, ha az ember kiabál, ki jön? A rendőrség. És a rendőrség után? A bíróság. Ej, hát ha ön nem kiáltott, annak az az oka, hogy éppoly kevéssé óhajtja idecsődíteni a rendőrséget és a bíróságot, mint mi magunk. Ennek pedig - már régóta gyanítom - az az oka, hogy önnek valamiképpen érdeke takargatni valamit. Nos, nekünk magunknak is ez az érdekünk. Tehát megegyezhetünk.

Thénardier beszéd közben Leblanc úrra szegezte tekintetét, s úgy látszott, mintha a szeméből nyilalló hegyes sugarakat mélyen bele akarná döfni foglya lelkébe. Beszédmodorában volt valami fojtott és alattomos arcátlanság, egyébként azonban tartózkodó volt és szinte választékos, és ebből a nyomorultból, aki az imént még csak bandita volt, most kiütközött az az ember, aki „papnak készült”.

A fogoly konok hallgatása, aggodalmas óvatossága, hogy még az önvédelmével sem törődött, makacs ellenszegülése az első természetes ösztönnek, hogy elkiáltsa magát, mindez azóta, hogy ama bizonyos megjegyzés elhangzott - meg kell mondanunk -, kellemetlen volt Mariusnak, és kínosan megdöbbentette.

Thénardier nagyon is helytálló megjegyzése Marius szeme előtt még jobban összesűrítette azt a rejtelmes ködöt, amely beburkolta ezt a komor és különös egyéniséget, akire Courfeyrac rákente a Leblanc úr csúfnevet. De így vagy úgy, ez a férfi - hiába kötötték gúzsba, hiába fogták körül hóhérok, s hogy úgy mondjuk, hiába süllyedt nyakig egy verembe, amely pillanatonként egy-egy fokkal lejjebb süppedt alatta, hiába tombolt Thénardier, hiába nyájaskodott vele -, ez a férfi rendíthetetlenül állta; s egy-egy ilyen pillanatban Marius ellenállhatatlanul megcsodálta ezt a búskomoran is büszke arcot.

Nyilván olyan lélek lakozott benne, amelyhez nem férkőzhetett hozzá a rémület, s amelyet nem tudott elragadni a szenvedély. Olyan ember volt, aki úrrá lesz a kétségbeesett helyzetek döbbenetén is. Akármilyen kínos válságba került, akármilyen elháríthatatlan szerencsétlenségbe sodródott: nyoma sem volt rajta a vízbefúló haláltusájának, akinek szeme tágra mered a víz alatt.

Thénardier fesztelenül felállt, odament a kandallóhoz, félrehúzta az ellenzőt, odatámasztotta a mellette levő ágyhoz, s így leleplezte az izzó parázzsal púpozott serpenyőt: a fogoly tisztán láthatta benne a fehéren izzó feszítővasat, amelyen itt-ott apró csillagok szikráztak.

Azután Thénardier megint odaült Leblanc úr elé.

- Folytatom - mondta. - Megegyezhetünk. Üssük nyélbe ezt az ügyet barátságosan. Rosszul tettem, hogy az imént heveskedtem, nem is tudom, hova tettem az eszemet, igazán túlzásba tévedtem, őrültségeket tocsogtam össze. Például azt mondtam, hogy pénzt akarok, sok pénzt, rengeteg pénzt, mivelhogy ön milliomos. Ez nem volna méltányos. Istenem, hiába gazdag, bizonyára vannak kötelezettségei, ugyan kinek nincsenek? Én nem akarom tönkretenni, elvégre nem vagyok fogdmeg. Nem vagyok afféle ember, hogy kihasználjam a helyzeti előnyömet, és ezzel nevetségessé tegyem magamat. Ide hallgasson: én megteszem a magamét, és hajlandó vagyok áldozatot hozni. Megelégszem kétszázezer frankkal.

Leblanc úr egy kukkot sem szólt. Thénardier folytatta:

- Láthatja, hogy jócskán alább adom. Nem tudom, mekkora a vagyona, de annyit tudok, hogy pénz dolgában nem kicsinyes; az olyan jótékony ember, mint ön, bízvást adhat kétszázezer frankot egy szerencsétlen családapának. De bizonyosan ön sem esett a feje lágyára, és nem képzeli, hogy ekkora fába vágom a fejszémet, mint ma, és megszervezem ezt a ma esti hajcihőt - ami ezeknek az uraknak egyhangú véleménye szerint csudajó munka volt - csak azért, hogy a végén némi alamizsnát kérjek, amiből megihatok Desnoyers-nál egy pohár vörösbort, s megehetek egy borjúszeletet? Kétszázezer frank, ennek ennyi az ára. Amint kibújik a zsebéből ez a csekélység, jótállok érte, hogy nincs tovább; nincs mitől félnie: a haja szála se görbül meg. Ön talán azt mondja erre: De hát nincs is nálam kétszázezer frank! Ó, én nem vagyok követelőző. Nem is ezt akarom kivasalni. Én csak egyet kérek öntől: legyen szíves, írja le, amit mindjárt lediktálok.

Thénardier itt szünetet tartott, mosolyt röppentett a serpenyő felé, aztán minden szót keményen hangsúlyozva hozzátette:

- Eleve figyelmeztetem: semmi esetre se hinném el, ha azt mondaná, hogy nem tud írni!

Mosolyát a nagyinkvizítor is megirigyelhette volna.

Thénardier egészen közel tolta az asztalt Leblanc úrhoz, tintatartót, tollat, papirost vett ki a fiókból, amelyet félig nyitva hagyott, úgyhogy kivillant belőle egy kés hosszú pengéje.

A papirost odatette Leblanc úr elé.

- Írja - kezdte.

Végre megszólalt a fogoly:

- Mit gondol, hogyan írjak? Hiszen gúzsba kötöttek.

- Igaz is, bocsánat! - mondta rá Thénardier. - Igaza van.

És odafordult Bigrenaille-hoz:

- Oldozd fel az úr jobb karját!

Panchaud, másképp Printanier, másképp Bigrenaille végrehajtotta Thénardier parancsát. Mikor a fogoly jobb keze kiszabadult, Thénardier megmártotta a tollat a tintában, és odanyújtotta neki.

- Uram, jegyezze meg jól, hogy hatalmunkban van; kényünkre-kedvünkre, teljesen kényünkre-kedvünkre bánhatunk el önnel, nincs emberi hatalom, amely innen kiszabadíthatná, és igazán fájlalnánk, ha arra kényszerítene, hogy kínos tettlegességhez folyamodjunk. Én sem a nevét, sem a címét nem tudom; de figyelmeztetem, hogy gúzsba kötve marad mindaddig, amíg vissza nem érkezik ide az a személy, akivel az ön mindjárt megírandó levelét kézbesíttetjük. Most pedig tessék írni.

- Mit? - kérdezte a fogoly.

- Amit diktálok.

Leblanc úr átvette a tollat.

Thénardier diktálni kezdett:

- Leányom...

A fogoly összerezzent, és fölnézett Thénardier-ra.

- Írja így: Kedves leányom - mondta Thénardier. Leblanc úr engedelmeskedett. Thénardier folytatta:

- Gyere azonnal...

Megállt:

- Ugye, tegezi?

- Kit? - kérdezte Leblanc úr.

- Teringette! - kiáltotta Thénardier. - A kicsikét, a Pacsirtát!

Leblanc úrnak egy arcizma sem rándult meg, úgy felelte:

- Nem tudom, miről beszél.

- Csak folytassa - szólt rá Thénardier, és tovább diktált:

- Gyere azonnal. Feltétlenül szükségem van rád. Azt, aki levelemet átadja neked, megbíztam, hogy idehozzon hozzám. Várlak. Gyere csak nyugodtan.

Leblanc úr leírta az egészet. Thénardier megszólalt:

- Á, törölje ki csak azt, hogy Gyere csak nyugodtan, ez gyanút kelthetne, hogy a dolog nem egészen tiszta, és hogy helyénvaló lehet a bizalmatlankodás.

Leblanc úr kitörölte a három szót.

- Most írja alá - folytatta Thénardier. - Mi a neve?

A fogoly letette a tollat, és megkérdezte:

- Kinek szól ez a levél?

- Jól tudja - felelte Thénardier. - A kicsikének. Épp az imént mondtam már.

Nyilvánvaló volt, hogy Thénardier óvakodott megnevezni a kislányt, akiről szó volt. Így nevezte: Pacsirta, így nevezte: „a kicsike”, de a nevét ki nem ejtette. A ravasz ember óvatossága volt ez: cinkosaitól is megőrizte titkát. Megmondani a nevét egyértelmű lett volna azzal, hogy kiszolgáltatja nekik „az egész ügyet”, és többet árul el nekik, mint amennyit éppen elég volt tudniuk.

Megszólalt:

- Írja alá. Mi a neve?

- Urbain Fabre - felelte a fogoly.

Thénardier macskafürgeséggel vágta be kezét a zsebébe, és kihúzta belőle a Leblanc úrtól elkobzott zsebkendőt. Kereste rajta a névbetűket, és odatartotta a gyertyához.

- U. F. Ez az. Urbain Fabre. Hát akkor írja alá: U. F.

A fogoly aláírta.

- Mivel a levél összehajtogatásához két kéz kell, adja ide, majd én összehajtogatom.

Thénardier, miután összehajtogatta, tovább beszélt:

- Írja rá a címet. Fabre kisasszonynak, az ön címén. Tudom, hogy ön nem messze lakik innét, valahol a Saint-Jacques-du-Haut-Pas-templom táján - mivelhogy naponta odajár misét hallgatni -, csak nem tudom, melyik utcában. Látom, hogy számot vetett helyzetével. Ha egyszer nem mondott hamis nevet, bizonyára nem mond hamis címet sem. Írja rá maga.

A fogoly egy pillanatig elgondolkozott, aztán fogta a tollat, és odaírta:

Fabre kisasszonynak, Urbain Fabre úr címén. Saint-Dominique-d’Enfer utca 27. sz.

Thénardier szinte lázasan megvonaglott, úgy kapta el a levelet.

- Feleség! - kiáltott oda.

Thénardier-né hozzásietett.

- Itt a levél. Tudod, mi a dolgod. Lent a bérkocsi. Térülj-fordulj, de rögtön!

Aztán odafordult a taglós emberhez:

- Te meg, ha már úgyis levetetted a nyaksáladat, kísérd el a feleségemet. Ülj a hátsó ülésre. Tudod, hol hagytad a kordét?

- Tudom - felelte amaz.

A taglóját odatámasztotta az egyik sarokba, és Thénardier-néval együtt kiment.

Miközben távoztak, Thénardier kidugta fejét a félig nyitott ajtón, és kikiáltott a folyosóra:

- De nehogy elveszítsd a levelet! Gondolj arra, hogy kétszázezer frank van nálad!

Thénardier-né rekedt hangja ezt felelte rá:

- Légy nyugodt. Idetettem a bögyömbe.

Alig egy perc múlva ostorpattogás hallatszott, lassan-lassan halkult, és hirtelen megszűnt.

- Jól van - dörmögte Thénardier. - Jól nekirugaszkodtak. Ilyen iramban háromnegyed óra múlva itt a feleségem!

Széket húzott a kandallóhoz, leült, karját összefonta, és sáros csizmáit a parázs fölé tartotta.

- Fázik a lábam - mondta.

Thénardier-n és a foglyon kívül már csak öt bandita maradt az odúban. Ezeknek az embereknek álarc vagy fekete kulimász takarta az arcát, s ki mennyire ijedt meg tőlük, szénégetőknek, négereknek vagy ördögöknek nézhette őket; bárgyú és komor arcukról lerítt, hogy bármilyen bűntényt végrehajtanának, egészen közömbösen, nyugodtan, szenvedélytelenül és könyörtelenül, úgyszólván unalomból. Összebújtak az egyik sarokban, mint az állatok, és hallgattak. Thénardier a lábait melengette. A fogoly megint némaságba burkolózott. Komor nyugalom váltotta fel a vad zsivajt, amely néhány pillanattal ezelőtt betöltötte az odút.

A gyertya, amelyen kövér faggyúgömb dudorodott, alig-alig világította meg a tágas hodályt, a parázs hamvába holt, és mindezek a szörnyeteg fejek torz árnyakat vetettek a falakra és a mennyezetre.

Semmi más nesz nem hallatszott, csak a szundikáló részeg öregember egyenletes szuszogása.

Marius feszülten várakozott; minden, ami történt, csak fokozta izgalmát. A rejtély egyre jobban megsűrűsödött. Ki volt az a „Kicsike”, akit Thénardier „Pacsirtá”-nak is nevezgetett? Vajon az ő Ursule-je volt? A fogoly a „Pacsirta” szó hallatára szemlátomást közömbös maradt, és a világ legtermészetesebb hangján felelte: „Nem tudom, miről beszél.” Viszont a két betűnek, az U. F.-nek megvolt a magyarázata: Urbain Fabre, tehát Ursule-t nem Ursule-nek hívják. Marius az egészből ezt értette meg a legvilágosabban. Valamiféle irtózatos igézet szögezte oda megfigyelőhelyéhez, ahonnan áttekinthette az egész jelenetet. Szinte eszmélni és mozdulni sem tudott, valósággal megbénították ezek a szeme láttára lefolyt undorító események. Várakozott, reménykedett, hogy valami történik, mindegy, akármi, de nem tudta összeszedni gondolatait, s nem tudott állást foglalni.

„Mindenképpen megtudom, hogy ő-e a Pacsirta - évődött magában -, mert Thénardier-né idehozza. Akkor minden tisztázódott, s én, ha kell, életemet és véremet adom, de kiszabadítom őt! Semmi sem állhatja utamat!”

Majdnem félóra telt el így. Thénardier mintha sötét elmélkedésbe merült volna. A fogoly meg se moccant. Mariusnak azonban úgy rémlett, mintha néhány perce időközönként fojtott kis neszezést hallana a fogoly felől.

Egyszerre csak Thénardier odaszólt a fogolynak:

- Fabre úr, ide hallgasson: jobb lesz, ha mindjárt megmondom önnek.

Nyilvánvaló volt, hogy erre a néhány szóra magyarázat következik. Marius odafigyelt. Thénardier folytatta:

- Ne türelmetlenkedjék, a feleségem mindjárt itt lesz. Úgy gondolom, hogy a Pacsirta valóban az ön leánya, és én egészen természetesnek tartom, hogy ön vigyáz rá. Csakhogy hallgasson ide egy kicsit. Feleségem az ön levelével beállít hozzá. Megmondtam a feleségemnek: öltözzön úriasan - amint ön is látta -, olyan finoman, hogy az ön kisasszony lánya ellenkezés nélkül vele menjen. Mind a ketten beszállnak a bérkocsiba, a cimborám mögöttük. Valahol a sorompón túl egy kordé várakozik, két pompás ló van elébe fogva. Odaviszik az ön kisasszony lányát. Kiszáll a bérkocsiból. Cimborám beszáll vele a kordéba, feleségem visszatér ide, és jelenti: Megtörtént! Az ön kisasszony lányának a haja szála se görbül meg, a kordé olyan helyre viszi, ahol biztonságban lesz, és ön vissza is kapja abban a pillanatban, amikor ideadja nekem azt a nyavalyás kétszázezer frankot. Ha ön a rendőrség kezére juttat engem, a cimborám belefojtja a szuszt a Pacsirtába. Erről van szó!

A fogoly meg se mukkant. Thénardier kisvártatva folytatta:

- Amint látja, egyszerű az egész. Semmi baja se lesz, hacsak önmaga nem okoz bajt. Én őszintén megmondok mindent. Előre figyelmeztetem azért, hogy tisztában legyen mindennel.

Szünetet tartott, a fogoly azonban nem törte meg a csendet, és Thénardier tovább beszélt:

- Mihelyt a feleségem visszaérkezik, és jelenti nekem, hogy: „A Pacsirta úton van”, szabadon bocsátjuk önt, és hazamehet aludni. Ebből is láthatja, hogy nincs semmiféle bűnös szándékunk.

Marius fején rettenetes elképzelések viharzottak át. Micsoda? A kislányt elrabolták, de nem ide hozzák? Valamelyik szörnyeteg ismeretlen helyre hurcolja? Hová?... És hátha éppen ő az? És most már világos, hogy ő az! Marius úgy érezte, hogy eláll a szívverése. Mitévő legyen? Adja le a pisztolylövést? Törvény kezére juttassa ezt az egész bitang bandát? De hisz az a taglós bandita akkor is kisiklik a markukból a kislánnyal együtt, és Mariusnak most eszébe jutottak Thénardier szavai: „Ha ön a rendőrség kezére juttat engem, a cimborám belefojtja a szuszt a Pacsirtába.” Csak most sejlett föl benne ezeknek a szavaknak a rémületes jelentősége.

Most már érezte, hogy nemcsak az ezredes végrendelete bénítja meg, hanem még a maga szerelme is, és az, hogy imádottja halálos veszedelemben forog.

Már több mint egy órája tartott ez az irtózatos feszültség, és szinte pillanatonként más-más jelleget öltött. Mariusnak volt ereje sorra végiggondolni az elképzelhető legfájdalmasabb lehetőségeket, de hiába keresett valami biztatót, semmit sem talált. Gondolatainak háborgása szöges ellentéte volt a bűntanya komor csöndjének.

A mély csöndet egyszerre csattanás szakította meg: nyílt és csukódott a lépcső ajtaja. A gúzsba kötött fogoly megmozdult.

- Itt a feleségem - szólalt meg Thénardier.

Csakugyan - még jóformán ki se mondta -; Thénardier-né robbant be a szobába; kivörösödött, fulladozott, zihált, szeme szikrákat vetett, két otromba mancsával a két combjára csapott, és máris rikácsolt:

- Hamis cím!

Az a bandita, aki elkísérte, most felbukkant mögötte, és mindjárt kezébe vette a taglóját.

- Hamis cím? - visszhangozta Thénardier.

Az asszony rákezdte:

- Nyoma sincs! A Saint-Dominique utca 17-es számban semmiféle Urbain Fabre úr nincs! Hírét se hallották!

Izgalmában elfulladt a szava, de aztán újra megeredt:

- Thénardier úr! Ez az öreg csúnyán bolonddá tett téged! Lám, túlságosan jó ember vagy! Én a te helyedben azzal kezdtem volna, hogy szétverem a pofáját! Ha meg pimaszkodott volna, én bizony élő-elevenen megsütöm! Kényszeríteni kellett volna, hogy köpjön, s megmondja, hol van a lánya, és hol van eldugva a pénze! Én bizony így intéztem volna el ezt az egészet, de így ám! Jól mondják, hogy a férfiak butábbak, mint a nők! Nyoma sincs! Tizenhetes szám! Csak egy nagy kocsikapu! A Saint-Dominique utcában nincs Fabre úr! És ez a hajsza és borravaló a kocsisnak és minden! Beszéltem a kapussal meg a feleségével - jól megtermett, jóképű asszony -, nem ismerik ezt a pofát!

Marius föllélegzett. A kislány, Ursule vagy Pacsirta - maga se tudta már, hogyan nevezze -, megmenekült.

Thénardier, miközben a felesége nekidühödten rikácsolt, fölült az asztalra, néhány pillanatig meg se mukkant, lelógó jobb lábával harangozott, arcán szilaj révület ült, az izzó parázsba bámult.

Végül lassú és furcsán rideg hanglejtéssel rászólt a fogolyra:

- Hamis cím? Hát mire számítottál?

- Arra, hogy időt nyerjek! - csattant fel a fogoly hangja.

És ugyanebben a pillanatban letépte magáról a köteleket: mind át volt vágva. Már csak az egyik lába volt odakötözve az ágyhoz.

És mielőtt még a hét férfi ráeszmélt és nekirugaszkodott volna, lehajolt a kandallóhoz, kinyújtotta kezét a serpenyő iránt, aztán fölegyenesedett, és most Thénardier, Thénardier-né és a banditák - akik rémületükben az odú sarkába tódultak - dermedten nézték őt, amint majdnem egészen feloldozottan, fenyegető testtartásban, magasan feje fölé emeli a vörösen izzó feszítővasat, amely kísérteties fényben villódzott.

A Gorbeau-házban lezajlott orvtámadás ügyében később megtartott bírói vizsgálat megállapította, hogy a rendőrség, mikor helyszíni szemlét tartott az odúban, egy darab különleges szakértelemmel megcsiszolt és kettéfűrészelt tízcentime-ost talált; ez a tízcentime-os a kézügyesség olyan csodája volt, amilyent csak a fegyencek türelme tud alkotni az alvilágban az alvilágnak, olyan csoda, amely nem egyéb, mint a szökés szerszáma. Egy csodálatos művészetnek ezek a félelmetes és elmés alkotásai éppolyan rangúak az ötvösségben, mint a költészetben a tolvajnyelv szóképei. A fegyháznak is vannak Benvenuto Cellinijei,[834] mint ahogy a nyelvnek megvannak a maga Villonjai. Az a szerencsétlen, aki mindenáron meg akar szökni, módját ejti, nemegyszer minden szerszám nélkül, hogy egy bugylibicskával, egy rozoga késsel két vékony lemezzé fűrészeljen egy sout, kivájja mind a két lemezt úgy, hogy a veretek épségben maradjanak, és csavarmenetet vágjon a sou-szeletekbe úgy, hogy a két lemezt megint egybe lehet illeszteni. Ez valóságos doboz: tetszés szerint becsavarható és kicsavarható. Ebbe a dobozkába órarugót rejtenek, és ez az órarugó, ha ügyesen megmunkálják, átvág akár tömör lábpereceket és vasrudakat is. Azt gondolják, hogy a szerencsétlen fegyencnek egyetlen sou van a kezében, dehogyis, a szabadsága van a kezében. A későbbi rendőri nyomozás során ilyen tízcentime-ost találtak az odúban, az ablak melletti ágy alatt, nyitva, két darabban. Ugyancsak találtak egy kékacél fűrészt, amelyet bele lehetett rejteni a tízcentime-osba. Valószínű, hogy mikor a banditák megmotozták a foglyot, nála volt ez a tízcentime-os, de sikerült a markában elrejtenie, s mikor aztán felszabadult a jobb keze, kicsavarta és a fűrésszel szétvágta a köteleket, amelyekkel gúzsba kötötték: talán ez a magyarázata, hogy Marius fojtott neszezést vett észre és szemmel alig látható mozdulatokat.

A fogoly nem hajolhatott le, mert félt, hogy elárulja magát, tehát a bal lábán nem vághatta át a gúzst.

A banditák föleszméltek iménti megdöbbenésükből.

- Légy nyugodt - szólt oda Bigrenaille Thénardier-nak. - Egyik lába még benne van a gúzsban, és ebből ugyan nem kecmereg ki. Jótállók érte. Én magam csomóztam oda a patáját.

Most azonban felcsattant a fogoly hangja:

- Gazemberek vagytok, de az életem nem ér annyit, hogy mindenáron védelmezzem. De ha azt képzelitek, hogy kicsikartok belőlem egy szót is, vagy kényszeríthettek, hogy azt írjam, amit nem akarok írni, s azt mondjam, amit nem akarok mondani, akkor...

Bal karján felgyűrte a kabátujját, s így folytatta:

- Ide nézzetek!

És abban a pillanatban kiegyenesítette karját, és csupasz húsára rányomta az izzó feszítővasat, amelyet fanyelénél fogva jobb kezében tartott.

Hallatszott, amint serceg a megperzselt hús, az odúban a kínzókamrák jellegzetes bűze áradt szét. Marius az irtózattól bódultan megtántorodott, maguk a banditák is megborzongtak, a furcsa öregember arca alig vonaglott meg, és miközben az izzó vas belemélyedt füstölgő sebébe, érzéketlenül, szinte fenségesen nyugtatta Thénardier-n szelíd tekintetét, amelyben nem volt gyűlölet, s amelyben a szenvedés derűs fenségbe enyészett.

Nagy és nemes jellemű emberekből a testi fájdalomban vergődő húsnak és érzékeknek a lázadozása kiugrasztja a bátorságot, és odavarázsolja a homlokukra, mint ahogy a katonalázadások rákényszerítik a vezért, hogy előbújjon.

- Nyomorultak - folytatta -, ne féljetek tőlem jobban, mint amennyire én félek tőletek!

Kirántotta sebéből a feszítővasat, kiröpítette a nyitva hagyott ablakon, a borzalmas izzó szerszám kerengve-forogva tűnt el az éjszakában, valahol messze lezuhant, és a hóban kihunyt.

A fogoly megint megszólalt:

- Tegyetek velem, amit akartok!

Már fegyvertelen volt.

- Fogjátok le! - mondta Thénardier.

Két bandita vállon ragadta, és a hasbeszélő hangú álarcos odadobbant elébe, készenlétben, hogy ha csak megmoccan, a kulcsának egyetlen csapásával szétverje a koponyáját.

Ugyanakkor Marius lentről, a válaszfal tövéből, de olyan közelről, hogy nem láthatta, kik beszélnek, ezt a fojtott hangon lepergő párbeszédet hallotta:

- Már csak egyet tehetünk.

- Agyonvágni.

- Úgy van.

Férj és feleség tanácskozott így.

Thénardier lassú léptekkel az asztalhoz ment, kihúzta a fiókját, és kivette belőle a kést.

Marius a pisztolya agyát szorongatta. Elképzelhetetlenül tanácstalan volt. Már egy órája két hang feleselt a tudatában, az egyik arra biztatta, hogy teljesítse apja végső akaratát, a másik azt harsogta, hogy segítsen a foglyon. Ez a két hang egyfolytában, szakadatlanul küszködött egymással, és ez a haláltusa kínjaival gyötörte meg őt. Mostanig még halványan reménykedett, hogy talál valami módot e két kötelesség összeegyeztetésére, de semmi elfogadhatót nem tudott kisütni.

Mindazonáltal a halálos veszély sürgette, tovább várni egy másodpercig sem lehetett. Thénardier ott állt néhány lépésnyire a fogolytól, a késsel a kezében, és gondolataiba mélyedt.

Marius riadtan jártatta körbe a szemét: a kétségbeesés gépies kapaszkodása volt ez, az utolsó szalmaszál.

Egyszerre csak megremegett.

A teliholdnak egy éles sugara rávilágított egy papírlapra, lent a lábánál, az asztalon, mintha meg akarta volna mutatni neki. Ezen a papírlapon szemébe ötlött az a nagybetűs sor, amelyet épp ma reggel írt rá az idősebbik Thénardier lány.

ITT VANNAK A ZSARUK

Világosság villant Marius agyában, egy ötlet: itt volt a mód, amelyen törte a fejét, a megoldása annak az irtózatos bökkenőnek, ami gyötörte: megkíméli a gyilkost, és megmenti az áldozatot. Letérdelt a fiókos szekrényen, kinyújtotta a karját, elkapta a papírlapot, óvatosan lefejtett a válaszfalról egy darabka gipszet, becsomagolta a papírlapba, és a falhasadékon át bedobta az odú közepébe.

Éppen jókor. Thénardier legyőzte magában a félelem utolsó tiltakozását is - vagy az utolsó lelkiismereti gátlást -, és megindult a fogoly felé.

- Valami beesett ide! - kiáltotta oda Thénardier-né.

- Mi az? - mondta rá a férje.

Az asszony fölpattant, és fölvette a papirosba csomagolt törmeléket. Odaadta a férjének.

- Honnan esett be? - kérdezte Thénardier.

- A teremtésit! - vágta rá az asszony. - Ugyan merről jöhetett be ide, mi? Az ablakon át repült be.

- Láttam is röptében - szólalt meg Bigrenaille.

Thénardier gyorsan kibontotta a papirost, és odatartotta a gyertyához.

- Hisz ez Éponine írása. Mi a fenét?

Intett a feleségének, aki nagy sebbel-lobbal odasietett, és megmutatta neki a papírlapra írt sort, aztán fojtott hangon odaszólt:

- Gyorsan! A kötéllétrát! Hagyjuk itt a zsákmányt a csapdában, és iszkoljunk innét!

- El se vágjuk a nyakát ennek a pofának? - kérdezte Thénardier-né.

- Nincs időnk rá.

- Merre? - szólalt meg újra Bigrenaille.

- Az ablakon át - felelte Thénardier. - Mivel Ponine az ablakon dobta be a követ, nyilvánvaló, hogy ezen az oldalon még nem zárták körül a házat.

A hasbeszélő hangú álarcos letette a földre óriási kulcsát, a levegőbe emelte két karját, és háromszor egymás után gyorsan marokra zárta mindkét kezét, közben egy szót sem szólt. Olyan volt ez, mint ahogy riadójelet adnak a legénységnek. A banditák, akik a foglyot lefogták, most eleresztették; a kötéllétrát egy pillanat alatt legöngyölítették, és két vaskampóval szilárdan az ablakpárkányhoz erősítették.

A fogoly oda se figyelt, hogy mi történik körülötte. Mintha elrévedezett vagy imába merült volna. Amint a kötéllétrát odaerősítették, Thénardier elkiáltotta magát:

- Gyere, feleség!

És máris rohant az ablak felé.

De mikor ki akar lépni rajta, Bigrenaille gorombán elkapta a nyakát.

- Azt már nem! Hékás, vén kujon! Csak utánunk!

- Csak utánunk! - üvöltöttek a banditák.

- Ne gyerekeskedjetek - mondta Thénardier -, időt veszítünk! Sarkunkban vannak a rendőrök!

- Hát jó - szólalt meg az egyik bandita -, húzzunk sorsot, hogy ki legyen az első.

Thénardier felordított:

- Megbolondultatok! Megkergültetek! De ilyen tökfejű csűrhet! Elvesztegetni az időt, ugye? Sorsot húzni, ugye? Megnyálazott ujjal? Szalmaszálakkal? Felírni a nevünket? Mind sapkába tenni!

- Felajánlhatom a kalapomat? - süvöltött be egy hang az ajtó küszöbétől.

Mindnyájan odafordultak. Javert volt.

Kezében tartott kalapját mosolyogva előrenyújtotta.

XXI
Mindig az áldozatok letartóztatásával kellene kezdeni

Amint az éj leszállt, Javert lesbe állította néhány emberét, s maga is megbújt a Barriéres-des-Gobelins utca fáinak fedezéke mögött, szemben a Gorbeau-házzal, a körút túlsó oldalán. Azzal kezdte, hogy kivetette „hálóját”, hogy megfogja benne a két kislányt, akiket őrszemül állítottak oda figyelni a bűntanya környékét. De csak Azelmát sikerült „hűvösre” tennie. Éponine bizony nem volt az őrhelyén, eltűnt, és Javert nem tudta lefülelni. Utána a leshelyére ment, és fülelt, mikor hallja meg a megbeszélt jeladást. A bérkocsi jövése-menése nagyon nyugtalanította. Végül is türelmetlenkedni kezdett, s mivel bizonyosra vette, hogy itt „darázsfészek” lappang, bizonyosra vette, hogy most aztán sikerül a „találka”, s mivel többet is felismert a banditák közül, akik bementek: végül is úgy döntött, hogy nem várja meg a pisztolylövést, hanem bemegy.

Emlékszünk rá, hogy nála volt Marius kapukulcsa.

Éppen jókor érkezett.

A megriadt banditák a szerszámaikért rohantak, amelyeket a menekülés izgalmában otthagytak szanaszét az odú sarkaiban. Egy másodperc sem telt bele, és az a hét rémítő alak máris tömörült, védelmi állásban, egyik a taglójával, másik a kulcsával, harmadik az ólmos botjával, a többiek lemezvágó ollóval, feszítővassal, kalapáccsal, Thénardier késsel a markában. Thénardier-né fölkapta azt az óriási kockakövet, amely ott volt az ablak melletti szögletben, s amelyet a lányai zsámolynak használtak.

Javert fejébe vágta kalapját, karjait keresztbe fonta, és kettőt lépett előre a szobában, botját a hóna alatt tartotta, kardját a hüvelyében.

- Állj! - vezényelt. - Nem az ablakon át mentek ki, az ajtón fogtok kimenni! Ez nem olyan veszélyes. Ti heten vagytok, mi tizenöten. Ne menjünk ölre, mint holmi auvergne-i parasztok. Legyünk illedelmesek!

Bigrenaille kivette a zubbonyában eldugott pisztolyt, kezébe nyomta Thénardier-nak, és a fülébe súgta:

- Ez Javert. Erre az emberre nem merek rálőni. Te talán mersz, mi?

- Hogy a fenébe ne! - vágta rá Thénardier.

- Hát akkor lőj!

Thénardier fölkapta a pisztolyt, és megcélozta Javert-t.

Javert háromlépésnyire volt tőle. Mereven rászögezte a szemét, és csak ennyit mondott:

- Ne lőj, hallod-e! Úgysem sül el!

Thénardier elcsattantotta a ravaszt. A pisztoly csütörtököt mondott.

- Ugye megmondtam! - vágta rá Javert.

Bigrenaille odadobta az ólmos botját Javert lába elé.

- Te vagy az ördögök császárja! Megadom magam!

- Hát ti? - kérdezte Javert a többi banditát.

Ezt felelték:

- Mink is.

Javert nyugodtan mondta rá:

- Ez az, rendben van. Ahogy megmondtam: illedelmesek vagytok!

- Csak egyet kérek - szólalt meg újra Bigrenaille -, amíg bent vagyok a hűvösön, ne sajnáljanak tőlem egy kis dohányt.

- Meglesz - mondta rá Javert.

Megfordult és hátraszólt:

- Most bejöhettek!

Javert vezényszavára egy szakasz rendőr rohant be kivont karddal, s velük együtt ólmos botokkal és fütykösökkel fölfegyverzett titkosrendőrök. A banditákat megbilincselték. Az egyetlen gyertya alig-alig világította meg ezt az emberbolyt, amely árnyékokkal sötétítette be a bűntanyát.

- Megbilincselni valamennyit! - vezényelte Javert.

- Ide gyertek, hé! - ordította egy hang, amely nem férfihang volt ugyan, de azért senki se merte volna azt mondani róla, hogy női hang.

Thénardier-né bevette magát az ablak melletti sarokba: ő volt az, akiből kiböffent ez az ordítás.

A rendőrök és a detektívek hátrahőköltek.

A nő ledobta sálját, de a fején hagyta kalapját; férje összegubbaszkodott mögötte, szinte eltűnt a földre hullt sál alatt, a némber a testével fedezte, a kockakövet pedig két kézzel a feje fölé emelte s hátralendítette, mint egy nőgigász, aki épp sziklatömböt röpít messzire.

- Vigyázz! - rikácsolta.

Valamennyien visszaözönlöttek a folyosó irányában. A padlásszoba közepe jó darabon üresen maradt.

Thénardier-né egy pillantást vetett a banditákra, akik tűrték, hogy megbilincseljék őket, és rekedt torokhangon odadörmögte:

- Gyáva kutyák!

Javert elmosolyodott, s megindult a szoba üres közepe felé, amelyet Thénardier-né szigorúan szemmel tartott:

- Egy lépést se, takarodjon innen! - visította. - Különben agyonlapítlak!

- Ez aztán a gránátos! - kiáltott fel Javert. - Hallod-e, mama, neked olyan szakállad van, mint egy férfinak, de nekem olyan karmaim vannak, mint egy némbernek! Gyere, feleség!

És csak ment tovább, előre.

Thénardier-né, csapzott hajjal, eltorzult arccal szétvetette lábait, testét hátrafeszítette, és a kockakövet eszeveszetten Javert fejéhez röpítette. Javert lehajolt. A kockakő fölötte repült el, nekivágódott a szemközti falnak, nagy darab vakolatot vert le róla, aztán egyik sarokból a másikba pattant, az odún keresztül, amely szerencsére majdnem üres volt, s végre visszaugrott, és Javert sarka mellett elpihent.

Ebben a pillanatban Javert odaért a Thénardier házaspárhoz. Egyik vaskos tenyere lecsapott az asszony vállára, a másik a férfi fejére.

- A bilincseket! - kiáltotta.

A rendőrök visszaözönlöttek, és Javert parancsát néhány másodperc alatt végrehajtották.

Thénardier-né megtörten bámulta a maga meg a férje megbilincselt kezeit, a földre vetette magát, és sírva sikoltotta:

- A lányaim!

- Hűvösön vannak - mondta rá Javert.

Közben a detektívek észrevették a részeg embert, aki ott aludt az ajtó mögött, és fölrázták. Föl is ébredt, és ezt dadogta:

- Kész, Jondrette?

- Igen - felelte rá Javert.

A hat megbilincselt bandita csak állt; egyébként még mindig olyanok voltak, mint a kísértetek: három kormos, három álarcos.

- Csak hagyjátok magatokon az álarcot - szólt rájuk Javert.

Aztán ellépett előttük, olyan ábrázattal, mint II. Frigyes a potsdami katonai díszszemlén, és odaszólt a három „kályhás”-nak:

- Jó napot, Bigrenaille! Jó napot, Brujon! Jó napot, Deux-Milliards!

Utána a három álarcoshoz fordult, és a taglósnak odaszólt:

- Jó napot, Gueulemer!

És a vasdorongosnak:

- Jó napot, Babet!

És a hasbeszélőnek:

- Szervusz, Claquesous!

Ebben a pillanatban észrevette a banditák foglyát, aki azóta, hogy a rendőrök bejöttek, egyetlen hangot sem adott, és a fejét is lehajtotta.

- Oldozzátok fel az urat! - rendelkezett Javert. - És senki se távozhat!

Ezzel fölényesen odaült az asztalhoz - amelyen ott maradt a gyertya meg az írószerszámok -, okiratpapirost húzott ki a zsebéből, és nekifogott a jegyzőkönyv megírásának.

Miután leírta az első sorokat, vagyis a mindig azonos állandó bevezető mondatokat, föltekintett:

- Hozzák ide elém azt az urat, akit ezek az uraságok megkötöztek.

A detektívek körülnéztek.

- Nos, hol van? - kérdezte Javert.

A banditák foglya, Leblanc úr, Urbain Fabre úr, Ursule vagy a Pacsirta apja - eltűnt.

Az ajtót őrizték, de az ablakot nem. Mihelyt meggyőződött róla, hogy feloldozták, és mialatt Javert a jegyzőkönyvet írta, felhasználta a zűrzavart, a kavarodást, a tolongást, a félhomályt és azt a pillanatot, amikor elterelődött róla a figyelem: és kilendítette magát az ablakon.

Egy detektív odarohant a padlásablakhoz, és kinézett rajta. Odakint híre-hamva se volt senkinek.

A kötéllétra még mindig rengett.

- A kutyafáját! - sziszegte Javert. - Tán épp ez lett volna a legjobb falat!

XXII
A kisfiú, aki a második kötetben visított

Egy nappal azután, hogy az Ispotály körúti házban ezek az események lezajlottak, a jobb oldali fasorban, a fontainebleau-i vámsorompó irányában egy kisfiú haladt: mintha az Austerlitz híd felől jött volna. Az éjszaka koromsötét volt. A kisfiú sápadt, sovány, öltözete néhány rongy, vászonnadrágot hordott februárban, és torkaszakadtából énekelt.

A Petit-Banquier utca sarkán vénasszony turkált görnyedten egy szemétrakásban, az utcai lámpa derengő fénye mellett; a kisfiú arra menet meglökte; aztán hátraugrott, és elrikkantotta magát:

- Ejha! Én meg óriási, de óriási kutyának néztem ezt az izét!

Ezt a második „óriási”-t olyan csúfondárosan öblös hanghordozással ejtette ki, amelyet csak nagybetűkkel lehetne némiképp érzékeltetni, így, óriási, ÓRIÁSI kutya!

A vénasszony mérgesen felegyenesedett:

- Ebadta kölyke! - mordult rá. - Ha éppen nem hajoltam volna le, esküszöm, fenéken rúgtalak volna!

A kisfiú már tisztes távolban volt tőle.

- Kuss, kuss! - rikkantotta el magát. - Most már igazán azt hiszem, hogy nem tévedtem.

A vénasszony fulladozott felháborodásában, egészen kiegyenesedett, és az utcai lámpa vörhenyes derengése belevilágított fakó arcába, amelyet szögletek és ráncok szántottak keresztül-kasul és a szája két csücskét összekötő szarkalábak. Teste beleveszett a homályba, és csak a fejét lehetett látni. Mintha a megtestesült kórság lett volna, csak valami derengés rajzolta bele az éjszakába. A kisfiú figyelmesen nézte.

- Asszonyom - mondta -, ön sem éppen az a szépség, aki kedvemre való volna!

Aztán megint útnak eredt, és tovább énekelt:

Rúgombúgom, a király
Gólyalábon lépeget,
Vadászgatni el-kijár...

A három verssor után abbahagyta. Odaért az 50-52. szám elé, és mivelhogy a kapu zárva volt, elkezdte rugdosni, döngő és hősies rúgásokkal, amelyek inkább a lábain lötyögő férficipőkre vallottak, mint a bennük megbúvó gyermeklábakra.

De a vénasszony, akibe a Petit-Banquier utca sarkán belebotlott, utánaszaladt, rettentő sikoltozás és handabandázás közben.

- Mi az? Mi az? Úristen! Betörik a kaput! Összedöntik a házat!

A rugdosódás folytatódott.

A vénasszony már a tüdejét kikiabálta:

- Hát így teszik tönkre manapság az épületeket!

Egyszerre csak abbahagyta: fölismerte a gamint.

- Ejha! Hiszen ez az ördögfióka!

- Nini, hisz ez a vénasszony - mondta rá a kisfiú. Jó napot, Burgon-gyöngyöm. Jöttem meglátogatni a családfámat!

A vénasszony furcsa fintorral felelt, amely - bármily csodálatra méltó rögtönzése volt is a kórságból és rútságból táplálkozó gyűlöletnek -, sajnos, beleveszett az éjszakába. Ezt felelte rá:

- Nincs itthon senki, te bugris!

- Ejha! - vágta rá a kisfiú. - Hát hol az apám?

- A dutyiban.

- Tyű! Hát az anyám?

- A Saint-Lazare-ban.[835]

- Jó, jó, és hát a testvéreim?

- A Madelonettes-börtönben.

A kisfiú megvakarta a füle tövét, ránézett Burgon nénire, és csak ennyit mondott:

- Ejha!

Aztán megperdült a sarkán, és egy pillanat múlva a vénasszony, aki megállt a küszöbön, hallotta, amint a téli szélben megborzongó szilfák alatt távozóban ezt énekelte csengő fiatal hangján:

Rúgombúgom, a király
Gólyalábon lépeget,
Vadászgatni el-kijár
Varjat lőni eleget.
Ki alája bújt bújába,
Belekerült két soujába.

MÁSODIK KÖTET

NEGYEDIK RÉSZ
A Plumet utcai idill és a
Saint-Denis utcai hősköltemény

ELSŐ KÖNYV
Néhány lapnyi történelem

I
Jól szabták ki

A történelem legkülönösebb és leginkább meghökkentő időszakai közé tartozik 1831 és 1832, az a két év, amely közvetlenül a júliusi forradalom után következik. Ez a két év úgy magaslik ki az előző és a következő évek közül, mint két hegység. Megvan bennük a forradalom fensége. Világosan láthatók bennük bizonyos szakadékok. A rendszerek, szenvedélyek és elméletek viharfellegeiben minduntalan felbukkannak és visszabuknak a társadalom tömegei, a civilizáció alapfalai, az egymásra tornyosuló és egymással összefüggő érdekek tömör tömbje, az ősi francia fejlődés százados körvonalai. Ezeket a felbukkanásokat és eltűnéseket nevezték „ellenállás”-nak és „mozgalom”-nak. Időközönként felragyog bennük az Igazság, az emberi lélek Napja.

Ez a jelentős időszak annyira elhatárolt, és hovatovább annyira távolodik tőlünk, hogy bízvást már most meghatározhatjuk főbb jellemvonásait.

Megkíséreljük.

A Restauráció olyanféle nehezen meghatározható fejlődési fokozat volt, amelynek alkotóelemei: a kifáradás, a zsibongás, a morajlás, az álmosság, a zűrzavar; nem egyéb ez, mint egy nagy nemzetnek új állomásra érkezése. Az ilyen időszakok sajátságosak, és megtévesztik a politikusokat, akik le akarják fölözni. Azzal kezdődnek, hogy a nemzet csak egyet kíván: nyugalmat; csak egyre szomjazik mindenki: a békére; csak egy a becsvágya: a jelentéktelenség. Ez magyarán annyi, mint: nyugalmas élet. Nagy eseményt, nagy veszedelmet, nagy kalandot, nagy embert hál’ istennek eleget láttak, torkig vannak velük. Szívesen odaadnák Caesart Prusiasért[836] és Napóleont Yvetot[837] királyáért. „Ez volt aztán a pompás királyocska!” Hajnaltól fogva masíroztak, megérték egy hosszú és nehéz nap estéjét; az első útszakaszt Mirabeau-val tették meg, a másodikat Robespierre-rel, a harmadikat Bonapartéval; halálosan kimerültek. Mindenki aludni szeretne.

Minden elernyedt önfeláldozás, minden elaggott hősiesség, minden jóllakott becsvágy, minden összeharácsolt vagyon keres, követel, könyörög, sürget - mit? Pihenőhelyet. Megkapták. Birtokukba veszik a békét, a nyugalmat, a semmittevést; most aztán elégedettek. Mindazonáltal ezzel egy időben bizonyos tények jelentkeznek, alakot öltenek, és kopogtatnak az ajtón. Ezek a tények a forradalmakból és a háborúkból származnak, itt vannak, élnek, joguk van betelepedni a társadalomba, és be is telepednek; és a tények majdnem mindig csak kvártélymesterek és szálláscsinálók, akik csupán előkészítik a talajt az elveknek.

Ekkor egyszerre csak felfigyelnek az állambölcselők erre.

Pontosan abban az időben, amikor a kimerült emberek nyugalmat követelnek, a megmásíthatatlan tények biztosítékokat követelnek. A tényeknek ugyanannyit jelentenek a biztosítékok, mint az embereknek a nyugalom.

Biztosítékokat követelt Anglia a Stuartoktól a Protektor[838] után; biztosítékokat követelt Franciaország a Bourbonoktól a Császárság után.

Ezeket a biztosítékokat a kor kényszeríti ki. Meg kell adni őket. Az uralkodók „engedélyezik” ugyan, de valójában a tények ereje adja meg őket. Olyan mélységes és hasznavehető igazság ez, amelyet a Stuartok 1660-ban már ismertek, s amelyről a Bourbonoknak még 1814-ben sem volt sejtelmük.

Az az uralkodócsalád, amely Napóleon bukása után tért vissza Franciaországba, végzetes korlátoltságában azt hitte, hogy ő adta, és hogy azt, amit ő adott, vissza is veheti; hogy a Bourbon-ház az isteni jog birtokosa, Franciaország nem birtokosa semminek; és hogy a XVIII. Lajos alkotmányában megadott politikai jog nem volt egyéb, mint az isteni jognak egyik ága, amelyet a Bourbon-ház letépett és kegyelemből odaadott a népnek, de csak addig a napig, amikor majd a királynak úgy tetszik, hogy visszavegye. Mindazonáltal a Bourbon-háznak bosszúságot okozott ez az adományozás, és ebből megérezhette volna, hogy nem tőle származik.

Neheztelt a tizenkilencedik századra. Savanyú ábrázattal fogadta a nemzet mindenfajta nekilendülését. Hogy durva, vagyis népi és találó kiszólást használjunk: felhúzta az orrát. A nép észrevette.

Azt hitte, hogy erős, mert a Császárságot eltávolították előle, mint valami színházi díszletet. Nem vette észre, hogy őt magát is éppen így tolták a színpadra. Nem látta, hogy őt is az a kéz tologatja, amely eltávolította onnan Napóleont.

Azt hitte, hogy gyökeret vert, mivelhogy ő volt a múlt. Tévedett; beletartozott a múltba, de az egész múlt Franciaország volt. A francia társadalom gyökerei nem a Bourbonokba nyúlnak le, hanem a nemzetbe. Ezek a láthatatlan és szívós gyökerek nem egy családnak a jogát alkották, hanem egy nép történelmét. Mindennek volt gyökere, csak épp a trónnak nem.

A Bourbon-ház Franciaország számára történelmének nevezetes és vérző gócpontja volt, de már nem volt legfontosabb eleme sorsának és nélkülözhetetlen alapzata politikájának. Meglehettünk a Bourbonok nélkül, megvoltunk nélkülük huszonkét esztendeig; megszakadt a jogfolytonosság; sejtelmük sem volt róla. De hogy is lett volna sejtelmük róla éppen nekik, akik abban a képzelődésben ringatták magukat, hogy thermidor 9-én XVII. Lajos uralkodott, és hogy Marengo napján XVIII. Lajos uralkodott? A történelem őskora óta soha még uralkodók nem hunyták be ennyire a szemüket nyilvánvaló tények előtt és az isteni hatalomnak ama része előtt, amelyet a tények tartalmaznak és hirdetnek. Soha még az a földi igény, amelyet királyi jognak neveznek, nem tagadta ennyire az isteni jogot.

Ez a gyökeres tévedés indította ezt az uralkodócsaládot arra, hogy hozzányúljon az 1814-ben „engedélyezett” biztosítékokhoz, amelyeket engedményeknek minősített. Elkeserítő jelenség: a maga engedményeinek nevezte a mi vívmányainkat, és bitorlásnak bélyegezte a mi jogainkat.

A Restauráció, mikor úgy érezte, hogy ütött az óra - abban a meggyőződésben, hogy ő győzte le Bonapartét, és hogy gyökeret vert az országban, vagyis abban a hiszemben, hogy erős, és abban a hiszemben, hogy mélyen meggyökeresedett -, hirtelen döntött, és elvetette a kockát. Egyszer csak szembefordult Franciaországgal, és fölényes hangon tagadta a népjog és az emberi jog elvét, elvitatta a nemzettől a szuverenitást, a polgártól a szabadságot. Vagy más szavakkal: megtagadta a nemzettől azt, ami nemzetté tette, és a polgártól azt, ami polgárrá tette.

Ebből sarjadtak ki azok a hírhedt okmányok, amelyeket júliusi rendeleteknek szoktak nevezni.

A Restauráció megbukott.

Rászolgált a bukásra. De azért mondjuk meg: nem volt ízig-vérig ellensége a haladás minden formájának. Uralma alatt nagyszerű dolgok történtek.

A Restauráció alatt a nemzet rászokott a nyugodt vitatkozásra, amit nélkülözött a Köztársaság alatt, és a békebeli nagyságra, amit nélkülözött a Császárság alatt. A szabad és erős Franciaország biztató látvány volt Európa többi népének. Robespierre idején a forradalmat illette a szó; Bonaparte idején az ágyút illette a szó; XVIII. Lajos és X. Károly alatt végre az értelem jutott szóhoz. A viharnak vége szakadt, a fény újra kigyúlt. A szellem tiszta ragyogása remegett a derűs csúcsokon. Nagyszerű, gyümölcsöző és bűbájos látvány. Megélték, hogy tizenöt évig teljesen zavartalanul, teljesen hivatalosan érvényesültek azok a nagyszerű elvek, amelyek nagyon régiek a bölcselő szemében, de nagyon is újak az államférfi szemében: a törvény előtti egyenlőség, a lelkiismereti szabadság, a szólásszabadság, a sajtószabadság, minden rátermett ember alkalmazhatósága minden hivatalban! Így tartott ez egészen 1830-ig. A Bourbon-ház a civilizáció eszköze volt, amely összetört a gondviselés kezében.

A Bourbonok bukása csupa nagyszerűség, de ez nem belőlük sugárzott, hanem a nemzetből. Hidegvérrel hagyták ott a trónt, de nem kísérte őket köztisztelet; leereszkedésük a süllyesztőben nem olyanféle ünnepélyes elvonulás volt, ami mélabús meghatottságot hagy maga után a történelemben; nem volt ez sem I. Károly[839] kísérteties közömbössége, sem Napóleon sasvijjogása. Eltávoztak, s ezzel vége. Letették a koronát, és a dicsfényt sem tartották meg belőle. Méltóságosak voltak, de nem voltak fenségesek. Bizonyos mértékben méltatlanok voltak felséges balsorsukhoz. X. Károly, mikor Cherbourg-ba utazott,[840] egy kerek asztalt négyszögletesre vágatott: nyilván fontosabb volt neki a veszélyeztetett etikett, mint a monarchia bukása.

Ez a lealacsonyodás elszomorította a hű embereket, akik személy szerint szerették őket, és a komoly embereket, akik tisztelték a nemzetségüket. Maga a nép csodálatra méltó volt. A nemzet - amelyet egy napon afféle királyi zendülés fegyverrel támadott meg - olyan erősnek érezte magát, hogy fel sem háborodott. Védekezett, uralkodott magán, visszatett mindent a maga helyére: a kormányt a törvényes alapra, a Bourbonokat a száműzetésbe, és - sajnos - beérte ennyivel. Kivette az öreg X. Károly királyt a trónmennyezet alól, amely XIV. Lajost takarta, és kíméletesen letette a földre. Csak szomorún és óvatosan nyúlt királyi személyekhez. Nem egyetlen ember, nem is egynéhány ember, hanem - úgy látszik - Franciaország, az egész Franciaország, a győzelmes és győzelmétől megmámorosodott Franciaország idézte fel és érvényesítette az egész világ szeme láttára Guillaume de Vairnek[841] ama súlyos szavait, amelyeket a barikádok napja[842] után mondott: „Könnyű azoknak, akik megszokták, hogy a nagyurak kegyeiben sütkérezzenek, s miként a madár ágról ágra, a tönkrement nagyúrtól átlibbenjenek a dúsgazdaghoz, szemtelenül viselkedjenek balsors sújtotta uralkodójukkal; én viszont királyaimat mindig tisztelni fogom, bármi sorsban, különösképpen pedig balsorsukban.”

A Bourbonok elnyerték tiszteletünket, sajnálkozásunkat azonban nem. Mint épp az imént említettük: balsorsuk nagyobb volt náluk. Elpárologtak a látóhatáron.

A júliusi forradalomnak azonnal támadtak barátai és ellenségei az egész világon. Egyesek lelkesen és örömmel siettek elébe, mások elfordultak tőle, ki-ki a jelleme szerint. Az első pillanatban Európa uralkodói - mint ennek a hajnalhasadásnak a baglyai - sértődötten és döbbenten behunyták a szemüket, és csak azért nyitották ki újra, hogy fenyegetőzzenek. Rémületük érthető, dühük megbocsátható. Ez a furcsa forradalom voltaképpen nem is volt megrázkódtatás; a legyőzött királyságot még azzal sem tisztelte meg, hogy úgy bánt volna vele, mint ellenségével, és vérét vette volna. A zsarnoki kormányzatoknak mindig az az érdeke, hogy a szabadság meggyalázza önmagát; az ő szemükben a júliusi forradalom abban hibázott, hogy félelmetes volt, de mérsékelt maradt. Egyébként sem nem berzenkedtek, sem nem áskálódtak ellene. A legduzzogóbbak, a legdühösebbek tisztelettel fogadták. Bármennyi bennük az önzés és a gyűlölködés, mégis bizonyos tiszteletet gerjesztenek bennük azok a tények, amelyekben megérezzük egy emberfölötti hatalom közreműködését.

A júliusi forradalomban diadalmaskodott a jog: leteperte a tényt. Tündöklő esemény.

A jog leteperte a tényt. Ezzel magyarázható az 1830-as forradalom mennydörgése, ezzel a mérséklete is. A győzelmes jognak nincs szüksége erőszakosságra.

A jog: az igazságosság és az igazság.

A jognak az a sajátossága, hogy örökre fennkölt és tiszta marad. Az a tény - még a látszólag igen fontos, még a kortársaktól igen szívesen fogadott tény is -, ha semmi más, csupáncsak tény, és ha csak éppen egy cseppnyi jog van benne, vagy talán egy szemernyi jog sincs, menthetetlenül arra van kárhoztatva, hogy az idők folyamán eltorzul, beszennyeződik, sőt félelmetessé válik. Ha valaki rövid úton meg akarja állapítani, milyen undorítóvá csúfulhat a tény, ha századok távlatában szemléljük, vegye szemügyre Machiavellit.[843] Machiavelli nem gonosz szellem, nem démon, írónak pedig sem nem hitvány, sem nem aljas, hanem semmi más, mint tény. Mégpedig nem csupán olasz tény, hanem európai tény, a tizenhatodik század ténye. De a tizenhetedik század erkölcsi eszményéhez viszonyítva undorítónak tűnik fel, és csakugyan undorító is.

A jognak és a ténynek ez a viaskodása azóta folyik, mióta társadalmak vannak. Befejezni ezt a párbajt, egybeforrasztani a tiszta eszmét az emberi valósággal, elérni, hogy békés úton átitassa a jog a tényt és a tény a jogot: íme, ezen munkálkodnak a bölcsek.

II
Rosszul varrták meg

De máson munkálkodnak a bölcsek, máson az ügyeskedők. Az 1830-as forradalom hamarosan megtorpant.

Mihelyt egy forradalom zátonyra fut, az ügyeskedők rávetik magukat a koncra.

Századunkban az ügyeskedők az „államférfi” rangot adományozták maguknak; úgyannyira, hogy az „államférfi” végül is szinte már jassz-szóvá vedlett. Csakugyan, ne feledjük, hogy ahol csak ügyeskedés van, ott feltétlenül megvan a jelentéktelenség. Tehát ez a szó: „az ügyeskedők”, annyit jelent: „a középszerűek”.

Éppúgy, mint ez a szó: „az államférfiak”, néha egyértelmű ezzel a szóval: „az árulók”.

Ha tehát hihetünk az ügyeskedőknek, az olyan forradalmak, mint a júliusi forradalom, átvágott ütőerek: azonnal el kell kötni őket. A túlságosan bőkezűen adományozott jog megrázkódtatást okoz. Továbbá: ha egyszer a jogot már biztosították, meg kell erősíteni az államot. Ha a szabadság megszilárdult, gondolni kell a hatalomra.

Itt még nem válnak külön a bölcsek az ügyeskedőktől, de már kezdenek bizalmatlankodni. A hatalom? Rendben van. De először is: mi a hatalom? Másodszor: kitől ered?

Az ügyeskedők mintha meg se hallanák ezt a csöndes ellenvetést, és folytatják mesterkedésüket.

E politikusok szerint - akik leleményesen tudják kényszerűségnek álcázni haszonnal kecsegtető elképzeléseiket - egy népnek, ha olyan földrészen él, amely csupa monarchiából áll, forradalom után a legsürgősebb teendője uralkodóházról gondoskodni. Ezen a módon, hangoztatják, forradalma után békét nyerhet, vagyis időt, hogy bekötözze sebeit, és kijavítsa házát. Az uralkodóház leplezi az állványzatot, és álcázza a hadikórházat.

Csakhogy nem mindig könnyű uralkodóházat keríteni.

Szükség esetén akármelyik tehetséges ember, sőt akármelyik jöttment szerencsefi is megfelel királynak. Tessék: az előbbi esetre ott van Bonaparte, az utóbbira Iturbide.[844]

De nem akármelyik jöttment család alkalmas uralkodóháznak. Elengedhetetlen, hogy az ilyen család bizonyos mértékben ősrégi legyen, mert a sokszázados patinát sehogy sem lehet rögtönözni.

Az „államférfiak” szempontjából - magától értetődik: minden néven nevezendő fenntartással - forradalom után milyen is hát a belőle kikerült király? Lehet forradalmár, és hasznos is, ha az, vagyis ha személyesen részt vett ebben a forradalomban, ha lendített rajta, ha szégyent vallott, vagy kitüntette magát, ha köze volt a hóhérbárdhoz, vagy kardot forgatott benne.

Milyen legyen az uralkodóház? Feltétlenül legyen nemzeti, vagyis tartózkodón forradalmár, nem azon a réven, hogy hőstetteket hajtott végre, hanem azon a réven, hogy elfogadott bizonyos eszméket. Egyik alkotóeleme legyen a múlt, tehát legyen történelmi; másik alkotóeleme legyen a jövő, tehát legyen rokonszenves.

Mindez megmagyarázza, mért elégszenek meg az első forradalmak azzal, hogy találnak egy embert, akár Cromwell az, akár Napóleon; s hogy a későbbi forradalmak mért akarnak mindenáron uralkodóházat találni, akár a Braunschweig-ház az, akár az Orléans-ház.

A királyi házak olyanok, mint azok az indiai fügefák, amelyeknek ágai sorra a földig hajolnak, gyökeret vernek benne, és mindegyikből fügefa lesz. Minden ágból lehet uralkodóház. Ennek egyetlen feltétele, hogy lehajoljon a népig.

Ez az ügyeskedők elmélete.

Íme tehát a nagy művészet: a sikert egy kissé katasztrófának álcázni, hogy haszonélvezői reszkessenek is tőle; minden valóságos lépést félelemmel fűszerezni; az átmenet ívét addig hajlítani, amíg meg nem lassúdik a haladás; elvenni ennek a hajnalhasadásnak a jó ízét, lehűteni és csökkenteni a lelkesedés izzását, lekerekíteni a hegyes sarkokat és a karmokat, tompítani a diadalt, leplezgetni a jogot, a népóriást flanelbe pólyázni, és minél előbb ágyba dugni, ezt a duzzadt egészséget diétára kényszeríteni, Herkulest lábadozóként kezelni, a történelmi eseményt kibúvókkal felhígítani, ezt a herbateával föleresztett nektárt kínálni az eszményre sóvárgó léleknek, mindenáron gáncsot vetni a túlságosan nagy sikernek, ellenzővel körülbástyázni a forradalmat.

1830 gyakorlatilag érvényesítette ezt az elméletet, amelyet Angliában már 1688-ban[845] alkalmaztak.

1830 a félúton megállított forradalom. Fél-haladás, majdnem-jog. Márpedig a logika lefitymálja a „körülbelül”-t, pontosan úgy, ahogy a nap lefitymálja a gyertyát.

Ki állítja meg a forradalmakat félúton? A polgárság.

Miért?

Mert a polgárság nem más, mint a kielégült igény.

Tegnap még étvágy volt ma jóllakottság, holnap csömör lesz.

Az 1814-es, Napóleon utáni jelenség megismétlődött 1830-ban, X. Károly után.

A polgárságot, alaptalanul, osztállyá akarták avatni. Pedig a polgárság egész egyszerűen a nép elégedett része. A polgár az az ember, akinek most már van ideje arra, hogy leüljön. Csakhogy egy szék nem kaszt.

Viszont ha az ember a kelleténél hamarább akar leülni, ezzel meg is állíthatja az emberi nem haladását. A polgárság gyakran elkövette ezt a hibát. De azért, mert hibát követ el, még nem osztály. Az önzés nem szempont a társadalom osztálytagozódásában.

Egyébként - méltányosnak kell lenni még az önzéshez is - a nemzetnek az a része, amelyet a polgárságnak neveznek, az 1830-as megrázkódtatás után nem olyan állapotra sóvárgott, ami holmi tunyasággal és közömbösséggel összehabart tétlenség, amiben van egy adag szégyenérzet is; nem alvás volt, amelybe a pillanatnyi önfeledtség révén szabad útjuk van az álmoknak; ez a megállás volt. A „megállás” szó kettős - különös és szinte ellentmondó - értelmet hordoz: a menetelő csapat, vagyis a mozgás értelmét; és az állomás, vagyis a megpihenés értelmét.

A megállás az erők felfrissítése; fegyveres és éber pihenés; bevégzett tény, amely őrszemeket állít fel, és résen áll. A megállás feltétele, hogy harcolni kellett tegnap, és harcolni kell holnap is.

Ez a választófal 1830 és 1848 közt.

Azt, amit most harcnak neveztünk, nevezhetjük haladásnak is.

Tehát a polgárságnak is, az államférfiaknak is olyan emberre volt szükségük, akiben megtestesült ez a szó: megállás. Egy Ámbátor-Mivelhogyra. Egy sokoldalú egyéniségre, aki jelent forradalmat is, jelent állandóságot is, más szavakkal: aki megszilárdítja a jelent úgy, hogy kézzelfogható módon össze tudja egyeztetni a múltat a jövővel.

Ezt az embert csalhatatlanul elő is kerítették. Lajos Fülöp orléans-i herceg volt a neve.

A 221 képviselő[846] királlyá tette Lajos Fülöpöt. Lafayette[847] vállalta a királyavatást. Ezt ő az elképzelhető legjobb köztársaságnak nevezte. A párizsi városháza[848] helyettesítette a reimsi székesegyházat.[849]

Fél trónus felállítása a tökéletes trón helyébe: ez volt „1830 műve”.

Mikor aztán az ügyeskedők mindent elvégeztek, kiderült megoldásuk óriási hibája. Mindez az abszolút jog ellenére történt. Az abszolút jog felcsattant: Tiltakozom! Aztán - ijesztő fordulat - visszaenyészett a homályba.

III
Lajos Fülöp

A forradalmaknak rettenetes a karjuk, és szerencsés a kezük; keményen sújtanak, és jól választanak. Majdnem mindig van bennük elegendő gondviselésszerű tisztánlátás ahhoz, hogy talpra essenek, még akkor is, ha fogyatékosak, eltorzultak és elkorcsosultak, és akkor is, ha holmi csenevész forradalommá zsugorodnának, mint az 1830-as forradalom. Megfogyatkozásuk sohasem lemondás.

De azért ne dicsekedjünk túlságos hangosan; még a forradalmak is tévednek, és mi már nem egy súlyos tévedést értünk meg.

Térjünk vissza 1830-ra. 1830-nak eltévelyedésében is szerencséje volt. Abban az újjászervezésben, amely a hamvába holt forradalom után rendnek nevezte magát, a király többet ért, mint a királyság. Lajos Fülöp kivételes ember volt.

Olyan ember volt az apja,[850] akinek a történelem bizonyára enyhítő körülményeket ír javára, de valamint ez az apa rászolgált a megrovásra, a fia éppúgy rászolgált a megbecsülésre; megvolt benne minden emberi erény, és volt többrendbeli politikai erénye is; gondosan óvta egészségét, vagyonát, személyét, üzleteit; ismerte egy percnek az értékét, de egy egész évnek az értékét nem mindig; józan, jókedvű, tapintatos, türelmes; derék bácsi és derék uralkodó; tiszta házaséletet élt, és palotájában külön lakájokat bízott meg azzal, hogy megmutassák a polgároknak a hitvesi ágyat; a szabályos hálószoba mutogatása hasznosnak bizonyult az idősebb ág régi, botrányosan nyilvános törvénytelen viszonyai után; minden európai nyelvet ismert és beszélt, s ami még nagyobb ritkaság, minden érdek minden nyelvét; csodálatra méltó képviselője a „középosztálynak”, de kimagaslott belőle, és minden tekintetben nagyobb volt nála; kiváló szellem volt, s bár megbecsülte a vért, amelyből sarjadt, önmagát a maga belső értéke szerint minősítette, s még a nemzetsége kérdésében is egészen egyéni volt: kijelentette, hogy ő nem Bourbon, hanem Orléans; tökéletes királyi herceg volt, amíg csak a „fenséges” címet viselte, de vérbeli polgárrá vált, mihelyt „felséges” úr lett belőle; a nyilvánosság előtt szószátyár, bizalmas körben szűkszavú; a rossz nyelvek szerint zsugori volt, de ez sohasem bizonyult rá, tulajdonképpen olyan garasoskodó volt, aki mégis könnyen szórja a pénzt, ha kedve szottyan rá, vagy ha kénytelen vele; irodalmilag művelt, ám alig volt irodalmi érzéke; nemesúr, de nem lovag; egyszerű, nyugodt és erős; családja és háza imádta; elbűvölő társalgó; mint államférfi józan, hidegszívű, a pillanatnyi érdek rabja, mindig szél iránt hajózott, gyűlölködésre is, háládatosságra is képtelen, irgalmatlanul mellőzte a középszerűeket a tehetségesek kedvéért, parlamenti többségeivel ügyesen letorkolta azt a sok titokzatos összefogást, ami tompán morajlik a trónusok alatt; közlékeny, néha vigyázatlanul közlékeny, de még ebben a vigyázatlanságban is csodálatosan ügyes; találékonyan termelte a kibúvókat, az arcokat és álarcokat; Franciaországot Európával ijesztgette, Európát Franciaországgal; vitathatatlanul szerette hazáját, de még ennél is jobban a családját; többre tartotta az uralkodást a tekintélynél és a tekintélyt a méltóságnál; ebben a magatartásban az a szomorú, hogy - mivel a siker az istene - megengedi az alattomoskodást, és nem utasítja el mereven az aljasságot, viszont az a hasznos benne, hogy megóvja a politikát az erőszakos megrázkódtatásoktól, az államot az összeroppanástól és a társadalmat a katasztrófáktól; aprólékos, hibátlan, éber, óvatos, eszes, fáradhatatlan; néha ellentmondásokba keveredett, és meghazudtolta önmagát; szembeszállt Ausztriával Anconában, szívósan viaskodott Angliával Spanyolországban, bombázta Anvers-t, és kártérítést fizetett Pritchardért;[851] meggyőződéssel énekelte a Marseillaise-t; érzéketlen volt a csüggedés, a fáradtság, a szépség és az eszmény tisztelete, a merész bőkezűsködés, a légvárak, az agyrémek, a harag, a hiúság, a félelem iránt; megvolt benne az egyéni vakmerőség minden változata; tábornok Valmynál, közlegény Jemmapes-nál;[852] nyolcszor követtek el merényletet ellene, mindig csak mosolygott; vitéz, mint egy gránátos, bátor, mint egy gondolkodó; csak egy európai megrázkódtatás lehetősége nyugtalanította, a nagy politikai kalandokra alkalmatlan volt; életét mindig hajlandó volt kockára vetni, művét soha; akaratát befolyásolásnak álcázta, hogy inkább szellemi fölényével vívja ki az engedelmességet, nem pedig királyi tekintélyével; tudott megfigyelni, nem tudott megérezni, nemigen figyelte az emberek esze járását, de értett az emberekhez, vagyis mindenáron látni akart, hogy véleményt alkothasson; eleven és borotvaéles ész, gyakorlati bölcsesség, szónoki készség, bámulatos emlékezőtehetség; abban az egyetlen tulajdonságában hasonlított Caesarhoz, Nagy Sándorhoz és Napóleonhoz, hogy szüntelenül az emlékezetéből merített; tudta a tényeket, a részleteket, az időpontokat, a tulajdonneveket, ügyet sem vetett a tömeg szándékaira, szenvedélyeire, különféle hajlamaira, az emberek belső sóvárgásaira, rejtett és homályos háborgásaira, egyszóval mindarra, amit a lélek láthatatlan áramlatainak nevezhetnénk; a kiváltságosak szívesen fogadták, de a földalatti Franciaországnak alig-alig volt rokonszenves; ravaszkodással úszta meg, túlságosan kormányzott, és nem eléggé uralkodott; maga volt a miniszterelnöke önmagának; kitűnően tudott jelentéktelen valóságokból gátat emelni végtelen eszmék elé; a civilizáció, a rend és szervezés igazi alkotótehetsége holmiféle civakodó és kötekedő hajlammal keveredett benne, alapítója és képviselője egy uralkodóháznak; félig Nagy Károly, félig ügyvéd; jelentékeny és eredeti személyiség, olyan fejedelem, aki értette a módját, hogy Franciaország nyugtalankodása ellenére is kezébe vegye a kormányt, és Európa féltékenykedése ellenére is biztosítsa uralmát: Lajos Fülöpöt századának kimagasló férfiai közt fogják emlegetni, és a történelem leghíresebb uralkodói közé soroznák, ha csak egy kissé is szerette volna a dicsőséget, s ha legalább annyi érzéke lett volna a nagysághoz, mint amennyi érzéke volt a hasznoshoz.

Lajos Fülöp szép férfi volt, és öregen is bájos maradt, a nemzetnek nem mindig volt kedvére való, de a tömegnek mindig tetszett. Adottság volt benne ez a varázs. Hiányzott belőle a fenség; nem viselt koronát, ámbár király volt; sem ősz hajat, ámbár öreg volt. Modora a régi rendszerre vallott, életmódja az újra; a nemesember és a polgár vegyüléke: ez illett 1830-hoz; Lajos Fülöp volt a trónra jutott átmenet; megtartotta a régi helyesírást és a régi kiejtést, és az új gondolatok szolgálatába állította; szerette Lengyelországot és Magyarországot, de les Polonais helyett les Polonois-t írt, és az Hongrois-t (ongroá) így ejtette ki: Hongrais (ongré). A nemzetőrség egyenruháját hordta, mint X. Károly, és a becsületrend szalagját, mint Napóleon.

Keveset járt misére, vadászatra egyáltalán nem, az Operába soha. Sekrestyések, kutyapecérek és táncosnők sohasem tudták levenni a lábáról; ez hozzájárult polgári népszerűségéhez. Nem volt udvartartása. Esernyővel a hóna alatt járt sétálni, és az esernyő sokáig egyik alkotóeleme volt dicsőségének. Egy kicsit kőműves volt, egy kicsit kertész és egy kicsit orvos; eret vágott egy postakocsison, aki leesett a lováról; Lajos Fülöp éppúgy mindig magával vitte a sebészkését, mint III. Henrik[853] a tőrét. A royalisták kicsúfolták ezt a nevetséges királyt, aki elsőnek ontott vért azért, hogy gyógyítson.

Azokból a vádakból, amelyekkel a történelem Lajos Fülöpöt illeti, le kell vonni valamit; van bennük olyan, ami a királyság rovására esik, van, ami a kormány rovására esik, és van, ami a király rovására esik; mind a három számoszlop egészen más összeget ad. A demokratikus jogok elkobzása, a haladás másodsorba szorítása, az utcai tüntetések erőszakos elnyomása, a felkelések katonai letiprása, a zendülés vérbe fojtása, a Transnonain utcai mészárlás,[854] a haditörvényszékek, a valóságos ország felszívódása a hivatalos országba, osztozkodás a kormányzáson háromszázezer kiváltságossal:[855] mindez a királyság rovására esik; a kormány rovására esik Belgium bekebelezésének visszautasítása, Algír túlságosan kegyetlen meghódítása - barbárokra valló, művelt néphez méltatlan hódítás, mint az angoloké Indiában -, az Abd-el-Kadernek[856] tett eskü megszegése, Blaye és Deutz[857] megszerzése, Pritchardért kártérítés fizetése; a király rovására esik inkább családi, mint nemzeti politikája.

Ha végrehajtjuk a kivonást, a király felelőssége - mint nyilván látható - csökken.

Nagy hibája íme ez: igénytelen volt Franciaország nevében.

Miből ered ez a hibája?

Mondjuk meg.

Lajos Fülöpben a király rovására túltengett a családapa; ez a kotlás egy családon, amelyből uralkodóházat akar kikölteni, mindentől megriad, és nem tűri, hogy megzavarják; innen ismételten tanúsított félénksége: ez sehogy sem volt ínyére annak a népnek, amelynek polgári hagyományában ott volt július 14-e, katonai hagyományában pedig Austerlitz.

Különben - ha elvonatkoztatunk az országos kötelességektől, amelyeket elsősorban kell teljesíteni - Lajos Fülöpnek ezt a családjára pazarolt határtalan szeretetét a családja meg is érdemelte. Ez a családi kör csodálatra méltó volt. Erények és tehetségek egyesültek benne. Lajos Fülöp egyik leánya, Marie d’Orléans,[858] a művészetben örökítette meg nevét, mint ahogy Charles d’Orléans[859] a költészetben. A maga lelkét fejezte ki abban a márványszoborban, amelynek a Jeanne d’Arc nevet adta. Lajos Fülöp két fia ezt a hazug dicséretet csalta ki Metternichből: „Olyan fiatalemberek ezek, amilyeneket ritkán lát az ember, s olyan hercegek, amilyeneket sohasem lát.”

Íme, kendőzés nélkül, de egyúttal befeketítés nélkül ez az igazi Lajos Fülöp.

Lajos Fülöpnek 1830-ban az volt a szerencséje, hogy Égalité herceg volt, hogy magában hordta a Restauráció és a forradalom ellentmondását, hogy megvolt benne a nyugtalanító forradalmár jelleg, ami az uralkodóban megnyugtatóvá enyhül; soha még ember nem illeszkedett hozzá tökéletesebben egy eseményhez; egymásba olvadtak, és megtörtént a megtestesülés. Lajos Fülöp a megtestesült 1830. Sőt mi több: mellette szólt a száműzetés, ez a főbenjáró jogcím a trónra. Száműzött volt, hontalan szegény. A maga munkájából élt. Franciaország leggazdagabb hercegi uradalmainak ez a haszonélvezője Svájcban eladott egy gebét, hogy ennivalót szerezzen. Reichenauban számtanleckéket adott, Adélaide nővére pedig hímzéssel és varrással foglalkozott. Hogy a királyhoz ilyen emlékek fűződnek, az megmámorosította a polgárságot. Saját kezűleg szedte szét a Mont-Saint-Michel[860] utolsó vasketrecét, amelyet XI. Lajos építtetett, és XV. Lajos használt. Bajtársa volt Dumourieznek,[861] barátja Lafayette-nek; tagja volt a jakobinusok klubjának; Mirabeau vállon veregette; Danton így szólította meg: Fiatalember! 1793-ban, huszonnégy éves korában, mikor „Chartres úr” volt a neve, a Konvent egyik kis sötét páholyában tanúja volt XVI. Lajos perének, akit igazán helyesen neveztek így: „Ez a szegény zsarnok.” Tanúja volt a forradalom elvakult tisztánlátásának, amely a királlyal a királyságot s a királysággal a királyt összetörte, s miközben az eszmét vadul megsemmisítette, észre sem vette az embert, tanúja volt a bíráskodó nemzetgyűlés tomboló viharának, amelyben a felháborodott nép vallatta Capet-t,[862] s ez nem tudott mit felelni; tanúja volt a királyi fej rémült és ijesztő remegésének ebben a gyászos orkánban, tanúja volt: hogy ebben a katasztrófában viszonylag mindenki ártatlan, az is, akit elítélnek, azok is, akik elítélték; mindezt látta, ezt az egész őrjöngést végignézte; látta, hogy évszázadok megjelennek a Konvent korlátja előtt; látta a véletlenül felelőssé tett XVI. Lajos mögött fölmeredni a homályban a félelmetes vádlottat, a monarchiát; s örökre lelkébe vésődött a szorongó rémület az efféle rettenetes népi ítélkezéstől, amely majdnem éppoly személytelen, mint az Isten ítélkezése.

A forradalom úgy belevésődött lelkébe, hogy az egészen csodálatos volt. Emlékezete szinte eleven lenyomata volt ezeknek a történelmi éveknek, percről percre. Egyszer olyan tanú előtt, akiben lehetetlen kételkednünk, az alkotmányozó nemzetgyűlés betűrendes névjegyzékének egész A betűjét emlékezetből kiigazította.

Lajos Fülöp a nappali világosság királya volt. Uralkodása alatt szabad volt a sajtó, szabad volt a szószék, szabad volt a lelkiismeret és a szó. A szeptemberi törvények átlátszók. Ámbár tudta, hogy a világosság menthetetlenül szétporlasztja a kiváltságokat, mégis otthagyta trónját a világosság ragyogásában. A történelem számon tartja majd ezt a becsületességét.

Lajos Fülöp, mint minden olyan személyiség, aki már lelépett a történelem színpadáról, az emberi lelkiismeret ítélőszéke előtt áll. Perét még csak az első fokon tárgyalják.

Még nem ütött az az óra, amikor a történelem tisztelettel és szabadon beszélhet majd róla; még nincs itt az ideje, hogy jogerős ítéletet hirdessen a királyról; Louis Blanc,[863] a szigorú és kiváló történetíró újabban maga is enyhített régebbi ítéletén; Lajos Fülöpöt az a két meghatározhatatlan tényező választotta meg, amelyeket így nevezünk: a 221-ek és 1830, vagyis egy csonka parlament és egy csonka forradalom; abból a magas szempontból, amelyet a filozófiának alkalmazni kell, mindenképpen csak úgy mondhatunk róla ítéletet már most, mint a fentebb mondottaktól kiderül, ha az abszolút demokratikus elv nevében bizonyos fenntartásokkal élünk; az abszolút elv szemében minden csak bitorlás, két jog kivételével: egyik az emberi jog, másik a népjog; de ezekkel a fenntartásokkal máris mondhatunk annyit, hogy mindent összevéve Lajos Fülöp, ha bármiképpen vizsgáljuk, akár önmagában, akár az emberi jóság szempontjából, a legkülönb uralkodók közé sorolható, akik valaha is trónra jutottak - hogy a régi történetírásnak ezt az ódon kifejezését használjuk.

Mi vall ellene? Éppen ez a trón. Vonjátok ki Lajos Fülöpöt, a királyt, megmarad az ember. Mégpedig jó ember. Néha olyan jó, hogy ámulatba ejt. Legsúlyosabb gondjai közepette, miután naphosszat viaskodott az egész európai diplomáciával, este visszavonult lakosztályába, fáradtságtól kimerülten, álmosságtól ernyedten, és ott, nem is egyszer, vajon mivel foglalkozott? Elővett egy iratcsomót, hogy felülvizsgáljon valami bűnügyet, mert úgy gondolta, hogy nem csekélység ugyan dacolni Európával, de még ennél is jóval fontosabb ügy megmenteni egy embert a vérpadtól. Igazságügy-miniszterének konokul egy tapodtat sem engedett; elszántan, lépésről lépésre harcolt a guillotine miatt főállamügyészekkel, ezekkel a törvénykereplőkkel, mert így emlegette őket. Néha-néha a felhalmozódott iratcsomók beborították egész asztalát, valamennyit áttanulmányozta; gyötrelmes lett volna neki sorsukra hagyni ezeket a szerencsétlen elítélt embereket. Egyszer azt mondta annak a tanúnak, akit az imént említettünk: „Ma éjjel hetet mentettem meg.” Uralkodásának első éveiben a halálbüntetés úgyszólván el volt törölve, és a vérpad felállítását erőszakkal csikarták ki a királytól. Mivel a Gréve tér az idősebb ággal együtt megszűnt, polgári Gréve teret rendeztek be a Saint-Jacques-sorompónál; a „gyakorlati érzékű emberek” szükségesnek tartottak egy félig-meddig királyi guillotine-t; ez is egyik győzelme volt Casimir Périer-nek - aki a polgárság korlátoltságát képviselte - Lajos Fülöpön, aki a polgárság szabadelvűségét képviselte. Lajos Fülöp saját kezűleg jegyzetezte Beccaria könyvét. Fieschi[864] merénylete után így kiáltott fel: „Milyen kár, hogy nem sebesültem meg! Megkegyelmezhettem volna neki!” Más alkalommal - némi célzással minisztereinek sok makrancoskodására - egy politikai elítélt[865] ügyében, aki korunk egyik legnemesebb egyénisége, ezt írta: „Elvileg kegyelmet adtam neki, már csak az a dolgom, hogy kieszközöljem.” Lajos Fülöp szelíd volt, mint IX. Lajos, és jó, mint IV. Henrik.

Márpedig szerintünk a történelemben - ahol fehér holló a jóság - az, aki jó volt, szinte háttérbe szorítja azt, aki nagy volt.

Mivel Lajos Fülöpöt egyesek szigorúan ítélték meg, mások talán kíméletlenül, egészen magától értetődik, hogy az az ember - ma már ő is kísértet -, aki ismerte ezt a királyt, mellette vall a történelem ítélőszéke előtt, akármilyen ez a tanúvallomás, kétségtelenül és mindenekfelett tárgyilagos; az a sírfelirat, amelyet halott fogalmazott, őszinte; egyik szellemalak kényszerítheti a másik szellemalakot; együtt vannak a síri homályban, s ez jogot ad nekik arra, hogy magasztalják egymást; és nemigen kell tartani attól, hogy két száműzött sírja felett valaha is ezt mondhatnánk: „Ez itt agyondicsérte a másikat.”

IV
Repedések az alapfalon

Akkor, amikor az a dráma, amelyet előadunk, beletorkollott a Lajos Fülöp uralkodásának elejét beborító tragikus fellegek sűrűjébe, útját kellett vágnunk minden félreértésnek, és feltétlenül ki kellett fejtenünk ebben a könyvben véleményünket erről a királyról.

Lajos Fülöp erőszak nélkül, közvetlen személyes közreműködés nélkül szerezte meg a királyi hatalmat, forradalmi fordulat révén, amelynek persze semmi köze sem volt a forradalom valóságos céljához, amelyben azonban ő, az orléans-i herceg, semmit sem kezdeményezett személyesen. Született herceg volt, s választott királynak hitte magát. Ezt a megbízatást nem ő maga adományozta magának; nem is ragadta magához erőszakkal; fölajánlották neki, s ő elfogadta; abban a kétségtelenül téves meggyőződésben, de mégis abban a meggyőződésben, hogy a fölajánlás jogszerű volt, elfogadni pedig kötelessége volt: ennélfogva teljes jóhiszeműséggel birtokolja. Nos, mivel Lajos Fülöp jóhiszemű volt a birtoklásban, és a demokrácia is jóhiszemű volt a támadásában, nyugodt lelkiismerettel mondhatjuk, hogy a társadalmi harcok kapcsán fölmerült rengeteg borzalom nem írható sem a király, sem a demokrácia rovására. Elvek összeütközése olyan, mint elemek összeütközése. Az óceán védelmezi a vizét, az orkán védelmezi a levegőjét; a király védelmezi a királyságát, a demokrácia védelmezi a népet; a relatív - ez a monarchia - szembehelyezkedik az abszolúttal - ez a Köztársaság; a társadalom vérzik ebben a küzdelemben, de ami ma szenvedést okoz neki, az későbben javára válik; és itt semmi esetre sem szabad megróni; éppen a küzdő feleket, mert a kettő közül az egyik nyilván téved; a jog nem olyan, mint a rhodosi kolosszus,[866] hogy két lábával két partra támaszkodik, egyikkel a Köztársaságra, másikkal a királyságra; oszthatatlan, és csak az egyik oldalon állhat; de azok, akik tévednek, őszintén tévednek, a vak éppúgy nem bűnöző, mint ahogy a vendée-i felkelő nem rabló. Ennélfogva ezeket a borzalmas összeütközéseket csakis a dolgok végzetességének tulajdoníthatjuk. Bármekkorák ezek a megrázkódtatások, velük jár, hogy az egyén nem felelős értük.

Kerekítsük ki ezt a beszámolónkat.

Az 1830-as kormány azonnal nehéz helyzetbe került. Csak tegnap született, és már másnap harcra kényszerült.

Alighogy átvette a hatalmat, a frissen megalapozott és még nem eléggé szilárd júliusi berendezkedésen máris mindenütt megmutatkoztak a széthúzás alig észrevehető hullámzásai.

Másnap megszületett az ellenállás; sőt az is meglehet, hogy már előző este megkezdődött.

Az acsarkodás hónapról hónapra erősödött, előbb néma volt, aztán megjött a hangja.

A júliusi forradalmat, amelyet Franciaországon kívül nem valami szívesen fogadtak a királyok, Franciaországban, amint mondottuk, különösképpen magyarázták.

Isten az eseményekben nyilvánítja ki akaratát az embereknek: titokzatos nyelven írt homályos szent szöveg ez. Ezt az emberek azon nyomban lefordítják: ezek a fordítások elnagyoltak, pontatlanok, teli vannak hibákkal, kihagyásokkal és értelmetlenségekkel. Nagyon kevés ember érti meg az isteni nyelvet. A legeszesebb, a legnyugodtabb, a legmélyebben gondolkodó emberek lassan fejtik meg, s mire elkészülnek a szöveggel, a feladatot már régen elvégezték: már húsz fordítás is van forgalomban. Minden fordításból párt keletkezik, s minden félreértésből pártütés; s mindegyik párt azt hiszi, hogy csak az ő birtokában van a hiteles szöveg, s minden felekezet azt hiszi, hogy csak az övé a világosság.

Gyakran a hatalom maga is csak pártütés.

A forradalmakban vannak olyanok, akik az ár ellen úsznak: ezek a régi pártok.

A régi pártok az Isten kegyelméből való jogfolytonosságot vallják; szerintük a forradalmak a lázadás jogából keletkeznek, tehát nekik is joguk van fellázadni a forradalmak ellen. Tévednek. Mert a forradalmakban nem a nép a lázadó, hanem a király. Forradalom: a lázadásnak pontosan az ellenkezője. Mivel minden forradalom természetes beteljesülés, önmaga igazolja saját törvényességét, amelyet holmi álforradalmárok csúffá tesznek néha, azonban megmarad, ha beszennyezik is, tovább él, ha vérrel befröcskölik is. A forradalmak nem véletlenül, hanem szükségszerűen robbannak ki. A forradalom megtérés az alakoskodásból a valóságba. Van, mert lennie kell.

A régi legitimista pártok szüntelenül rohamozták az 1830-as forradalmat, mindazzal a szenvedéllyel, ami a hamis okoskodásból csak kitörhet. A tévedések pompás lövedékek. Ügyesen azon a ponton találták el a forradalmat, ahol sebezhető volt, ahol védtelen volt a páncélja, ahol hibás volt a logikája; ezt a forradalmat a királypártiságban támadták. Odakiáltották neki: „Forradalom, mire való ez a király?” A pártütők olyan vakok, akik pontosan céloznak.

Ugyanez a kiáltás fölcsattant a köztársaságiak oldalán is. De az ő részükről logikus volt ez a kiáltás. Ami vakság volt a legitimistáknál, tisztánlátás volt a demokratáknál. 1830 semmit sem adott a népnek. A felháborodott demokrácia fel is hánytorgatta neki ezt.

Rohamozta a múlt, rohamozta a jövő: így vergődött a kettő közt a júliusi államszervezet. A pillanatot jelentette, miközben egyfelől a monarchikus századokkal küszködött, másfelől az örökkévaló joggal.

És mindennek a tetejébe 1830 - mivel már nem forradalom volt, hanem monarchiává vedlett - kénytelen volt Európához igazodni. A béke fenntartása csak növeli a bonyodalmakat. A kikényszerített összebékülés gyakran terhesebb a háborúnál. Ebből a mindig elnémított, de mindig morajló fojtott viaskodásból született meg a fegyveres béke, az önmagára is gyanakvó civilizációnak, ez a költséges megoldása. A júliusi királyság, bár sehogy sem volt ínyére, ott hányta-vetette magát az európai kormányok forgatagában. Metternich szívesen rövidebbre fogta volna a kantárszárát. Franciaországban azonban a haladás ösztökélte, s Európában ő maga ösztökélte a maradi monarchiákat. Húzták, húzott.

Ezalatt bent az országban elszegényedés, proletariátus, munkabér, nevelés, büntetőjog, prostitúció, nőkérdés, gazdagság, nyomor, termelés, fogyasztás, elosztás, árucsere, pénz, hitel, tőkejog, munkajog, mindezek a kérdések egyszerre tornyosultak a társadalom feje fölé, félelmetesen, mintha máris rázuhannának.

A tulajdonképpeni politikai pártokon kívül másféle mozgolódás is jelentkezett. A demokratikus erjedéssel együtt járt a filozófiai erjedés. A legműveltebbek éppen annyira megzavarodtak, mint a tömeg; másképpen, de éppannyira.

A gondolkodók szemlélődtek, s eközben a talaj, vagyis a forradalmi eszmeáramlatokkal átitatott nép meghatározhatatlan görcsös rángásokban remegett alattuk. Ezek az álmodozók, egyesek magányosan, mások csoportokban, majdnem hogy közösségekbe egyesülten, a társadalmi kérdéseket feszegették, békésen, ám alaposan; rideg vájárok nyugodtan fúrták tárnáikat egy vulkán mélyében, ügyet se vetettek a döngő földrengésekre és a ködösen fölsejlő tüzekre.

Ez a nyugalom egyik legszebb jelensége volt ennek az izgatott korszaknak.

Ezek a férfiak átengedték a politikai pártoknak a jogok ügyét; ők maguk a boldogság kérdésével foglalkoztak.

Az emberi jólétet akarták kicsikarni a társadalomból.

Az anyagi kérdéseket, a földművelés, az ipar, a kereskedelem kérdéseit szinte a vallás rangjára emelték. A civilizációban, amilyenné kis részben az Isten, javarészt az ember révén alakult, az érdekek úgy keverednek, tömörülnek és vegyülnek, hogy valósággal kemény sziklává sűrűsödnek, bizonyos dinamikai törvényszerűséggel, amit türelmesen tanulmányoznak a nemzetgazdászok, a politikának ezek a geológusai.

Ezek a férfiak - akik különféle elnevezések alatt csoportosultak, akiket azonban mind a „szocialista” fajtanévvel[867] lehet megjelölni - vállalták, hogy megfúrják ezt a sziklát, és az emberi boldogság élővizét fakasztják belőle.

A vérpad kérdésétől a háború kérdéséig mindent felölelt a tevékenységük. Az emberi joghoz, amelyet a francia forradalom meghirdetett, hozzácsatolták a nő jogát és a gyermek jogát.

Bizonyára nem lep meg senkit, hogy különféle okokból nem tárgyaljuk itt elméleti szempontból részletesen azokat a kérdéseket, amelyeket a szocializmus fölvetett. Beérjük annyival, hogy felsoroljuk őket.

Ha kiküszöböljük a világegyetem keletkezésére vonatkozó ködös elméleteiket, ábrándjaikat és miszticizmusukat, akkor azokat a feladatokat, amelyeket a szocialisták maguknak kitűztek, két fő feladatban foglalhatjuk össze.

Első feladat:

Anyagi javakat termelni.

Második feladat:

Az anyagi javakat elosztani.

Az első feladatban benne van a munka kérdése.

A másodikban benne van a munkabér kérdése. Az első feladatban a munkaerő felhasználásáról van szó.

A másodikban a használati javak szétosztásáról.

A munkaerők helyes felhasználásán alapul a közhatalom.

A használati javak helyes szétosztásán alapul az egyéni boldogság.

Helyes szétosztáson nem egyenlő szétosztást kell érteni, hanem igazságos szétosztást. Az egyenlőség az igazságossággal kezdődik.

Mihelyt ez a kettő - kifelé erős közhatalom, idebent egyéni boldogság - egyesül, megvalósul a virágzó társadalom. Virágzó társadalom ezt jelenti: emberi boldogság, polgári szabadság, nemzeti nagyság.

Anglia a két feladat közül az elsőt megoldotta. Bámulatosan ért az anyagi javak termeléséhez, de helytelenül osztja szét. Ez az egyoldalú megoldás elkerülhetetlenül ebbe a két végletbe sodorja: mérhetetlen gazdagság, mérhetetlen nyomor. A kisebbségnek jut minden földi jó, s a többségnek, vagyis a népnek, minden nélkülözés; a kiváltságot, a kivételt, a monopóliumot, a hűbériséget maga a munka termeli ki. Fonák és veszélyes helyzet ez, amely a közhatalom hatalmát az egyes emberek nyomorára építi, s amely az állam nagyságát az egyedek szenvedéseibe ülteti el. Helytelenül megszervezett nagyság az, amelyben együtt van ugyan minden anyagi tényező, azonban az erkölcsi tényezőknek egyik szikrája sincs meg benne.

A kommunizmus és a földtörvény úgy hiszi, hogy megoldja a második feladatot. Tévednek. Az ő szétosztásmódjuk megöli a termelést. Az egyenlő elosztás megszünteti a versengést. És ennek következtében a munkát. Így oszt a mészáros, aki megöli azt, amit szétoszt. Tehát lehetetlenség megállni az efféle mondvacsinált megoldásoknál. Megölni a gazdagságot nem ugyanaz, mint szétosztani.

Ha jó megoldást akarunk, a két feladatot együtt kell megoldani. A két megoldást egyesíteni kell, hogy a kettőből egy legyen.

Ha csak az egyiket oldjátok meg, Velence[868] lesz belőletek, Anglia lesz belőletek. Látszathatalmasság lesz belőletek, mint Velence, vagy anyagi hatalmasság, mint Anglia; ti lesztek a szívtelen dúsgazdag. Erőszak útján pusztultok el majd, mint ahogy Velence meghalt, vagy csőd miatt, mint ahogy majd elbukik Anglia. És a világ majd közönyösen végignézi halálotokat és bukástokat, mert a világ felől ugyan bízvást elbukhat és meghalhat minden, ami semmi egyéb, mint megtestesült önzés, minden, ami az emberiség számára nem jelent erényt vagy eszmét.

Magától értetődik, hogy ezekkel a szavakkal: Velence, Anglia - nem népeket jelölünk meg, hanem társadalmi rendszereket; a nemzetekre rátelepedett oligarchiákat, nem magukat a nemzeteket. Minden tiszteletünk és rokonszenvünk a nemzeteké. Velence, a nép, újjászületik, Anglia, az arisztokrácia elbukik, de Anglia, a nemzet, halhatatlan. Ennek előrebocsátása után folytatjuk.

Oldjátok meg ezt a két feladatot: támogassátok a gazdagot, de védjetek meg a szegényt, fojtsátok meg a nyomort, vessetek véget annak az igazságtalanságnak, hogy az erős kizsákmányolja a gyengét, fékezzétek meg a feltörekvők méltánytalan féltékenykedését azokra, akik már boldogultak, arányosítsátok matematikailag és testvériesen a munkabért a munkához, támogassátok a növekedő gyermeket ingyenes és kötelező oktatással, és alapozzátok a férfikort a tudományra, fejlesszétek az értelmet, de mindig foglalkoztassátok a testet is, legyen belőletek hatalmas nép és egyúttal boldog emberek családja, tegyétek demokratikussá a tulajdont, de nem úgy, hogy eltörlitek, hanem úgy, hogy általánosítjátok oly módon, hogy kivétel nélkül minden polgárnak legyen tulajdona - és ez könnyebb, mint hinné az ember -, vagyis tanuljatok meg javakat termelni, és tanuljatok meg szétosztani; és akkor egyszerre nyeritek meg az anyagi nagyságot és az erkölcsi nagyságot, és méltók lesztek arra, hogy Franciaországnak nevezzétek magatokat.

Íme - néhány zavaros szekta kivételével -, ezt vallotta a szocializmus; íme, ezt kereste a tényekben; íme, ezt alakítgatta ki a lelkekben.

Mennyi csodálatos erőfeszítés! Mennyi tiszteletre méltó kísérlet!

Ezek a tanítások, ezek az elméletek, ezek az ellenállások, az államférfira háruló váratlan kényszerűség, hogy számot vessen a filozófusokkal, még homályos igazságok megsejtése, új politika kezdeményezése, összhangban a régi világgal, de nem éles ellentétben a forradalmi eszménnyel olyan helyzet, amelyben Lafayette-et kellett felhasználni Polignac[869] megvédelmezésére, a forrongáson áttűnő haladás megérzése, a képviselői kamarák és az utca, a körülötte zajló mindenféle tülekedés kiegyensúlyozása, hite a forradalomban, talán valamiféle esetleges belenyugvás is, ami egy végleges és magasabb rendű jog tétova elfogadásából sarjadt, szándékos hűsége nemzetségéhez, családias érzése, a nép iránt érzett őszinte megbecsülése, tulajdon tisztessége: mindez szinte fájó elfogódottságot okozott Lajos Fülöpnek, s bármily kemény és bármily bátor volt is, időnként nyomasztó súlyként nehezedett rá az a tény, hogy király.

Lábai alatt félelmetes málladozást érzett, de ez mégsem volt szétporladás, hiszen Franciaország még sohasem volt ennyire Franciaország.

A látóhatáron komor fellegek tornyosultak. Lépésről lépésre erősbödő furcsa árny magasodott lassan-lassan az emberek, a tárgyak, az eszmék fölé; bizonyos indulatok és rendszerek árnya volt ez. Mindaz, amit hirtelenében elfojtottak, most újra fészkelődött és erjedezett. Ebben a levegőben, amelyben az álokoskodások egybevegyültek az igazságokkal, annyi volt a fertőzet, hogy a tisztességes ember lelkiismerete lélegzeni sem mert. A társadalomnak ebben a szorongásában úgy remegtek a lelkek, mint a falevelek, ha vihar közeledik. Oly nagy volt a villamos feszültség, hogy néha-néha az első jöttment, akár ismeretlen ember is, világított. Aztán megint lehullott az alkonyi homály. Időközönként a fojtott és dübörgő morajokból következtetni lehetett rá, mekkora villámáradat lehet abban a felhőben.

Alig telt el húsz hónap a júliusi forradalom után, s az 1832. év a közeli és fenyegető katasztrófa jegyében kezdődött. A nép nyomorgott, a munkásoknak nem volt kenyerük, az utolsó Condé herceg[870] eltűnt a pokolban, Brüsszel elkergette a Nassau-családot,[871] csakúgy, mint Párizs a Bourbonokat, Belgium felkínálkozott egy francia hercegnek, és odaadták egy angol hercegnek, Miklós orosz gyűlölködése, hátunk mögött, délen két gonosz szellem: Spanyolországban Ferdinánd, Portugáliában Miguel, Olaszországban reng a föld: Metternich kinyújtotta a kezét Bolognáért, Franciaország megfricskázta Ausztriát Anconában, északon valamiféle gyászos kalapácscsattogás újra koporsóba szögezte Lengyelországot,[872] egész Európa Franciaországra függesztette izgatott tekintetét, Anglia, gyanús szövetséges, alig várja, hogy ha valaki megtántorodik, földhöz teremtse, és ha már elesett, rávesse magát, a felsőház Beccariára hivatkozva érvénytelenített négy halálos ítéletet, a liliomos címert letörölték a király hintájáról, a keresztet leszedték a Notre-Dame-ról, Lafayette tekintélye csökkent, Laffitte tönkrement, Benjámin Constant belehalt a nélkülözésbe, Casimir Périer belehalt a kormányzás fáradalmaiba; a politika betegsége és a társadalom betegsége egyszerre jelentkezett a két királyság fővárosában: az előbbi a gondolat városában, az utóbbi a munka városában; Párizsban a polgárháború, Lyonban a rabszolgaháború;[873] mind a két városban egyformán izzott a kohó; a kráter bíborfénye a nép homlokán; a Dél elvakult rajongás, Nyugat csupa forrongás, a Vendée-ban Berry hercegnő, a fondorkodások, az összeesküvések, a fölkelések, a kolera: az eszmék sötét zűrzavarát az események sötét kavargásával tetézte.

V
A történelem alapvető tényei, amelyeket a történelem nem ismer

Április vége felé a helyzet súlyosbodott. Az erjedés átcsapott forrásba. 1830 óta itt is, ott is voltak részleges kisebb fölkelések, valamennyit gyorsan elfojtották, de mind újra kirobbant, ami elárulta, hogy tűz lappang alattuk. Valami irtózatos esemény volt készülőben. Fölsejlettek egy bekövetkezhető forradalomnak még csak derengő és alig-alig megvilágított körvonalai. Franciaország Párizsra függesztette szemét; Párizs a Saint-Antoine külvárosra függesztette szemét.

A fojtottan fortyogó Saint-Antoine külváros forrni kezdett.

A Charonne utcai kocsmák komolyak és viharosak voltak, ámbár kocsmával kapcsolatban furcsa ennek a két jelzőnek az összekapcsolása.

Egész egyszerűen kétségbe vonták itt a kormány jogszerűségét. Nyíltan vitatkoztak itt arról, hogy harcba kezdjenek-e, vagy maradjanak békén. Voltak hátsó szobák, ahol munkásokat eskettek föl, hogy „az első riadóra az utcán teremnek, és hogy harcolni fognak, ha mégolyán sok is az ellenség”. Miután valaki elkötelezte magát, egy ember, aki a kocsma szögletében ült, harsányan megzendítette hangját, és odaszólt: Vigyázz, fölesküdtél! Néha fölmentek az emeletre, egy zárt szobába, és ott valósággal szabadkőműves-jelenetek folytak le. Megeskették a felavatottakat, hogy neki is éppúgy segítségére legyenek, mint a családapáknak. Ez volt az esküforma.

A földszinti szobákban „felforgató” röpiratokat olvastak. Szidták a kormányt - mondja egy akkori bizalmas jelentés.

Itt efféle kijelentések hangzottak el: „Nem ismerem a vezetők nevét. Mi bizony csak két órával előbb tudjuk meg majd a napját.” Egy munkás ezt mondta: „Háromszázan vagyunk, adjunk fejenként tíz sout, ez máris százötven frank, golyó- meg puskaporgyártásra.” Egy másik így beszélt: „Nem kell rá hat hónap, nem kell rá kettő se. Két hét múlva olyan erősek vagyunk, mint a kormány. Ha huszonötezer emberünk van, bátran mérkőzhetünk vele!” Egy harmadik kijelentette: „Én nem fekszem le, mert éjjel töltényeket csinálok.” Időnként polgári öltözetű és finom ruhás férfiak érkeztek, „nagyképűsködtek”, nyilván „parancsnokok” voltak, a fejesekkel kezet ráztak, és távoztak. Tíz percnél tovább sohasem maradtak. Halk hangon jelentős szavakat váltottak: „Az összeesküvés megérett, a mérték betelt.” Hogy egy résztvevő saját kijelentését idézzük: „Ezt suttogták a jelenlevők mind.” A lelkesedés úgy föllángolt, hogy egyszer egy munkás a kocsma kellős közepén így kiáltott fel: „Nincs fegyverünk!” Egyik cimborája rávágta: „Van a katonáknak!” - így parodizálta, tudtán kívül, Bonaparténak az olaszországi hadsereghez intézett kiáltványát. „Ha valami nagyon titkos mondanivalójuk volt - teszi hozzá az egyik jelentés -, azt nem itt közölték egymással.” Nehéz megérteni, miféle titkaik lehettek még, ha egyszer elmondták azt, amit elmondtak.

Az összejövetelek szabályos időközökben ismétlődtek. Némelyiken csak nyolcan-tízen voltak, s mindig ugyanazok. Más összejöveteleken bárki részt vehetett, és a szoba olyan zsúfolt volt, hogy mindenkinek állnia kellett. Egyeseket a lelkesedés és a szenvedély hajtott ide; mások azért jöttek be, mert éppen erre vitt az útjuk a munkahelyükre. Ezekben a kocsmákban, akárcsak a forradalom alatt, honleányok is voltak, akik megcsókolták az újdonjötteket.

Más jelentős tények is nyilvánosságra jutottak.

Valaki bement az egyik kocsmába, ivott egyet, s távozóban ezt mondta: „Hé, bormérő, a számlámat majd kifizeti a forradalom.”

Az egyik kocsmárosnál, szemben a Charonne utcával, forradalmi biztosokat választottak. A szavazatokat sapkákba dobták.

Néhány munkás egy vívómesternél szokott összejönni, akinek a Cotte utcában vívóiskolája volt. Volt neki egy fakardokból, tornászbotokból és vívótőrökből összeállított díszfegyver-táblája. Egyszer levették a gombot a vívótőrökről. Megszólalt egy munkás: „Huszonöten vagyunk, de rám senki se számítson, mert engem gépszámba vesznek.” Ez a gép volt később Quénisset.[874]

Bizonyos terveik lassanként érthetetlen-furcsán köztudomásra jutottak. Egy asszony az ajtaja előtt söprögetett, s közben odaszólt a másik asszonynak: „Már jó ideje lázasan gyártják a töltényeket.” A nyílt utcán olvashatták a megyei nemzetőrségekhez intézett kiáltványokat. Az egyik ilyen kiáltványnak ez volt az aláírása: Burtot, bormérő.

Egyszer a Lenoir-piacon, egy likőrkereskedő ajtajában fölpattant a kapu sarokkövére egy körszakállas, olaszosan beszélő férfi, és hangosan felolvasott egy furcsa iratot, amely minden bizonnyal valami titokzatos hatalmasságtól származott. Körülötte csoportok verődtek össze, és megtapsolták. Azokat a részeket, amelyek legjobban felizgatták a tömeget, följegyezték és összegyűjtötték. - „...Elméleteinket elnémítják, kiáltványainkat leszaggatják, plakátragasztóinkat meglesik és börtönre vetik...” - „A gyapotpiacon épp most bekövetkezett összeomlás sok középutast hozzánk térített.” - „...A népek jövője a mi ismeretlen sorainkban alakul ki.” - „...Íme, a kitűzött tételek: cselekvés vagy reakció, forradalom vagy ellenforradalom! Mert korunk már nem isteníti sem a tétlenséget, sem a mozdulatlanságot. A néppel, vagy a nép ellen: ez a kérdés. Más nincs.” - „...Ha majd egyszer már nem lesz szükségetek ránk, dobjatok félre bennünket, de addig segítsetek, hogy előrehaladjunk.” És mindez fényes nappal.

Voltak más, még vakmerőbb cselekedetek is, ám ezek, éppen vakmerőségük miatt, gyanúsak voltak a nép szemében. 1832. április 4-én egy járókelő a Sainte-Marguerite utca sarkán fölállt egy sarokkőre, és elkiáltotta magát: „Babeuf-párti vagyok!” De a nép megérezte, hogy a Babeuf néven tulajdonképpen Gisquet értendő.[875]

Egyebek közt ilyesmiket mondott ez a járókelő:

- Vesszen a magántulajdon! A baloldali ellenzék gyáva és áruló. Ha azt akarja, hogy igaza legyen, hirdeti a forradalmat. Demokrata, hogy ne harcoljanak ellene, királypárti, hogy ne harcoljon. A köztársaságiak tollas állatok. Ne bízzatok a köztársaságiakban, dolgozó polgártársak!

- Csönd, besúgó polgártárs! - kiáltotta egy munkás.

Ez a kiáltás végét szakította a beszédnek.

Titokzatos események történtek.

Alkonyattájt egy munkás a csatorna közelében „jól öltözött férfival” találkozott, s ez így szólította meg:

- Hová mégy, polgártárs?

- Uram - felelte a munkás -, nincs szerencsém ismerni önt.

- De én jól ismerlek, bizony! - És a férfiú így folytatta: - Ne félj. Én a bizottság megbízottja vagyok. Gyanakszanak rád, hogy nem vagy eléggé megbízható. Szemmel tartunk, jaj neked, ha elárulsz valamit! - Aztán kezet fogott a munkással, s távozóban még ezt mondta: - Hamarosan találkozunk.

A rendőrség résen állt, és már nemcsak a kocsmákban, hanem az utcán is furcsa párbeszédeket hallgatott ki:

- Lépj be minél hamarább - mondta egy takács egy műasztalosnak.

- Minek?

- Hamarosan le kell adnod egy lövést.

Két toprongyos járókelő olyan feltűnő szavakat váltott, amelyekben nyilván a parasztlázadás csírája lappangott:

- Ki uralkodik rajtunk?

- Fülöp úr.

- Nem, a polgárság.

Aki azt hinné, hogy a parasztlázadás szót megbélyegző értelemben használjuk, tévedne. A lázadó parasztok a szegények voltak. Márpedig azoknak van igazuk, akik éheznek.

Máskor meg két ember jött, és hallották, amint az egyik ezt mondta a másiknak:

- Jó haditervünk van.

Négy férfi lapult meg a Trône-sorompó köröndjének egyik árkában; beszélgetésükből csak ennyit lehetett elkapni:

- Minden követ megmozgatunk, hogy ő ne sétálgasson többé Párizsban.

Ki az az Ő? Ijesztő bizonytalanság.

A „legfőbb vezetők” - így emlegették őket a külvárosban - a háttérben húzódtak meg. Azt rebesgették, hogy a Saint-Eustache-templom szöglete közelében, egy kocsmában szoktak tanácskozásra összegyülekezni. Állítólag egy Aug nevezetű egyén - a Mondétour utcai szabósegélyegylet elnöke - volt a központi közvetítő a vezetők és a Saint-Antoine külváros között. Mindazonáltal ezeket a vezetőket sötét homály fedte, és semmiféle biztos tény sem csorbíthatta annak a válasznak a páratlan önérzetességét, amelyet később az egyik vádlott adott a parlamenti bíróságnak erre a kérdésére:

- Ki volt az ön felettese?

- Nem ismertem, és nem ismertem el felettest.

Ezek bizony még csak szavak voltak, átlátszó s mégis homályos szavak; néha légből kapott mondások, pletykák, szóbeszédek. De más adatok is járultak ezekhez.

Egy ácsmester a Reuilly utcában éppen egy épülő ház telkének a kerítésdeszkáit szögezte, amikor a telken kezébe akadt egy széttépett levélnek a töredéke, amelyen még el lehetett olvasni az itt következő sorokat:

„...Megfelelő rendszabályokkal vessen gátat a bizottság annak, hogy a körzetekben a különféle egyesületek számára toborozzanak.”

És ezt az utóiratot:

„Értesültünk, hogy a Faubourg-Poissonniére utca 5/a sz. házban, az egyik udvarban, egy fegyverkovácsnál mintegy öt-hatezer darab puska van. A körzetnek nincsenek fegyverei.”

De még jobban felizgatta az ácsmestert az, hogy néhány lépéssel odább még egy papírrongyot talált - meg is mutatta a szomszédainak -, s ez még jelentősebb volt; tekintettel az efféle okmányok történelmi érdekességére, itt adjuk a pontos mását:

Q

C

D

E

Tanuljátok meg ezt a jegyzéket könyv nélkül. Aztán tépjétek össze. Ugyanígy cselekedjenek a fölvett tagok is, miután közöltétek velük a parancsokat. Üdv és testvériség.[876]

L.

u og a^1 fe

Azok a személyek, akiket akkor beavatott ebbe a titokba, csak később tudták meg, hogy mit jelent ez a négy nagybetű: Quinturions (ötödösök), centurions (századosok), decurions (tizedesek), éclaireurs (felderítők), továbbá ezek a betűk: u og a^1 fe: ez volt a dátum, és ezt jelentette: 1832. április 15. Minden nagybetű alatt név volt, s utána néhány igen jellemző adat. Így: Q. Bannerel. 8 puska, 83 töltény. Megbízható ember. - C. Boubiére. 1 pisztoly, 40 töltény. - D. Rollet. 1 vívótőr. 1 pisztoly. 1 font puskapor. - E. Teissier. 1 kard. 1 tölténytáska. Pontos ember. - Terreur. 8 puska. Bátor ember stb.

Végül ez az ácsmester ugyanazon a telken egy harmadik papírdarabot is talált, amelyre ceruzával, de tisztán olvashatóan ezt a rejtélyes névjegyzéket írta valaki:

Egység. Blanchard. Arbre Sec utca 6.
Barra. Soize. Salle-au-Comte.
Kosciusko. Aubry le Boucher utca?
J. J. R
Caius Gracchus.
Reform jog. Dufond. Fouz utca.
Gironde-iak bukása. Derbac. Maubuée.
Washington. Pinson. 1 piszt. 86 tölt.
Marseillaise.
Népfenség. Michel. Quincampoix. Kard.
Hoche.
Marceau. Platon. Arbre Sec utca.
Varsó. Tilly, a Populaire[877] rikkancsa.

A tisztes polgár, akinek ez a névsor a birtokában volt, értette a jelentését. Ez a névsor valószínűleg teljes névjegyzéke volt az Emberi Jogok Társasága negyedik kerületi körzeteinek, a körzetvezetők nevével és lakáscímével. Ma bízvást nyilvánosságra hozhatjuk ezeket a titkos adatokat, hiszen már nem egyebek történelmi emlékeknél. Hozzá kell tennünk, hogy az Emberi Jogok Társaságát valószínűleg később alapították annál az időpontnál, amikor ezt a papirost találták. Meglehet, hogy csak hevenyészett vázlat volt.

Közben a kijelentések és a szavak után, az írásos bizonyítékok után kézzelfogható tények is kezdtek felbukkanni.

A Popincourt utcai ószeresnél egy fiókos szekrény egyik fiókjában lefoglaltak hét ív egyformán négyrét összehajtott szürke papirost; ezekben az ívekben ugyanilyen papirosból töltény alakúra összehajtott huszonhat kocka lappangott, meg egy kartonlap, s rajta ez az írás:

Salétrom

12 uncia

Kén

2 uncia

Szén

2 ˝

Víz

2 uncia

Az elkobzásról fölvett jegyzőkönyv megállapította, hogy a fiókból erős puskaporszag áradt.

Egy kőműves munka után hazafelé menet ott felejtett egy kis csomagot a padon az Austerlitz híd mellett. Ezt a csomagot bevitték a rendőrségre. Fölbontották, és két nyomtatott párbeszédet találtak benne, ezzel az aláírással: Lahautiére, egy ilyen című dalt: Munkások, egyesüljetek, és egy tölténnyel teli bádogdobozt.

Egy munkás a cimborájával iszogatott, s megtapogattatta vele a testét, hogy milyen melege van; a cimborája pisztolyt tapintott ki a zubbonya alatt.

A Pére-Lachaise temető és a Trône-sorompó között a körút egyik árkában, egészen lakatlan helyen, gyerekek játék közben, forgács- és hulladékrakás alatt zsákot találtak; volt benne egy golyóöntő forma, egy tölténykészítő fahenger, egy fatálka, benne vadászfegyverbe való puskaporszemcsék és egy kis vasfazék, belsejében világosan láthatók voltak az ólomöntés nyomai. Rendőrbiztosok egyszer reggel öt órakor bizalmatlanul benyomultak bizonyos Pardon nevű emberhez - később a Barricade-Merry körzet vezetője lett, és az 1834. áprilisi zendülésben elesett -, ott állt az ágya mellett, kezében töltényhüvelyek, amelyeket éppen meg akart tölteni.

Abban az órában, amikor a munkások nyugovóra térnek, két férfi találkozott a Picpus-sorompó és a Charenton-sorompó közt, egy kis őrjárati ösvényen, a két fal mentén, egy kocsma mellett, amelynek kapuja előtt tekepálya van. Az egyik pisztolyt vett ki a zubbonya alól, s odaadta a másiknak. Abban a pillanatban, amikor átadta neki, észrevette, hogy mellének az izzadsága kissé átáztatta benne a puskaport. Kiürítette a pisztolyt, és feltöltötte puskaporral a serpenyőjét. Azután a két férfi elvált egymástól.

Bizonyos Gallais nevű ember - aki később, az áprilisi felkelés idején a Bleaubourg utcában elesett - azzal dicsekedett, hogy hétszáz töltény és huszonnégy kovakő van a lakásán.

Egyszer a kormány arról értesült, hogy a külvárosban fegyvereket osztottak ki és kétszázezer töltényt. Egy hét múlva harmincezer töltényt osztottak ki. Jellemző, hogy a rendőrség egyetlen darabot se tudott megkaparintani. Egy elcsípett levél ezt hirdette: „Nincs messze az a nap, amikor négy óra leforgása alatt nyolcvanezer hazafi áll fegyverbe.”

Ez az egész erjedés nyilvánosan zajlott, szinte azt lehetne mondani: békésen. A fenyegető felkelés nyugodtan, a kormány szeme láttára szervezte a maga forradalmi orkánját. Ebben a földalatti, de máris észrevehető válságban megvolt minden néven nevezendő furcsaság. A polgárok békésen beszélgettek a munkásokkal arról, ami készülőben volt. Ezt mondták: „Hányadán van a felkelés?” - olyan hangsúllyal, mintha ezt mondták volna: „Hogy van a felesége?”

Egy Moreau utcai bútorkereskedő megkérdezte:

- Hát mikor támadnak már?

Egy másik boltos felelt rá:

- Hamarosan támadnak. Tudom. Egy hónappal ezelőtt tizenötezren voltak; ma huszonötezren vannak. - Felkínálta a puskáját; egyik szomszédja egy kis pisztolyt kínált, hét frankért akarta eladni.

Egyébként a forradalmi láng terjedt. Sem Párizsnak, sem Franciaországnak egyetlen pontja sem volt kivétel. Az ütőér mindenütt lüktetett. Mint azok a hártyák, amelyek bizonyos gyulladásokból keletkeznek és alakulnak az emberi testben: a titkos társulatok hálózata is úgy kezdett kiterjedni az országban. A Nép Barátai nevű egyesületből, amely nyilvános is volt, és titkos is, kisarjadt az Emberi Jogok Társulata, amely így keltezte egyik napiparancsát: A köztársasági időszámítás 40. évének pluviôse[878] havában.

Túlélte az esküdtszék ítéletét is, amely kimondta feloszlatását, s nem riadt vissza attól sem, hogy ilyen sokatmondó elnevezéseket adjon körzeteinek:

Lándzsák.
Vészharang.
Riadó-ágyú.
Frígiai sapka.
Január 21.
Rongyosok.
Csavargók.
Haladás.
Robespierre.
Szintező.
Ça ira!

Az Emberi Jogok Társulatából keletkezett a Cselekvés Társulata: azért váltak ki, mert türelmetlenek voltak, és előrerohantak. Egyéb társulatok is az eredeti nagy társulatokból próbáltak tagokat toborozni. A körzeti lakosok panaszkodtak, hogy ide-oda ráncigálják őket. Így a Gall Társulat és a Törvényhatósági Szervezőbizottság. Így a sajtószabadságért, az egyéni szabadságért, a népoktatásért, valamint a fogyasztási adók ellen harcoló társulatok. Aztán az Egyenlőségpárti Munkások Társulata, amely három csoportra oszlott: Egyenlőségpártiakra, Kommunistákra és Reformistákra. Aztán a Bastille-ok Hadserege: afféle katonailag megszervezett csapat; ebben a káplár négy embert, az őrmester tízet, az alhadnagy húszat, a hadnagy negyvenet vezényelt; ebben a szervezetben legfeljebb öt-öt ember ismerte egymást; párosult benne az óvatosság a vakmerőséggel, mintha Velence szelleme ütötte volna rá bélyegét. A központi bizottság volt a fej, karja pedig kettő volt; a Cselekvés Társulata és a Bastille-ok Hadserege. E köztársasági tömörülések mellett egy legitimista társulat is mozgolódott: a Hűség Lovagjai. Ezt nyomban leleplezték és kitagadták.

A párizsi társulatok szétágaztak a nagyobb városokba. Lyonnak, Nantes-nak, Lille-nek és Marseille-nek is megvolt a maga Emberi Jogok Társulata, Carbonarik Társulata, Szabad Emberek Társulata. Aixben forradalmi társulat volt „Lopótök” néven. Ezt a nevet már említettük.

Párizsban a Saint-Marceau külváros éppúgy morajlott, mint a Saint-Antoine külváros, és az iskolák éppúgy lázban égtek, mint a külvárosok. A diákok rendszerint egy Saint-Hyacinthe utcai kávéházban és a Mathurin-Saint-Jacques utcai Sept-Billards kocsmában tanyáztak. Az A. B. C. Barátainak egyesülete amely szoros kapcsolatban volt az angers-i egyenlőségpárti munkásszervezettel és az aixi „Lopótök”-kel, mint láttuk, a Musain-kávéházban gyűlésezett. De ugyanezek a fiatalemberek, mint említettük, egy Corinthe nevű kocsma-vendéglőben is szoktak találkozni, a Mondétour utca közelében. Ezek az összejövetelek titkosak voltak, más gyűlések viszont túlságosan is nyilvánosak voltak, s hogy milyen vakmerők, azt megítélhetjük az egyik későbbi bűnper kihallgatási jegyzőkönyvének következő részletéből: - Hol tartották ezt a gyűlést? - A rue de la Paix-n. - Kinél? - Az utcán. - Mely körzetek voltak jelen? - Csak egy. - Melyik? - A Manuel-körzet. - Ennek ki volt a vezetője? - Én. Ön sokkal fiatalabb, hogysem egymaga vállalhatott volna olyan nehéz feladatot, hogy megtámadja a kormányt. Honnan kapott utasításokat? - A központi bizottságtól.

A hadsereget is aláaknázták, ugyanakkor, amikor a lakosságot, mint a Belfort-ban, Lunéville-ben és Épinalban fellángolt forrongások bizonyították. Számítottak az ötvenkettes, az ötös, a nyolcas, a harminchetes ezredre és a húszas könnyű lovasezredre. Bourgogne-ban és a déli városokban szabadságfát ültettek, vagyis árbocot állítottak, s a csúcsára vörös sapkát húztak.

Ilyen volt a helyzet.

A Saint-Antoine külváros, mint már az elején említettük, sokkal fogékonyabban érezte és kiélezte ezt a helyzetet, mint a lakosság bármely más csoportja. Ez volt az érzékeny pont.

Ez az öreg külváros - zsúfolt, mint egy hangyaboly, dolgos, merész és mérges, mint egy méhraj - remegve várta és sóvárogta a földrengést. Lázban égett az egész, de azért nem hagyta abba a munkáját. Szinte lehetetlen fogalmat alkotni e külváros élő és komor arculatáról. Ebben a külvárosban rengeteg szívfacsaró ínség búvik meg a padlásszobák födele alatt; de vannak ott izzó és páratlanul értékes tehetségek is. És éppen az ínség és a tehetség dolgában veszélyes, ha a szélsőségek találkoznak.

A Saint-Antoine külvárosnak egyéb okai is voltak rá, hogy megriadjon; mert a maga bőrén érezte a nagy politikai megrázkódtatásokkal együtt járó kereskedelmi válságok, csődök, sztrájkok, munkanélküliségek visszahatását. Forradalom idején a nyomor ok és egyúttal okozat is. Odacsap, de az ütés a maga hátán csattan. Ez a lakosság, amely csupa büszke bátorság, amelynek rejtett melege a legmagasabb hőfokra is felszökhet, amely mindig kész fegyvert ragadni, mindig robbanásig feszült, ez a felizgatott, kifürkészhetetlen, aláaknázott lakosság már szemlátomást csak a szikra kipattanására várt. Valahányszor szikrák libbennek a látóhatáron, amelyeket az események vihara kerget, ellenállhatatlanul a Saint-Antoine külvárosra kell gondolnunk, és arra az ijesztő véletlenre, amely a szenvedéseknek és az eszméknek ezt a puskatornyát ide telepítette, Párizs kapui elé.

Az Antoine külváros kocsmái - amelyek ismételten kirajzolódtak ezen a most olvasott vázlaton - történelmi nevezetességű helyek. Zavargások idején az emberek jobban megmámorosodnak a szavaktól, mint a bortól. Valami prófétai szellem, a jövendő áramlása lebeg bennük, felpezsdíti a szíveket, és megduzzasztja a lelkeket. Az Antoine külváros kocsmái olyanok, mint az Aventinus-hegy csapszékei, amelyek a Sibylla[879] barlangja fölé épültek, s a mélyből felszálló szent párákban fürdenek, amelynek az asztalai szinte tripusok, s amelyekben olyasmit ittak, amit Ennius[880] Sibylla-bornak nevez.

A Saint-Antoine külváros nép-medence. A forradalmi megrázkódtatás repedéseket hasít rajta, és ezeken kiömlik a népfenség. Ez a fenség bajt is okozhat, tévedhet is, mint minden más fenség; de még ha megtéved, akkor is nagy marad. Elmondhatjuk róla, mint az egyszemű Kyklopsról: Ingens (óriás).

1793-ban a Saint-Antoine külvárosból néha vad hordák, néha hősi csapatok törtek ki, aszerint, hogy a jó vagy a rossz eszme kerekedett-e felül, aszerint, hogy az elvakultság vagy a lelkesedés napja volt-e.

Vadak. Magyarázzuk meg ezt a szót. Mit akarnak ezek a torzonborz férfiak, akik a forradalmi felfordulás vajúdó napjaiban rongyosan, üvöltve, nekivadultan, ólmosbottal a kezükben, lándzsával hadonászva rontottak rá a megriadt Párizsra? Az elnyomás megszüntetését akarták, a zsarnokság megszüntetését, a pallos megszüntetését; munkát a férfinak, oktatást a gyermeknek, társadalmi gondozást az asszonynak, szabadságot, egyenlőséget, testvériséget, kenyeret mindenkinek, eszményt mindenkinek, a világ boldogítását, a Haladást; és ezek a félelmetes, félmeztelen emberek, elkeseredetten, feldúltan, bunkóval az öklükben, torkuk szakadtából üvöltve követelték ezt a szent, jó és drága kincset, a Haladást. Igen, ezek vadak voltak; de a civilizáció vademberei.

Őrjöngve hirdették a jogot; akár megrázkódtatás és rémület árán is, de boldogságra akarták kényszeríteni az emberiséget. Barbároknak látszottak, pedig megváltók voltak. A sötétség álarcában a világosságot követelték.

Ádáz és ijesztő emberek ezek, elismerjük, de a jó érdekében ádázak és ijesztők: viszont velük ellentétben, vannak másféle emberek, mosolygó, hímzett ruhás, aranyos, felsallangozott, felcsillagozott, selyemharisnyás, fehér tollas, sárga kesztyűs, lakkcipős emberek, akik rákönyökölnek a bársonnyal bevont asztalra a márványkandalló szögletében, és szenvedélytelenül követelik a múlt, a középkor, az isteni jog, a vakbuzgóság, a tudatlanság, a rabszolgaság, a halálbüntetés, a háború fenntartását és állandósítását, halkan és finoman magasztalják a kardot, a máglyát és a vérpadot. Mi magunk, ha arra köteleznének, hogy válasszunk a civilizáció barbárai és a barbárság civilizáltjai között: a barbárokat választanánk.

De hála az égnek, más választás is lehetséges. Nem kell okvetlenül fejest ugrani, sem előre, sem hátra. Nem kell se zsarnokság, se rémuralom. Mi enyhe lejtőn akarunk előrehaladni.

Isten majd gondoskodik róla, hogy a lejtők enyhék legyenek: ez az Isten politikájának a veleje.

VI
Enjolras és hadnagyai

Enjolras, körülbelül éppen ebben az időben, titokzatos katonai szemlét tartott, tekintettel a bekövetkező eseményekre.

Valamennyien együtt voltak a Musain-kávéházbeli titkos összejövetelen.

Enjolras beszélt, kissé rejtélyes, de jelentős szóképekkel tarkítva szavait:

- Tudnunk kell, hányadán vagyunk, és kire számíthatunk. Ha harcosokat akarunk, harcosokat kell előteremtenünk. Hogy legyen valamink, amivel odacsaphatunk. Ez sohasem árthat. Sokkal valószínűbb, hogy a járókelőt felöklelik az ökrök, ha az útjukba került, mint ha nem kerül az útjukba. Vegyük hát számba a nyájat. Hányan vagyunk? Ezt a munkát semmiképp sem lehet holnapra halasztani. A forradalmároknak mindig sietniük kell, a haladásnak nincs vesztegetni való ideje. Készüljünk fel a váratlan eseményekre. Ne engedjük, hogy hirtelen meglepetés érjen. Fontos végigtapogatnunk az eddigi varratokat, hogy vajon erősek-e. Ezt a feladatot még ma alaposan végre kell hajtani. Courfeyrac, te fölkeresed a műegyetemi hallgatókat. Ez a kimenőnapjuk. Ma szerda. Feuilly, maga fölkeresi glaciére-beli barátainkat. Combeferre megígérte nekem, hogy elmegy a Picpus kerületbe. Ott remekül pezseg-nyüzsög minden. Bahorel majd ellátogat az Estrapade-ra. Prouvaire, a kőművesek buzgalma lanyhul; hozz nekünk híreket a Grenelle-Saint-Honoré utcai páholyból! Joly majd elmegy a Dupuytren-klinikára, és kitapogatja az orvosi egyetem pulzusát. Bossuet majd betér a törvényszékre, és elbeszélget az ügyvédjelöltekkel. Én magam a „Lopótök”-öt vállalom.

- Tessék, mindent elintéztünk - mondta rá Courfeyrac.

- Nem mindent.

- Hát mi van még?

- Egy nagyon fontos dolog.

- Mi az? - kérdezte Combeferre.

- A maine-i sorompó - felelte Enjolras.

Enjolras eltöprengett egy pillanatig, aztán újra megszólalt:

- A maine-i sorompónál vannak márványfaragók, mázolók, szobrászműtermi segédmunkások. Lelkes társaság ez, de gyorsan lehűl. Nem tudom, hogy egy idő óta mi ütött beléjük. Máson jár az eszük. Elszunyókálnak. Dominózással töltik az idejüket. Sürgős volna beszélni a fejükkel, mégpedig keményen. Richefeu-nél szoktak találkozni. Délben tizenkettő és egy között mindig ott vannak. Föl kellene szítani ezt a parazsat. Ebben az ügyben arra a nemtörődöm Mariusra számítottam, aki alapjában véve használható, csak nem jár már ide. Kellene nekem valaki a maine-i sorompóhoz. De már nincs senkim se.

- Dehogy nincs - szólalt meg Grantaire -, itt vagyok én!

- Te?

- Én.

- Te tudnál köztársaságiakat meggyőzni? Te tudnál fagyos szíveket fölhevíteni az elvek nevében?

- Miért ne?

- Ugyan, hát téged is lehetne használni valamire?

- Éppen valami efféle vágyakozás motoszkál bennem - mondta Grantaire.

- Nem hiszel te semmiben.

- Benned hiszek.

- Grantaire, tennél nekem valami szívességet?

- Mindent. Kifényesítem a csizmádat.

- Hát akkor jó: ne avatkozz a dolgainkba. Aludd ki az abszintmámorodat.

- Hálátlan vagy, Enjolras.

- Éppen te volnál olyan legény, hogy kimegy a maine-i sorompóhoz! Éppen te tudnád megtenni.

- Meg tudnám tenni, hogy végigmegyek a Grés utcán, átvágok a Saint-Michel téren, keresztezem a Monsieur-le-Prince utcát, befordulok a Vaugirard utcába, elhaladok a karmeliták előtt, bekanyarodok az Assas utcába, odaérek a Cherche-Midi utcához, elhagyom a haditanácsot, végigsietek a Vieilles-Tuileries utcán, átugrok a körúton, aztán csak mindig a Maine-i úton, át a sorompón, s máris ott vagyok Richefeu-nél. Igenis, meg tudom tenni. A cipőm kibírja.

- Ismered valamennyire a Richefeu-nél tanyázó bajtársakat?

- Nem nagyon. Éppen csak hogy tegeződünk.

- Mit mondasz majd nekik?

- Majd Robespierre-ről beszélek nekik, azt a kutyafáját! Meg Dantonról. Meg az elvekről.

- Épp te!

- Éppen én. De ti nem értékeltek engem. Ha én nekirugaszkodom, félelmetes vagyok. Olvastam Prud’homme-ot;[881] ismerem a Társadalmi Szerződés-t,[882] könyv nélkül tudom a Második Év alkotmányá-t.[883] „A polgár szabadsága ott végződik, ahol a másik polgár szabadsága kezdődik.” Talán műveletlen embernek nézel? Van a fiókomban egy régi asszignáta! Meg ott vannak az Emberi Jogok, a Népfelség, a szentségit neki! Sőt egy kicsit Hébert híve vagyok. Bámulatos izéket tudok én összehadarászni, hat óra hosszat egyfolytában, órával a kezemben.

- Beszélj komolyan! - szólt rá Enjolras.

- Nekivadultam - felelte Grantaire.

Enjolras tűnődött néhány másodpercig, aztán legyintett; ez annyit jelentett, hogy döntött.

- Grantaire - szólalt meg komolyan -, hajlandó vagyok próbát tenni veled. Kimégy a maine-i sorompóhoz.

Grantaire egy kis szállodában lakott, a Musain-kávéház tőszomszédságában. Elment, s öt perc múlva visszajött. Azért ment haza, hogy fölvegye a Robespierre-mellényét.

- Vörös - szólalt meg, amint belépett, és Enjolras-ra szegezte a szemét.

Aztán tenyerével erélyesen mellére simította a mellény két bíborvörös szárnyát.

Odalépett Enjolras-hoz, és a fülébe súgta:

- Légy nyugodt.

Határozott mozdulattal fölcsapta a kalapját, és távozott. Negyedóra múlva kiürült a Musain-kávéház hátsó szobája. Az A. B. C. Barátai mind eltávoztak, ki erre, ki arra, mentek a dolgukra. Enjolras, aki a „Lopótök”-öt magának tartotta fenn, utolsónak ment el.

Az aixi „Lopótök”-nek azok a tagjai, akik Párizsban tartózkodtak, akkoriban az Issy felé eső síkon szoktak gyülekezni, egyik elhagyott kőbányában, amilyen nagyon sok van Párizsnak ezen az oldalán.

Enjolras, útban a gyülekezőhely felé, végiggondolta magában a helyzetet. A vak is láthatta, hogy súlyos események zajlanak. Ha a történések - valamiféle lappangó társadalmi betegség tünetei - nehézkesen bontakoznak ki, a legcsekélyebb bonyodalom is elegendő, hogy megtorpanjanak és összegabalyodjanak. Minden összeomlásnak és újjászületésnek ez a jelenség a forrása. Enjolras előtt a jövendő sötét kárpitja mögül ragyogó forradalom sejlett föl. Ki tudja? Talán már közel is van a pillanat. A nép visszaszerzi a jogát: mily gyönyörű látvány! A forradalom fenségesen újra birtokába veszi Franciaországot, és odavágja a világnak: „Folytatása következik!” Enjolras elégedett volt. A kohó izzott. Ebben a pillanatban is úgy voltak elhintve barátai Párizs területén, mint a robbanásra elszórt lőporsáv. Combeferre filozófiai és mélyenszántó ékesszólását gondolatban egybevetette Feuilly kozmopolita rajongásával, Courfeyrac szenvedélyességével, Bahorel nevetésével, Jean Prouvaire búskomorságával, Joly tudásával, Bossuet csípős gúnyolódásával: valamiféle villamos szikrázás ez, ami majdnem mindenütt egyszerre lobban lángra. Mindenki lázasan dolgozik. Az eredmény minden bizonnyal megfelel majd az erőfeszítésnek. Jó volt ez így. Erről eszébe jutott Grantaire. „Ejnye, gondolta magában, a maine-i sorompó alig esik ki az utamból! S ha elmennék egészen Richefeu-ig? Nézzük meg csak, mit csinál Grantaire, és mennyire jutott.”

A Vaugirard utcai toronyóra elütötte az egyet, mikor Enjolras elérte a Richefeu-lebujt. Kinyitotta az ajtót, belépett, keresztbe fonta karjait, visszaeresztette az ajtót, amely aztán vállon lökte, és szemügyre vette az asztalokkal, emberekkel telezsúfolt, füstös ivószobát.

Ebben a füstfellegben egy hang csattant fel, élesen belevágott egy másik hang. Grantaire beszélgetett újdonsült ellenfelével.

Grantaire szemben ült azzal a másik emberrel, egy saint-anne-i márványasztalnál, amely teli volt szórva durva szemű korpával, s dominókockák sorakoztak rajta; öklével a márványra csapkodott; s íme, Enjolras ezt hallotta:

- Dupla hatos.

- Négy.

- Disznód van. Nincs négyesem.

- Vesztettél. Kettő.

- Hat.

- Három.

- Egy.

- Én teszek.

- Négy pont.

- Nagy keservesen.

- Te következel.

- Óriásit hibáztam.

- Jól állsz.

- Tizenöt

- Héttel több.

- Ez összesen huszonkettő. - Elrévedezik. - Huszonkettő.

- Nem számítottál a dupla hatosra. Ha ezt tettem volna ki elsőnek, egészen más lett volna a játék.

- Megint kettő.

- Egy.

- Egy! No, akkor öt.

- Nekem nincs.

- Te raktál, ugye?

- Igen.

- Üres.

- Milyen szerencséje van! Hű, milyen szerencséd van! - Hosszasan elrévedezik. - Kettő.

- Egy.

- Se öt, se egy. Téged aztán ehet a méreg.

- Dominó!

- Azt a kutyafáját!

MÁSODIK KÖNYV
Éponine

I
A Pacsirtamező

Marius szemtanúja volt, milyen váratlan csattanóval végződött az az orvtámadás, amelynek a nyomára vezette Javert-t; de alighogy Javert távozott a házból s vele három bérkocsin a foglyai, Marius maga is kisurrant az épületből. Még csak esti kilenc óra volt. Marius elment Courfeyrachoz. Courfeyrac már nem volt a Latin negyed kimozdíthatatlan lakója; a Verrerie utcában bérelt lakást, „politikai okokból”; ez is olyan városrészben volt, ahol ebben az időben többnyire a felkelés tűzfészke volt. Marius ezt mondta Courfeyracnak: „Nálad alszom.” Courfeyrac kivette az ágyából az egyik matracot - kettő volt benne -, letette a földre, és ezt mondta: „Tessék.”

Marius másnap már reggel hétkor megjelent az ódon házban, kifizette a lakása bérét s minden egyebet, amivel Bougon néninek tartozott, kézikocsira rakatta könyveit, ágyát, asztalát, fiókos szekrényét és két székét, és eltávozott, még a címét sem hagyta meg, úgyhogy mikor Javert délelőtt visszajött, hogy kihallgassa Mariust a tegnap esti események ügyében, csak Bougon nénit találta otthon, aki ezt felelte neki: „Elköltözött!”

Bougon néni szentül hitte, hogy Marius bizonyos mértékben cinkosuk volt az éjszakai letartóztatott rablóknak.

- Ki hitte volna? - sápítozott a környék kapusnénikéinek. - Ez a fiatalember, pedig olyan lányos képe volt!

Mariusnak két oka is volt erre a hirtelen elhurcolkodásra. Az első, hogy most már irtózott ettől a háztól, amelyben egészen közelről teljes fejlettségében látta a társadalom legvisszataszítóbb és legundorítóbb mocskát, amely talán még a gonosz gazdagnál is förtelmesebb: a gonosz szegényt. A második, hogy nem akart szerepelni semmiféle bűnperben - mert valószínűleg ez lesz a vége -, és nem akarta, hogy megidézzék tanúvallomást tenni Thénardier ellen.

Javert arra gondolt, hogy a fiatalember, akinek a nevét nem jegyezte meg, megijedt és elszökött, vagy talán haza se ment az orvtámadás estéjén; mégis tett bizonyos intézkedéseket az előkerítésére, de sikertelenül.

Elmúlt egy hónap, aztán még egy. Marius még mindig Courfeyracnál lakott. Egy ügyvédjelölttől, aki állandóan ott csellengett a törvényszék előcsarnokában, megtudta, hogy Thénardier magánzárkában van. Marius minden hétfőn öt frankot juttatott el a fogházirodába Thénardier részére.

Marius, mikor elfogyott a pénze, Courfeyractól kérte kölcsön az öt frankot. Életében most esett meg vele először, hogy pénzt kért kölcsön. Ez a szabályosan visszatérő öt frank kettős rejtély volt: Courfeyracnak is, aki adta, Thénardier-nak is, aki kapta. „Vajon kire költheti?” - töprenkedett Courfeyrac. „Vajon honnan jöhet?” - törte a fejét Thénardier.

Marius máskülönben gyötrődött. Mintha megint minden elsüllyedt volna előtte. Már semmit sem látott tisztán; az élete újra elmerült abban a titokzatosságban, amelyben tapogatózva tévelygett. Ebben a homályban egy pillanatra egészen közelről látta a kislányt, akit szeretett, az öregurat, aki nyilván az apja volt, ezt a két ismeretlent: az egész világból csak ők érdekelték, csak bennük reménykedett; és amikor már-már azt hitte, hogy megragadhatja ezeket az árnyalakokat, egyetlen szélroham elfújta mind a kettőt. A bizonyosságnak és az igazságnak egyetlen szikrája sem pattant ki abból a rettenetes megrázkódtatásból. Még csak találgatni sem lehetett. Még a nevét sem tudta, pedig azt hitte, hogy tudja. Annyi már bizonyos, hogy nem Ursule. A Pacsirta pedig csak a beceneve volt. És mit gondoljon az öregúrról? Csakugyan bujkál a rendőrség elől? Eszébe jutott az ősz hajú munkás, akivel egyszer az Invalides környékén találkozott. Most már valószínű volt, hogy ez a munkás azonos Leblanc úrral. Hát álruhában járt? Ennek az embernek voltak hősi tulajdonságai és gyanús tulajdonságai. Mért nem kiáltott segítségért? Miért szökött meg? Vajon apja volt a kislánynak, vagy nem? Végül: csakugyan az az ember volt-e, akit Thénardier felismert állítólag? Vajon tévedhetett Thénardier? Csupa megoldhatatlan kérdés. Viszont igaz, hogy mindez egy szikrányit sem ront a Luxembourg-kerti kislány angyali szépségén. Szívfacsaró balszerencse! Mariusnak szívében szerelem, szemén sötétség. Hajtotta valami, vonzotta valami, és nem bírt mozdulni sem. Minden szertefoszlott, csak szerelme nem. De még a szerelemből is elvesztett valamit: a megérzéseket és a hirtelen sugallatokat. Az a láng, amely minket perzsel, kissé meg is világosít bennünket, s kifelé is vetít nekünk némi tájékoztató világosságot. A szerelemnek ezeket a hangtalan tanácsait Marius már nem hallotta meg. Sose gondolt ilyesmire: hátha odamennék? Hátha megpróbálnám? Az, akit már nem nevezhetett Ursule-nek, nyilván volt valahol; de semmi sem sugallta Mariusnak, vajon hol kellene keresni. Most egész életét össze lehetett foglalni ebben a néhány szóban: teljes tájékozatlanság, átvághatatlan ködben. Viszontlátni őt: szüntelen erre sóvárgott, de már nem reménykedett benne.

Tetejébe még újrakezdődött az ínség. Fagyos leheletét ott érezte közvetlenül maga mellett, maga mögött. Ebben a sok-sok gyötrődésben abbahagyta a munkáját is, mégpedig már jó régen, holott nincs nagyobb veszedelem, mint abbahagyni a munkát; leszokik róla az ember. Leszokni róla könnyű, újra megszokni nehéz.

Egy kis ábrándozás jó, mint a módjával adagolt bódítószer. Csillapítja a munkában égő értelemnek nemegyszer kínzó lázait, könnyű és üdítő mámort támaszt a lélekben, és ez elmossa a tiszta gondolat túlságosan rideg körvonalait, itt is, ott is hézagokat és réseket tölt ki, tompítja az eszmék éleit, és összefogja az összetartozókat. De a túlságosan sok ábrándozás elsüllyeszt és megfojt. Jaj annak a szellemi munkásnak, aki a gondolkodásból mindenestül az ábrándozásba zuhan! Azt hiszi, hogy könnyűszerrel újra fölemelkedhet, és azt gondolja magában, hogy elvégre is mindegy. Tévedés!

A gondolat az értelem munkája, az ábrándozás a gyönyörűsége. Az ábrándozást tenni a gondolat helyébe annyi, mint mérget adni táplálék helyett.

Emlékszünk rá: Marius ezzel kezdte. Hozzájárult a szerelem, s az lett a vége, hogy tárgytalan és alaptalan agyrémekbe taszította. Már csak azért távozik otthonából, hogy ábrándozni menjen. Lomha vajúdás! Kavargó és poshadó örvény! És minél jobban csökken a munka, annál jobban megnövekedtek a szükségletek. Ez törvény. Az ember ábrándozó állapotában természetesen pazarló és gyenge; az ernyedt lélek nem bírja kordában tartani az életét. Ebben az életmódban együtt van jó és rossz, mert ha az elpuhultság végzetes is, a bőkezűség viszont egészséges és jó. Csakhogy a szegény ember, ha bőkezű és nemes, de nem dolgozik, elveszett. A források kiapadnak, kezdődik a nélkülözés.

Ez a végzetes lejtő éppúgy elragadja a legtisztességesebb és a legkeményebb embereket, mint a leggyöngébbeket és a legromlottabbakat, a vége pedig két sírgödör: vagy az öngyilkosság, vagy a bűn.

Addig-addig távozik az ember otthonából azért, hogy ábrándozni menjen, amíg egyszer csak el nem jön a nap, amikor azért távozik hazulról, hogy a vízbe ölje magát.

A túlságos ábrándozás áldozatai az Escousse-ok és a Lebras-k.[884]

Marius lassú léptekkel ereszkedett le ezen a lejtőn, szemét arra a lányra szegezte, akit már nem látott. Amit az imént leírtunk, furcsán hangzik, s mégis igaz. A távol levő kedves emléke felgyúl a szív sötétségében; minél messzebbre tűnt, annál fényesebben sugárzik; a kétségbeesett és bánatos lélek látja a maga látóhatárán ezt a ragyogást; belső éjszakájának a csillaga ez. Ő, csak ő töltötte be Marius minden gondolatát. Semmi mással nem törődött; homályosan érezte, hogy régi ruháját már nem lehet fölvenni, és hogy új ruhájából ócska ruha lett, ingeit elnyűtte, kalapját elnyűtte, csizmáját elnyűtte, vagyis elnyűtte az egész életét, és ezt gondolta magában: „Hacsak még egyszer láthatnám, mielőtt meghalok!”

Egyetlen boldogító gondolata maradt, az, hogy Ő szerette, és ezt elárulta a tekintete; azt is, hogy bár a lány nem tudja az ő nevét, de ismeri a lelkét, és hogy talán még mindig szereti, ott is, ahol most van, akármiféle titokzatos helyen. Ki tudja, nem ábrándozik-e róla a lány éppúgy, mint ahogy ő ábrándozik a lányról? Néha olyan rejtelmes órákban - aminőket minden szerelmes szív megér, amikor csak bánatra van oka, s mégis valami megmagyarázhatatlan öröm remeg át rajta - ezt gondolta magában: „Most szállnak hozzám az ő gondolatai! - Aztán még hozzáfűzte: - Talán az én gondolataim is odaérnek hozzá.”

Egy pillanat múlva ugyan már csóválta a fejét képzelgése miatt, mégis jó volt arra, hogy olyan sugarakat villantson föl a lelkében, amelyek nemegyszer reménységhez hasonlítottak. Időnként - főképpen abban az esti órában, amely leginkább bánatra hangolja az ábrándozókat - beleírta egy füzetbe, amelybe semmi mást nem írt ezenkívül, legtisztább, legátszellemültebb, legeszményibb ábrándjait, amikkel a szerelem telezsúfolta a fejét. Ezt így hívta: Neki ír.

Nem szabad olyasmire gondolni, hogy az értelme talán megzavarodott. Ellenkezőleg.

Elvesztette a munkakedvét, elvesztette az akaratát, hogy keményen induljon valamely meghatározott cél felé, de tisztánlátása és ítélőképessége különb volt, mint valaha. Marius nyugodt és józan, bár kissé sajátságos megvilágításban látta azt, ami a szeme láttára történt, még a legközömbösebb tényeket vagy embereket is; mindenről talpraesetten nyilatkozott, valamiféle becsületes belenyugvással és tiszta érdektelenséggel. Ítélőképessége, reménykedésétől szinte függetlenül, fölényes és világos volt.

Ebben a lelkiállapotban semmi sem kerülte el figyelmét, semmi sem tévesztette meg, és lépten-nyomon mindenben meglátta az élet, az emberség és a végzet lényegét. Még a szorongattatásokban is boldog az, akinek Isten olyan lelket adott, amely méltó szerelméhez és szerencsétlenségéhez. Aki nem látta ennek a világnak a dolgait és az emberek szívét ebben a kettős fényben, semmit sem látott a valóságból, és semmit sem tud.

A szerető és szenvedő lélek átszellemült hangulatban van.

Különben a napok rendre morzsolódtak, és semmi sem történt. Csak éppen annyit érzett, hogy az a komor útszakasz, amelyen még végig kellett mennie, egyre rövidebb lett. Úgy rémlett neki, mintha már világosan kivenné a feneketlen szakadék szélét.

„Micsoda? - hajtogatta magában. - Hát nem fogom előbb még viszontlátni?”

Ha végigmegy az ember a Saint-Jacques utcán, elhagyja a sorompót, és egy darabig a régi belső körút irányát követi baloldalt, eléri a Santé utcát, aztán a Glaciére-t, és valamivel előbb, mintsem elérné a Gobelins negyed patakját, mezőre lyukad ki, amely a párizsi körutak hosszú és egyhangú karéjában az egyetlen környék, ahol Ruysdael[885] is kísértésbe jönne, hogy leüljön.

Megnevezhetetlen szépség ömlik el ezen a tájon: zöld rét fölött kifeszített kötelek, rajtuk rongyos ruhák száradnak a szélben, konyhakertészek ódon majorja: XIII. Lajos idejében épült, roppant tetejét furcsán megszaggatják a padlásszobák, roskadozó, kerítések, apró tavacska a nyárfák között, asszonyok, nevetések, hangok; a látóhatáron a Panthéon, a Süketnémák Intézetének fája, a fekete, nyomott, fantasztikus, mulatságos, nagyszerű Val-de-Grâce, és a háttérben a Notre-Dame tornyainak zordon négyszögű oromzata.

Ámbár ezt a helyet érdemes megnézni, senki sem néz felé. Legföljebb egy taliga vagy egy teherkocsi, negyedóránként.

Egy ízben megtörtént, hogy Marius magányos sétája közben erre a környékre vetődött, ide a víz mellé. Ezen a napon ritka jelenség tűnt fel ezen a körúton: egy járókelő. Mariust valahogy megejtette ennek a környéknek szinte vad szépsége, és megkérdezte ettől a járókelőtől:

- Mi a neve ennek a környéknek?

A járókelő ezt felelte rá:

- Ez a Pacsirtamező.

Aztán hozzátette:

- Itt ölte meg Ulbach az ivryi pásztorleányt.

De Marius ez után a pacsirta szó után már nem is hallotta a többit. Ábrándozó hangulatban érhetik az embert ilyen megtorpanások, amiket egyetlen szó is előidézhet. Hirtelen egész eszméletük egyetlen gondolathoz tapad, és képtelen akármi mást észrevenni. A Pacsirta elnevezés foglalta el az Ursule név helyét Marius búskomorságának mélységeiben.

„Ejnye - gondolta magában valami értelmetlen meghökkenéssel, ami nem ritka az ilyen titkos tépelődésekben -, ez az ő mezeje. Itt fogom megtudni, hol van ő.”

Ez badarság volt, de nem bírt vele.

És minden áldott nap kijött ide, a Pacsirtamezőre.

II
Bűnök csírázása a börtönök tenyésztelepén

Úgy látszott hogy Javert döntő győzelmet aratott a Gorbeau-házban, de ez csak látszat volt.

Először is nem fogta el a foglyot, és ez volt Javert legnagyobb bosszúsága. Az áldozat, aki megszökik, gyanúsabb, mint a gyilkos; valószínű, hogy ez az egyén, aki oly értékes zsákmány volt a banditáknak, éppilyen jó fogás lett volna a hatóságnak is.

Másodszor: Montparnasse-t is elszalasztotta Javert.

Más alkalomra kellett várni, hogy kézre kerítsék ezt a „pokolfajzat piperkőcöt”. Úgy történt, hogy Montparnasse találkozott Éponine-nal, aki a körúti fák alatt őrködött, és magával vitte, mert szívesebben volt ő Némorin[886] a lánnyal, mint Schinderhannes az apjával. Ez volt a szerencséje. Szabadon maradt. Magát Éponine-t Javert mégis „elcsípette”. Gyönge kárpótlás. Éponine odakerült Azelma mellé a Madelonnettes-börtönbe.[887]

Harmadszor: miközben a foglyokat a Gorbeau-háztól átszállították a Force-börtönbe, az egyik főbűnös, Claquesous, eltűnt. Megfoghatatlan volt, hogy is történhetett ilyesmi, a detektíveknek és a rendőröknek „fogalmuk sem volt róla”, kámforrá vált, kisiklott a bilincsből, kifolyt a kocsi résein, a bérkocsi repedezett volt és „folyt”; semmi egyebet nem tudtak, csak annyit, hogy mikor a fegyházba értek, Claquesous nem volt meg. Vagy varázslat volt ebben, vagy a rendőrség. Claquesous talán elolvadt a sötétben, mint hópehely a vízben? Vagy tán titkon összeszűrte a levet a detektívekkel? Talán kétarcú rejtély volt ez az ember, törvénytisztelet és törvénytiprás egy személyben? Egyesítette önmagában a bűnözést és a megtorlást? Vajon ez a szfinx a bűnbe mélyesztette mellső karmait, hátsó karmait pedig a hatóságba? Javert elutasította az efféle találgatásokat, és visszaborzadt volna az ilyen megalkuvásoktól, de szakaszában más felügyelők is voltak, nemcsak ő, alárendeltjei ugyan, de meglehet, hogy bennfentesebbek a rendőrkapitányság titkaiban, mint ő, márpedig Claquesous olyan elvetemedett gonosztevő volt, hogy igen kitűnő detektív válhatott belőle. Ha valaki bűvészkedés dolgában ilyen bizalmas lábon áll az éjszakával, az rendkívül előnyös a rablómesterség szempontjából, és rendkívül értékes rendőri szempontból. Vannak ilyen kétkulacsos gazfickók. Akárhogy történt az eset, az elkallódott Claquesous nem került meg. Javert-en meglátszott, hogy a dolog nem döbbentette meg, inkább bosszantotta.

Magával Mariusszal, „ezzel a mafla ügyvéddel, akinek nyilván inába szállt a bátorsága”, Javert nem sokat törődött, még a nevét is elfelejtette. Különben is egy ügyvédet akármikor elő lehet keríteni. De vajon ez csak ügyvéd volt?

Megkezdődött a vizsgálat.

A vizsgálóbíró úgy gondolta, hogy célszerű lesz, ha a Patron-Minette banda egyik tagját nem dugja magánzárkába: abban reménykedett, hogy majd kifecseg valamit. Brujon volt ez, az a Petit-Banquier utcai hosszú hajú. Kiengedték a Charlemagne-udvarba, de a fegyőrök szemmel tartották.

Ez a Brujon név a fegyház egyik nevezetessége. Az úgynevezett Újépület undorító udvarában, amelynek hivatalos neve Saint-Bernard-udvar volt, s amelyet a fegyencek oroszlánveremnek neveztek el, a málladozó és mocskos bal oldali falon, amely egészen a tetőig ért, az ódon, rozsdás vaskapu mellett - amely a fegyházzá vedlett hercegi palota fegyenchálóteremmé züllött egykori kápolnájába nyílt - még tizenkét évvel ezelőtt is ott éktelenkedett egy bástyatorony, amit szöggel véstek a kőbe, csak úgy feléből-nagyjából, s alatta ez az aláírás: BRUJON, 1811.

Ez az 1811-es Brujon az apja volt az 1832-es Brujonnak.

Ez az utóbbi, akit éppen csak futólag láthattunk a Gorbeau-házban lezajlott orvtámadás alkalmával, rendkívül agyafúrt, rendkívül alattomos fiatal fickó volt, viszont az ábrázata riadt és bánatos. Épp ez a riadt ábrázata indította a vizsgálóbírót arra, hogy szabadjára engedje, mert úgy gondolta, hogy több hasznát veszi a Charlemagne-udvarban, mint a magánzárkában.

A rablók azért, mert a törvény kezére kerültek, nem akasztják szögre a mesterségüket. Az ilyen csekélység nem zökkenti ki őket. Az, hogy bűntény miatt ülnek a hűvösön, egy csöppet sem tartja vissza őket attól, hogy újabb bűntényt ne forraljanak. Olyanok ezek, mint a művészek, akiknek festményük szerepel ugyan a tárlaton, de azért ők máris alkotáson dolgoznak a műtermükben.

Brujon mintha meghőbörödött volna a börtönben. Néha órák hosszat álldogált a Charlemagne-udvarban, a kantinos tolóablaka alatt, és bárgyún bámulta a kantin mocskos árjegyzékét, mely ezzel kezdődött: Fokhagymás étel 65 centimé, és ezzel végződött: Szivar 5 centimé. Vagy pedig azzal szórakozott, hogy rezegtette a testét, vacogtatta a fogait, azt mondta, hogy láza van, és kérdezősködött, vajon van-e üres ágy a lázas betegek huszonnyolc ágyas termében.

1832 februárjának második felében váratlanul rájöttek, hogy ez a bamba Brujon a háziszolgákkal - nem a maga, hanem három cimborájának a neve alatt - három különböző üzenetet küldött ki, s ez összesen ötven soujába került; ez a feltűnő költekezés gyanút ébresztett a fogházőrmesterben. Vizsgálatot indítottak, és a foglyok társalgójában kifüggesztett díjszabás alapján megállapították, hogy az ötven sou így oszlott meg: három üzenet, egy a Panthéonhoz, tíz sou; egy a Val-de-Grâce-hoz, tizenöt sou; és egy a Grenelle-sorompóhoz, huszonöt sou. Az egész díjszabásban ez volt a legdrágább. Nos, épp a Panthéon, a Val-de-Grâce, a Grenelle-sorompó közelében lakott három igen félelmetes városszéli csavargó, Kruideniers, másképp Bizarro, Glorieux, kiszabadult fegyenc, és Barrecarrosse: ez az eset újra rájuk terelte a rendőrség figyelmét. Valószínűnek tartották, hogy ezek az emberek tagjai a Patron-Minette-nek, amelynek két vezetője, Babet és Gueulemer, már hűvösön ült. Feltételezték, hogy Brujon leveleiben - amelyeket nem az illetőknek kézbesítettek a lakásukon, hanem bizonyos embereknek, akik az utcán várakoztak - valami tervezett bűntényre vonatkozó utasítások voltak. Más adatok is erre mutattak; a három csavargót letartóztatták, s meg voltak győződve, hogy Brujon esetleges haditervét meghiúsították.

Körülbelül egy héttel ezek után az intézkedések után egyik éjjel a folyosói őrszem, aki benézett az Újépület földszinti hálótermébe, abban a pillanatban, mikor bedobta az ellenőrző bárcát a bárcaládikóba - ezzel a módszerrel bizonyosodtak meg felőle, hogy az őrszemek pontosan végzik-e szolgálatukat: óránként be kellett dobniuk egy bárcát a hálótermek ajtajára szögezett ladikokba -, nos ez az őrszem a hálóterem kukucskálóján át meglátta Brujont, amint ült az ágyában, és a falilámpa fényénél írt valamit. Az őr betoppant, Brujon egy hónapi sötétzárkát kapott, de nem tudták előkeríteni azt, amit írt. A rendőrség sem derített ki többet.

Annyi bizonyos, hogy másnap a Charlemagne-udvarból „egy gömböcöt” dobtak be az oroszlánudvarba, a két udvart elválasztó ötemeletes épület fölött.

A foglyok gömböcnek nevezik azt a művészien összegyúrt kenyérgalacsint, amelyet Írországba küldenek, vagyis az egyik udvarból a másikba, a börtön teteje fölött. A szó származása: Anglia fölött, egyik szárazföldről a másikra: Írországba. A galacsin az udvarba esik. Aki fölveszi, szétfejti, és levelet talál benne, amely az udvarba tartozó valamelyik fogolynak szól. Ha fogoly találja meg, odaadja annak, akit illet; ha börtönőr, vagy olyan titokban felbérelt rab, akit a börtönökben birkáknak, a gályarabok fegyházában rókáknak neveztek el, a levelet beviszik a fogházirodába, aztán kiszolgáltatják a rendőrségnek.

A gömböc ezúttal célhoz ért, ámbár a címzett pillanatnyilag különszobában tartózkodott. Ez a címzett pedig nem kisebb ember volt, mint maga Babet, a Patron-Minette négy főnökének egyike.

A gömböcben összecsavart papiros volt, s ezen mindössze ez a két sor:

„Babet. A Plumet utcában van valami munka. Rácskerítéses kert.”

Ezt írta Brujon akkor éjjel.

Hiába volt akárhány férfimotozó meg nőmotozó, Babet-nak sikerült a levélkét eljuttatni a Force-ból a Salpétrięre-be, bizonyos ottani „jó barátnőhöz”, aki épp ott volt lakat alatt. Ez a nőszemély viszont egy másik nőismerőse kezére játszotta a levelet; ennek a nőnek Magnon volt a neve: a rendőrség szigorúan szemmel tartotta, csak még eddig nem tartóztatta le. Ez a Magnon, akinek a nevét már ismeri az olvasó, Thénardier-ékkal bizonyos kapcsolatban volt - erről később részletesen beszélünk majd -, ennélfogva összekötő lehetett a Salpétrięre és a Madelonnettes közt, úgyhogy időnként meglátogatta Éponine-t.

Éppen ebben az időben történt, hogy Éponine-t és Azelmát szabadlábra helyezték, mert a Thénardier ügyében folytatott vizsgálat semmi terhelő adatot sem hozott a lányai ellen.

Mikor Éponine kijött a Madelonnettes-ből, Magnon, aki a kapuban leste, kezébe csúsztatta Brujonnak Babet-hoz írt levelét, és lelkére kötötte, hogy derítse föl az ügyet.

Éponine elment a Plumet utcába, megtalálta a rácskerítést és a kertet, megfigyelte a házat, kémlelődött, leskelődött, és néhány nap múlva egy darab piskótát vitt Magnonnak - aki a Clocheperce utcában lakott -, Magnon aztán eljuttatta a piskótát Babet szeretőjéhez a Salpétrięre-be. Egy darab piskóta a börtönök rejtelmes szimbolikájában ezt jelenti: nincs „munka”.

Egy hét sem telt bele, s Babet és Brujon találkozott a börtön folyosóján, az egyik épp „kihallgatásra” ment, a másik onnan jött.

- Nos - kérdezte Brujon -, P. utca?

- Piskóta - felelte Babet.

Így vetélt el az a bűntény-magzat, amelyet Brujon agyalt ki a Force-börtönben.

Ennek az elvetélésnek mégis voltak bizonyos következményei, csakhogy ezek merőben elütöttek Brujon terveitől. Ezekről majd hallunk még.

Mikor azt hisszük, hogy csomóba kötünk egy fonalat, nemegyszer egy másikat kötözünk össze.

III
Mabeuf apó jelenést lát

Marius már nem járt senkihez, legfeljebb Mabeuf apóval találkozott nagy ritkán.

Miközben Marius lassacskán lefelé haladt azokon a komor lépcsőfokokon, amelyeket az alvilág lépcsőzetének lehetne elnevezni, s amelyek vaksötét helyekbe torkollanak, ahol boldog emberek lábdobogása hallatszik a fejünk fölött, Mabeuf úr is lecsúszott.

A Cauteretz flórája már egyáltalán nem fogyott. Az indigókísérletek balul ütöttek ki az austerlitzi kis kertben, amely kedvezőtlen fekvésű volt. Mabeuf úr itt csak néhány olyan növényt termeszthetett, amely a nedvességet és az árnyékot kedvelte. De azért nem csüggedt. Kapott a Füvészkertben egy kedvező fekvésű földdarabot, hogy ott „a saját költségén” folytathassa indigókísérleteit. Ezért elzálogosította Flórája rézlemezeit. Ebédjét két tojásra csökkentette, és egyet adott öreg szolgálójának, akinek már tizenöt hónapja nem fizette meg a bérét. És nemegyszer ez az ebéd volt egyetlen napi étkezése. Már sohasem csendült fel gyermeki kacagása, mogorva ember vált belőle, és már látogatókat sem fogadott. Marius jól tette, hogy eszébe se jutott meglátogatni őt. Néha-néha, abban az órában, amikor Mabeuf úr a Füvészkertbe ment, a fiatalember találkozott az öregúrral az Ispotály körúton. Szomorúan biccentettek egymásnak, de nem váltottak szót. Fájdalmas jelenség, hogy előfordulhat olyan eset, amikor a nyomorúság elszakít egymástól két embert! Jó barátok voltak, közömbös járókelőkké váltak.

Royol könyvkereskedő már nem élt. Mabeuf úrnak már nem volt más ismerőse, csak a könyvei, a kertje és az indigója; a boldogság, az öröm, a remény ebben a három alakban testesült meg az ő számára. Többet nem kívánt az élettől. Így biztatgatta magát:

- Ha majd megcsináltam a kékítőmet, meggazdagszom, kiváltom a zálogból a rézlemezeimet, reklámmal, nagydobbal, újsághirdetésekkel népszerűsítem Flórámat, és megveszem - tudom is, hol - Pierre de Médine A hajózás tudományának egy példányát, fametszetekkel, az 1559-es kiadást. - Addig is egész nap indigóágyásában dolgozott, este pedig hazament, hogy meglocsolja kertjét, és olvasgasson. Mabeuf úr ebben az idő tájban már nagyon közel járt a nyolcvanhoz.

Egyik este különös látomása volt.

Még fényes nappal volt, mikor hazaért. Plutarchos néninek már nem jól szolgált az egészsége: beteg volt, ágyban feküdt. Mabeuf úr csontot vacsorázott, amelyen maradt még egy kis hús, hozzá egy darabka kenyeret, amit a konyhaasztalon talált, utána leült egy kidőlt mezsgyekőre: ez volt a kerti padja.

A „pad” mellett, mint régi gyümölcsösökben mindenütt, gerendákból és deszkákból ácsolt igen-igen rogyadozó, magas szekrényféle állt: földszintje nyúlketrec, emelete gyümölcskamra. A ketrecben nem voltak nyulak, de a gyümölcstartóban volt még néhány alma. A télire eltett készlet maradéka.

Mabeuf úr föltette a pápaszemét, s lapozgatni és olvasgatni kezdett két könyvet: mind a kettő rendkívül érdekelte, sőt - és ez már súlyosabb jelenség az ő korában - izgatta. Veleszületett bátortalansága fogékonnyá tette rá, hogy bizonyos fokig hódoljon a babonáknak. Az egyik Delancre elnök hírhedt tanulmánya volt: A démonok állhatatlanságáról, a másik Mutor de la Rubaudiére negyedrét kötete volt: A vauvert-i ördögökről és a Biévre patak lidérceiről.[888] Ez az utóbbi salabakter azért érdekelte különösebben, mert kertje valamikor kísértetjárta terület volt. Az esti szürkület már megsápasztotta a magasságokat, és megfeketítette a földi tájakat. Mabeuf apó olvasás közben a kezében tartott könyv felett a növényeit nézegette, főképp azt a remek rododendront, amely egyik gyönyörűsége volt; négy napja már forró, szeles és fülledt volt az idő, egy csöpp eső sem esett, a növények szára lekonyult, bimbóik lekókadtak, leveleik lehulltak: csak úgy szomjaztak a locsolásra; főképp a rododendron bágyadozott. Mabeuf apó azok közé tartozott, akik azt hiszik, hogy a növénynek lelke van. Az öregúr egész nap az indigóágyásában dolgozott, kimerült a munkában, mégis föltápászkodott, könyveit letette a padjára, s görnyedezve és tétova léptekkel elballagott a kútig; de mikor megfogta a láncot, annyira sem tudta meghúzni, hogy kikapcsolja. Visszafordult hát, és aggodalmasan nézett föl a sűrű csillagos égre.

Az est olyan derűt sugárzott, amely elnyugtatja az ember minden fájdalmát, s valami megnevezhetetlenül szomorkás és elmúlhatatlan örömmel borítja be. Az éjszaka éppolyan száraznak ígérkezett, amilyen a nappal volt.

„Mennyi csillag! - gondolta magában az öregúr. - Sehol egy parányi felhő! Sehol egy csöppnyi nedvesség!”

Egy pillanatra föltekintett, aztán mellére horgadt a feje.

Megint fölkapta a fejét, még egyszer fölnézett az égre, s ezt mormogta:

- Csak egy csöpp harmatot! Irgalom!

Még egyszer megpróbálta kikapcsolni a kút láncát, de most sem boldogult vele.

Ebben a pillanatban fülébe csendült egy hang:

- Mabeuf apó, meglocsoljam a kertjét?

És ugyanakkor a sövényszegély úgy megsuhogott, mintha vad tört volna át rajta; s látta, amint a cserjék közül sudár termetű, sovány leányka bukkan ki, megáll előtte, és bátran a szemébe néz. Mintha nem is földi lény lett volna, hanem csupán a szürkületből felmerülő árnyalak.

Mabeuf apó kissé összerezzent, s mint említettük, különben is ijedős volt; mielőtt csak egy szóval is felelhetett volna, ez a jelenés - akinek a mozdulatai furcsán motolláztak a sötétben - máris kikapcsolta a láncot, megmerítette és felhúzta a vödröt, megtöltötte a locsolókannát, és az öreg csak nézte-nézte ezt a jelenést, amint mezítláb és szakadozott szoknyában sürög-forog az ágyások közt, és árasztja az életet, amerre jár. A locsolóvíz pattogása a leveleken elragadtatással töltötte el Mabeuf apó lelkét. Úgy rémlett neki, hogy a rododendron most már boldog.

Mikor az első vödör kiürült, a lányka másodszor is megmerítette, aztán harmadszor is. Meglocsolta az egész kertet.

Amint az ágyások közt járt, alakja koromfekete árnynak látszott, és amint hosszú, csontos karjain meg-meglebbentette foszladozó vállkendőjét, valahogy denevérre emlékeztette az embert.

Mikor befejezte a locsolást, Mabeuf apó odament hozzá, könny csillogott a szemében, s a kislány fejére tette a kezét.

- Áldja meg az Isten - mondta neki. - Ön angyal, mert törődik a virágokkal.

- Nem - felelte a lányka -, ördög vagyok, de mit bánom én.

Az öreg nem is várta meg, nem is hallotta meg a lány feleletét, hanem felsóhajtott:

- Milyen kár, hogy ily szerencsétlen és szegény vagyok, és semmivel sem viszonozhatom a jóságát!

- De viszonozhatja valamivel - mondta rá a lány.

- Mivel?

- Azzal, ha megmondja nekem, hol lakik Marius úr.

Az öregúr nem értette.

- Miféle Marius úr?

Kimeresztette üveges szemét, s mintha keresett volna valamit, ami rég elenyészett.

- Az a fiatalember, aki azelőtt járogatott ide.

Mabeuf úr eközben emlékezetében kotorászott.

- Á, igen - kiáltott fel -, tudom, kiről beszél. Várjon csak! Marius úr... Marius Pontmercy báró, teringettét! Lakik... azazhogy már nem lakik... Ej no, már nem tudom.

Miközben beszélt, lehajolt, hogy a rododendron egyik ágát helyreigazítsa, aztán folytatta:

- Ide hallgasson, most már visszaemlékszem. Igen sűrűn jár a körúton, és Glaciére irányában megy. Croulebarbe utca. Pacsirtamező. Menjen arra. Ott könnyen ráakadhat.

Mikor Mabeuf úr fölállt, már senki sem volt ott, a lányka eltűnt.

Kissé megijedt, annyi bizonyos.

„Ha a kertem nem volna meglocsolva - gondolta magában -, igazán azt hinném, hogy kísértetet láttam.”

Egy órával később, mikor lefeküdt, megint eszébe jutott az egész, és félálmában - abban a homályos pillanatban, mikor az öntudat, mint a mesebeli madár, amely hallá változik, hogy átússzon a tengeren, az ábrándozás alakját ölti fel, hogy álomba merüljön -, kábulatában így évődött magában:

„Ez valóban nagyon hasonlít ahhoz, amit Rubaudiére ír a lidércekről. Talán ez is lidérc?”

IV
Marius jelenést lát

Néhány nappal a Mabeuf apónál lezajlott „kísértetjárás” után egy reggel - éppen hétfő volt, az a nap, amelyen Marius a száz sout kölcsönkérte Courfeyractól Thénardier számára - Marius zsebre vágta a száz sous pénzdarabot, s mielőtt bevitte volna a fogházirodába, elment „egy kicsit sétálni”, abban a reményben, hogy ha majd visszajön, a séta révén belezökken a munkába. Egyébként ez állandóan így volt. Mihelyt felöltözött, leült, könyvet és papirost tett maga elé, hogy összeüssön valami fordítást; mostanában azt a feladatot kapta, hogy franciára fordítson egy híres német tollharcot, Savigny és Gans[889] vitáját; fogta Savignyt, fogta Gansot, elolvasott négy sort, megpróbált leírni egyet, sehogy sem sikerült, közte és a papirosa közt egy csillag szikrázott a szemébe, fölkelt székéről, s ezt mormogta:

- Elmegyek sétálni. Ez majd felvillanyoz.

És kiment a Pacsirtamezőre.

Ott még jobban szikrázott a csillag, viszont Savigny és Gans teljesen elhalványodott.

Hazament, megpróbált újra dolgozni, de megint beletört a bicskája; egyetlen megszakadt fonalat sem bírt újra összecsomózni a fejében; akkor hát kijelentette:

- Holnap nem megyek sétálni. Ez bénítja meg a munkámat.

Mégis mindennap elment.

Többet tartózkodott a Pacsirtamezőn, mint Courfeyrac lakásában. Igazi lakáscíme ez volt: Santé körút, a Croulebarbe utcától a hetedik fa.

Ma reggel ennél a hetedik fánál is tovább ment, és a Gobelin folyócska kőkorlátján leült. Vidám napfény tűzött keresztül a frissen széttáruló és káprázatosan csillogó faleveleken.

„Róla” ábrándozott. Ábrándozása szemrehányás alakjában hullt vissza önmagára; fájdalmasan gondolt tunyaságára, szellemi tehetetlenségére, ami egészen megbénította, meg arra a sötétségre, amely percről percre úgy megsűrűsödött szeme előtt, hogy már a napfényt se látta.

Alaktalan gondolatainak ebben a kínzó kavargásában - ami még csak monológ sem volt; annyira lelohadt a lendülete, és már annyi ereje sem volt, hogy átengedje magát a szenvedésnek -, ebben a mélabús magába roskadásban mégiscsak utat találtak hozzá a külső ingerek. Hallotta, amint mögötte, alatta, a folyócska mindkét partján sulykolják a fehérneműt a Gobelins negyed mosónői, s hallotta, hogy feje fölött a madarak csicseregnek és trilláznak a szilfákon. Egyfelől a szabadság, a boldog gondtalanság, a szárnyas semmittevés zsibongása, másfelől a munka zakatolása. Ez a kétféle vidám zsivaj önfeledt álmodozásba, szinte elmélkedésbe ringatta.

Szomorkás elragadtatásának kellős közepén ismerős hang csendült a fülébe:

- Nini! Csakugyan itt van!

Föltekintett, és ráismert arra a szerencsétlen kislányra, aki egyszer bejött a szobájába: Thénardier idősebb lánya volt, Éponine; most már tudta a nevét. Furcsa: lerongyolódott és megszépült; senki sem hitte volna, hogy mind a két lépést meg tudja tenni. Ez a lány két fejlődést futott be: a fény felé és a nyomorúság felé. Mezítlábas volt és rongyos, mint azon a napon, amikor olyan elszántan bejött a szobájába, csakhogy a rongyai két hónapot öregedtek; a lyukak kitágultak, cafatjai mocskosabbak lettek. Hangja most is rekedt volt, homloka most is fakó és ráncos a szélfúvástól, tekintete most is nyílt, riadt, remegő. Azonban soha ezelőtt nem ült az arcán az a megnevezhetetlen rémület és keserűség, amivel a börtön élménye tetézi a nyomorúságot.

Haja teli volt széna- és szalmatörekkel - nem mintha megőszült volna, mint Ophélia, akire átragadt Hamlet őrültsége, hanem azért, mert valami istálló padlásán aludt.

S hiába, mégis szép volt. Ó, mily tündöklő is vagy, ifjúság!

Közben máris ott állt Marius előtt; ólomszín arcán halvány öröm villant, s még valami, ami mintha mosoly lett volna.

Néhány percig olyan volt, mintha benne rekedt volna a szó.

- Hát mégis megtaláltam! - szólalt meg végre. - Mabeuf apónak igaza volt, hogy itt van, ezen a körúton! Mennyit kerestem önt, ha tudná! Hát azt tudja-e, hogy a hűvösön voltam? Két hétig! Kiengedtek, mert semmi vád se volt ellenem, s különben is fiatalkorú vagyok. Még két hónapig! Ó, mennyit kerestem önt! Hat hete már. Hát nem lakik már ott?

- Nem - felelte Marius.

- Á, igen, értem! A miatt az izé miatt. Kellemetlen az ilyen orvtámadás. Ön elhurcolkodott. Ejnye, mért hord ilyen ócska kalapot? Az olyan fiatalembernek, mint ön, csinosan kell öltözködnie. Tudja-e, Marius úr, hogy Mabeuf apó önt báró nem tudom miféle Mariusnak nevezgeti? Ugye, nem igaz? Ugye, ön nem báró? A bárók öregurak, a Luxembourg-kertbe járnak, a kastély elé, ahol a legnaposabb, és egy souért a Quotidienne-t olvassák. Egyszer levelet vittem egy bárónak, az is ilyen volt. Százévesnél is öregebb lehetett. Mondja csak, hol lakik most?

Marius nem felelt.

- Nini - folytatta a lány -, lyukas az inge! Meg kellene varrnom.

Egyre jobban elkomorult az arca, úgy folytatta:

- Nem örül neki, hogy találkoztunk?

Marius hallgatott, kis ideig maga a lány is csendben maradt, aztán felkiáltott:

- Pedig ha akarnám, könnyen rákényszeríthetném, hogy örüljön!

- Micsoda? - kérdezte Marius. - Hogy érti ezt?

- Ah, valamikor tegezett - mondta rá a lány.

- No, jó. Hogy érted ezt?

A lány az ajkába harapott; úgy látszott, nem tudja elhatározni magát, mintha valamiféle belső küszködés hányta-vetette volna. Végre, úgy látszik, döntött.

- Bánom is én, mindegy. Ön szomorú, s én azt akarom, hogy jókedvű legyen. Csak ígérje meg, hogy nevetni fog. Látni akarom, mikor nevet, és hallani akarom, mikor ezt mondja: Ejha! Ez már igen! Szegény Marius úr! Tudja-e, mit ígért? Hogy megad nekem mindent, amit akarok...

- Igen! De hát beszélj!

A lány erősen a szemébe nézett Mariusnak, és ezt mondta:

- Megvan a cím!

Marius elsápadt. Minden vére visszaszaladt a szívébe.

- Miféle cím?

- Az a cím, amit kért tőlem.

A lány mintha csak nagy nehezen tudná kinyögni, hozzátette:

- Az a cím... hát csak tudja?

- Igen! - hebegte Marius.

- A kisasszony címe!

Kimondta, és utána nagyot sóhajtott.

Marius felugrott a korlátról, amelyen ült, és szenvedélyesen megragadta a lány kezét.

- Ó! Igen, igen! Vezess oda! Mondd meg! Kérhetsz tőlem mindent, amit akarsz! Hol van?

- Jöjjön velem - felelte a lány. - Nem tudom az utca nevét, se a házszámot; épp az ellenkező irányban van innét, de jól ismerem a házat, odavezetem önt.

Visszahúzta a kezét, s hozzátette - olyan hangon, amely egy idegent szánalomra indított volna, amely azonban a mámoros és átszellemült Mariust hidegen hagyta:

- Ó, milyen boldog!

Felhő suhant át Marius homlokán. Karon ragadta Éponine-t.

- Esküdj meg nekem valamire!

- Megesküdni? - mondta rá a lány. - Hát ez meg micsoda? Ejha! Mire akar megesketni?

És elkacagta magát.

- Az apádnak... ígérd meg nekem, Éponine! Esküdj meg rá, hogy ezt a címet nem mondod meg az apádnak!

A lány döbbenten fordult felé.

- Éponine! Honnan tudja, hogy Éponine a nevem?

- Ígérd meg nekem azt, amit kértem tőled!

A lány mintha nem is hallotta volna.

- Ez kedves, igazán! Éponine-nak szólított!

Marius most már mindkét karját megragadta.

- De hát felelj, az Istenre kérlek! Figyelj arra, amit mondok, esküdj meg rá, hogy ezt a bizonyos címet nem mondod meg az apádnak!

- Az apámnak? - mondta rá a lány. - Á, igen, az apámnak! Legyen nyugodt. Az egyesben csücsül. Különben is, mit törődöm én az apámmal!

- Vagyis nem ígéred meg! - csattant fel Marius.

- Vagyis eresszen el már! - mondta rá a lány kicsattanó kacagással. - Hisz agyonráz! Igen! Igen! Megígérem. Megesküszöm rá! Mi az nekem? Nem mondom meg azt a címet az apámnak! Na! Rendben van? Ezt akarta?

- Se másnak? - faggatta Marius.

- Másnak se.

- Most aztán vezess oda - szólt rá Marius.

- Most rögtön?

- Most rögtön.

- Jöjjön. Ó, milyen boldog! - sóhajtott fel a lány.

Néhány lépés után megállt.

- Nagyon is szorosan mögöttem jár, Marius úr! Engedjen engem előbbre, és feltűnés nélkül jöjjön utánam. Olyan úri fiatalembert, amilyen ön, a világért se lássanak együtt olyan nőszeméllyel, amilyen én vagyok.

Emberi nyelv nem tudná kifejezni, mi minden volt abban a hanghordozásban, ahogy ez a gyereklány kimondta ezt a „nőszemély” szót.

Talán tíz lépés után újra megállt; Marius utolérte. A lány nem is fordult felé, csak úgy oldalvást szólt oda neki:

- Igaz is, tudja-e, hogy ígért nekem valamit?

Marius a zsebébe nyúlt. Egyetlen vagyona a Thénardier papának szánt öt frank volt. Elővette, és a markába nyomta Éponine-nak.

A lány széttárta az ujjait, és a földre hullatta a pénzt, aztán komoran a szemébe nézett, és odavágta:

- Nem kell a pénze.

HARMADIK KÖNYV
A Plumet utcai ház

I
A titokzatos ház

A múlt század közepe táján egy párizsi bírósági elnök, aki szeretőt tartott, de rejtegette - mert ebben a korban a nagyurak mutogatták a szeretőjüket, a polgáremberek pedig rejtegették -, „kis vityillót” építtetett a Saint-Germain külvárosban, az elhagyott Blomet utcában, amelyet ma Plumet utcának neveznek, nem messze attól a tájéktól, amelynek akkor Állatcirkusz volt a neve.

Ez a vityilló kerti ház volt, mindössze egyemeletes; a földszintjén két helyiség, az emeleten két szoba, lent konyha, fent női szalon, a háztető alatt padlás, a ház előtt, az utcai oldalon erős rácskerítés. Ez a kert körülbelül egyholdas volt. A járókelők mindössze ennyit láthattak belőle; de a kerti ház mögött keskeny udvar is volt, és az udvar végében kétszobás, alápincézett alacsony házikó; ha úgy esett, el lehetett rejteni benne ideiglenesen egy gyermeket a dajkájával együtt. Ebből a házikóból hátul álcázott titkos ajtó nyílt, belőle keskeny, hosszú folyosó, kövezett, kanyargós nyitott folyosó volt, kétoldalt magas falak szegélyezték; bámulatos ügyesen bújtatták el, szinte elveszett a kertek és a kertgazdaságok sövényei közt, követte minden szögletüket és kanyarulatukat, és egy másik titkos ajtóba torkollott, amely innen nyolcad mérföldnyire, úgyszólván másik városrészbe, a Babylone utca elhagyatott végébe nyílt.

Az elnök úr itt lopózkodhatott be; ha lettek volna, akik nyomon követik s meglesik, és megállapítják, hogy az elnök úr nagy titokban naponta elmegy valahová, sejtelmük se lehetett róla, hogy a Babylone utcába menni annyi, mint a Blomet utcába menni. A furfangos elnök ügyesen összevásárolt néhány telket, és így ezt a titkos utat otthon, a saját földjén, tehát ellenőrzés nélkül építtethette meg. Később újra eladta, kis parcellánként, kertek és konyhakertészetek céljaira a folyosó menti teleksávokat, s mindkét oldalon azt hitték ezek a telektulajdonosok, hogy a fal a telkek közös elválasztó fala, és nem is gyanították, hogy ágyasaik és gyümölcsöseik közt ez a hosszú kövezett út kígyózik két fal között. Csak a madarak látták ezt az érdekességet. Valószínű, hogy a múlt századi poszáták és cinkék sokat összecsipogtak az elnök úr rovására.

A kerti ház kőből épült, Mansart[890] stílusában, burkolata és berendezése Watteau stílusában készült, belül rokokó, kívül copfstílusban; hármas virágsövény övezte; volt benne valami finomság, kacérság és előkelőség, ahogy már a futó szerelem és a méltóságos rang megkövetelte.

Ez a ház és ez a folyosó körülbelül tizenöt évvel ezelőtt még megvolt, ma már nyoma sincs. 93-ban egy rézkovács megvette a házat, hogy lebontsa, de mivel nem tudta kifizetni a vételárat, a nemzet csődbe kergette. Így aztán a ház rombolta le a rézkovácsot. Utána a ház sokáig lakatlan volt, és szép lassacskán düledezni kezdett, mint minden olyan lakóház, amelybe az ember jelenléte nem lehel életet. Még mindig benne voltak a régi bútorok, még mindig eladó és bérbe adó volt, és azt a tíz-tizenkét embert, aki egy év alatt megfordult a Plumet utcában, egy elsárgult és olvashatatlan hirdetmény figyelmeztette erre, amely 1810 óta ott lógott a kert rácskerítésén.

A Restauráció vége felé ugyanezek a járókelők megállapíthatták, hogy a hirdetmény eltűnt, sőt hogy az első emeleti ablaktáblák nyitva vannak. Csakugyan, a házba beköltözött valaki.

Az ablakokon „kisfüggönyök” voltak, ami annyit jelent, hogy nő van a házban.

1829 októberében egy koros férfi jelentkezett, és kibérelte a házat mindenestül, tehát magától értetődik: a hátsó házikóval és a Babylone utcába torkolló folyosóval együtt. Ennek az átjárónak mindkét ajtaját rendbe hozatta. A házban, mint az imént említettük, majdnem mind bent maradtak az elnök régi bútorai; az új bérlő elvégeztette a szükséges javításokat, pótolta itt is, ott is, ami hiányzott, újraköveztette az udvart, újra kirakatta kőlapokkal a padlót, megcsináltatta a lépcsőfokokat, a fapadló lemezeit, beüvegeztette az ablakokat, s végül beköltözött egy fiatal lánnyal meg egy öreg szolgálóval, feltűnés nélkül, inkább mint aki belopózik, s nem úgy, mint aki bevonul a lakásába. A szomszédok nem pletykáztak róla, mivelhogy nem voltak szomszédai.

Ez az igénytelen bérlő Jean Valjean volt, a fiatal lány Cosette. A szolgáló egy Toussaint nevű hajadon volt, akit Jean Valjean a szegényházból és a nyomorgásból váltott ki; vénkisasszony volt, falusi és dadogó; ez a három tulajdonsága bírta rá Jean Valjeant arra, hogy magához vegye. A házat „Fauchelevent úr, magánzó” néven bérelte ki. Mindabból, amit eddig elbeszéltünk, az olvasó kétségtelenül még hamarább ráismert Jean Valjeanra, mint Thénardier.

Miért távozott Jean Valjean a Kis Picpus zárdából? Mi történt?

Semmi sem történt.

Emlékezhetünk rá: Jean Valjean boldog volt a zárdában, oly boldog, hogy a lelkiismerete végül is nyugtalankodni kezdett. Naponta látta Cosette-et, érezte, hogy apai érzelmek születnek benne, s egyre jobban elhatalmasodnak rajta, rajongott ezért a gyermekért, váltig mondogatta magában, hogy ez az ő lánya, hogy semmi sem szakíthatja el tőle, hogy ez most már örökre így lesz, hogy a lányka bizonyosan belép apácának, hiszen szelíden erre erőszakolták naponta, hogy aztán ezentúl a zárda lesz az egész világa neki is, a lánynak is, hogy ő itt öregszik meg, a lány itt növekedik fel, hogy a lány itt öregszik meg, s ő maga itt hal meg, vagyis hogy sohasem válhatnak el egymástól, ó, mily elbűvölő remény! Mikor ezen eltöprenkedett, egyszerre csak meghökkent. Vallatni kezdte magát. Fölvetette magában a kérdést: vajon csakugyan megilleti-e őt ez a nagy boldogság, vajon nem más boldogságának a rovására megy-e, vajon nem a kislány boldogságának a rovására, amit ő, öregember létére, elkobzott és elrabolt tőle? Vajon nem lopás volt-e ez? Arra gondolt, hogy ennek a lánynak joga van megismerni az életet, mielőtt lemondana róla, és hogy előre és méghozzá az ő beleegyezése nélkül megvonni tőle minden örömet - azzal az ürüggyel, hogy megmenti minden megpróbáltatástól -, visszaélni tapasztalatlanságával és elszigeteltségével, hogy mesterségesen kicsíráztassa benne a hivatásérzetet: ez annyi, mint egy emberi teremtményt kiforgatni a természetéből, és hazudni Istennek, És ki tudja, nem gyűlöli-e meg Cosette, ha egyszer majd végiggondolja mindezt, s megbánja, hogy apáca lett? Ez az utolsó gondolata majdnem önző volt, és nem oly hősies, mint a többi, de ezt nem bírta elviselni. Elhatározta, hogy távozik a zárdából.

Elhatározta; szomorúan ismerte be, hogy ezt kell tennie. Ellenvetést nem tudott felhozni. Öt éve, hogy eltűnt, és e négy fal közt élt: ez feltétlenül eloszlathatta és megszüntethette minden félelmét. Nyugodtan visszatérhetett az emberek közé. Ő maga megöregedett, és minden megváltozott. Ki ismerhetné fel ma már? Meg aztán, ha a legrosszabb eshetőséget vesszük, csak őt fenyegette veszély, s neki nincs joga Cosette-et zárdára ítélni, azon a címen, hogy ő maga fegyházra van ítélve. Különben is mit számít a veszély, ha kötelességről van szó? Egyébként minden módja megvolt rá, hogy óvatos legyen, és vigyázzon magára.

Cosette nevelése körülbelül teljesen befejeződött.

Miután ez az elhatározás megfogant benne, már csak alkalomra várt. Nemsokára megjött ez is: az öreg Fauchelevent meghalt.

Jean Valjean kihallgatást kért a tisztelendő főnöknőtől, és elmondta neki, hogy mivel elhunyt bátyja után örökölt valamicskét, ez módot ad rá neki, hogy ezután már munka nélkül is megéljen, ennélfogva kilép a zárda szolgálatából, és leányát is magával viszi; de mivel nem méltányos, hogy Cosette az ingyen neveltetés fejében nem lép be apácának, alázatosan esedezik a tisztelendő főnöknőhöz: engedje meg, hogy mintegy kárpótlásul azért az öt évért, amelyet Cosette itt töltött, ötezer frank összeget ajánljon fel a zárdának.

Így távozott Jean Valjean az Örökimádás zárdából.

Mikor elhagyta a zárdát, eszébe se jutott hordárra bízni azt a kis ládát, amelynek a kulcsát mindig magánál tartotta, hanem maga vette a hóna alá. Ez a láda csiklandozta Cosette kíváncsiságát, mert balzsamos illat áradt belőle.

Mondjuk meg mindjárt, hogy mostantól fogva ez a poggyásza mindig vele volt. Állandóan ott tartotta a szobájában. Ez volt a legelső s nemegyszer az egyetlen holmija, amit magával vitt, ha elköltözött. Cosette kikacagta ezért, „kebelbarát”-nak nevezte el a kis ládát, és megjegyezte: „Féltékeny vagyok rá.”

Egyébként Jean Valjeant azért mérhetetlen szorongás kínozta, mikor most újra kilépett a szabad levegőre.

Rábukkant a Plumet utcai házra, és megbújt benne. Most már végérvényesen Ultime Fauchelevent volt a neve.

De ugyanekkor még két lakást bérelt Párizsban, hogy kevésbé figyelhessék meg, mintha állandóan ugyanabban a kerületben maradna; hogy szükség esetén, mihelyt a legcsekélyebb nyugtalanság fogja el, időnként eltűnhessen; s végül hogy ne kerülhessen kutyaszorítóba, mint azon az éjszakán, amikor oly csodálatos módon kisiklott Javert karmai közül. Mind a két lakás igen silány és szegényes volt, egymástól jó messze eső két kerületben, az egyik az Ouest utcában, a másik az Homme-Armé utcában.

Időnként egy hónapot vagy hat hetet töltött vagy az Homme-Armé, vagy az Ouest utcában, Cosette-tel, de Toussaint-t nem vitte magával. Itt a házmesterek szolgálták ki: környékbeli magánzónak adta ki magát, aki átmeneti szállást tart a városban. Ennek a talpig becsületes embernek három lakása volt Párizsban, hogy elkerülje a rendőrség figyelmét.

II
Jean Valjean nemzetőr

Különben, a szó szoros értelmében, lakni a Plumet utcában lakott, ott pedig olyatén módon rendezte be az életét, amint itt leírjuk:

Cosette a kerti házban lakott, a szolgálóval; övé volt a nagy szoba a festett faburkolattal, az aranypárkányos női szalon, az elnöknek szőnyegekkel és öblös karosszékekkel zsúfolt szobája; övé volt a kert. Jean Valjean színjátszó ódon damasztselyemmel bevont mennyezetes ágyat tétetett be Cosette szobájába, meg egy szép régi perzsaszőnyeget, amelyet Gaucher nénitől vett a Figuier-Saint-Paul utcában; és hogy ezeknek az értékes régi holmiknak a zordonságán enyhítsen, az ócskaságokat fiatal lányok kedvére való bájos kis bútordarabokkal vegyítette el; került oda csecsebecsepolc, könyvállvány, aranyos gerincű könyvekkel, írószerdoboz, itatós, gyöngyházzal kirakott varróasztal, aranyozott ezüst varródoboz, japáni porcelán piperekészlet. Az első emeleti ablakokon éppolyan színjátszó vörös damasztselyem függönyök voltak, mint az ágy fölött; a földszinti ablakokon hímzett függönyök. Télen Cosette kis házának földszintjét is, emeletét is fűtötték. A férfi az udvar végében valamiféle házmesterlakásban lakott; volt benne: tábori ágy, rajta matrac, puhafa asztal, két szalmaszék, cserép vizeskancsó, deszkapolcon néhány ócska könyv, egyik sarokban az értékes láda; nem fűtött be soha. Cosette-tel vacsorázott; neki barna kenyér volt az asztalon. Mikor Toussaint-t felfogadta, ezt mondta neki:

- A kisasszony az úr a házban.

- És ön, u-uram? - kérdezte Toussaint meghökkenten.

- Én jóval több vagyok, mint úr: én apa vagyok.

Cosette-et a zárdában megtanították a házvezetésre; ő állapította meg itt a költségvetést, amely igen szerény volt. Jean Valjean naponta karon fogta Cosette-et, és elvitte sétálni. Élvezette a Luxembourg-kertbe, a legmagányosabb fasorba, vasárnaponként misére, mindig a Saint-Jacques-du-Haut-Pas-templomba, mert ez nagyon messze volt. Mivel ez nagyon szegény városrész, bőven osztogatott itt alamizsnát, és a templomban az ínségesek csak úgy nyüzsögtek körülötte; ennek köszönhette Thénardier-ék levelét „A nagyságos jótevőnek a Saint-Jacques-du-Haut-Pas-templomban”. Szerette magával vinni Cosette-et, mikor ínségeseket és betegeket látogatott. A Plumet utcai házba idegen nem tehette be a lábát. Toussaint hordta haza az élelmiszereket, vízért pedig maga Jean Valjean járt a körúti vízcsaphoz, amely egészen közel volt. A fát és a bort egy félig föld alatti barlangszerű mélyedésben tartották, a Babylone utcai kapu közelében: ezt az elnök úr annak idején grottának használta; mert a Kicsapongások és Kéjlakok korában grotta nélkül nem volt szerelem.

A Babylone utcai kiskapun afféle szokásos ládika volt a leveleknek és az újságoknak; csakhogy a Plumet utcai kerti ház három lakója se újságot, se levelet nem kapott, s így a ládika - valamikor szerelmi közvetítő és egy kikapós bíró bizalmasa - most már kénytelen-kelletlen beérte az adószedő értesítéseivel és a nemzetőrség közleményeivel. Mert Fauchelevent magánzó úr tagja volt a nemzetőrségnek: sehogy se bírt kisiklani az 1831-es összeírás szoros hálójából. Ebben az időben a hatósági nyomozás eljutott egészen a Kis Picpus zárdáig; ez pedig olyan és szent felhő volt, hogy mikor Jean Valjean kibukkant belőle, a polgármesteri hivatal tiszteletre méltó személynek minősítette, és méltónak arra, hogy belépjen a nemzetőrségbe.

Jean Valjean évente háromszor-négyszer fölvette az egyenruháját, és teljesítette őrszolgálatát, s méghozzá igen szívesen; tökéletes álruha volt ez neki, ennek a révén bízvást az emberek közé keveredhetett, s mégis magányos maradhatott. Jean Valjean éppen betöltötte hatvanadik évét, s ebben a korban már fölmenthették volna, a törvény értelmében; de nem látszott többnek ötvenévesnél; különben is esze ágában sem volt kiszabadulni az őrmestere kezéből, és felingerelni Lobau grófot;[891] polgári állása nem volt; eltitkolta nevét, eltitkolta személyazonosságát, eltitkolta korát, eltitkolt mindent; s épp az imént említettük, hogy saját jószántából maradt nemzetőr. Minden becsvágya az volt, hogy olyan legyen, mint akármelyik adófizető polgár. Ennek a férfinak az volt az eszménye, hogy belül angyal legyen, kívül polgár.

Mégis említsünk meg egy apróságot. Ha Jean Valjean Cosette-tel ment el hazulról, úgy öltözött fel, amint láttuk, és szakasztott olyan volt, mint egy nyugalmazott tiszt. Ha azonban egyedül távozott hazulról - és rendszerint este -, mindig munkászubbonyt és munkásnadrágot vett fel, fejébe micisapkát vágott, amelynek ellenzője álcázta az arcát. Óvatoskodás volt ez, vagy megalázkodás? Mind a kettő egyaránt. Cosette már hozzászokott sorsa rejtélyes jellegéhez, és alig vetett ügyet apja különcködéseire. Toussaint tisztelte Jean Valjeant, és minden cselekedetét helyeselte. Egyszer a mészárosa, amint messziről meglátta Jean Valjeant, ezt mondta: „Fura egy szerzet ez!” A vénlány ezt felelte rá: „Sze-sze-szent ember ez!”

Jean Valjean is, Cosette is, Toussaint is mindig csak a Babylone utcai kapun jött haza, és távozott hazulról. Nehéz lett volna kitalálni, hogy a Plumet utcában laknak, hacsak valaki meg nem látta őket a kert rácskerítésén át. Ez a rácskerítés mindig zárva volt. Jean Valjean - hogy ne keltse fel az érdeklődést - a kertet sem műveltette meg.

Meglehet azonban, hogy ebben tévedett.

III
Foliis ac frondibus[892]

Ez a több mint félszáz éve ennyire elhanyagolt kert szokatlan és lenyűgöző látvány volt. A negyven évvel ezelőtti járókelők meg-megálltak ebben az utcában, s még csak nem is sejtették, miféle titkot rejt ez a friss zöld sűrűség. Ebben a korban nem egy ábrándozó tekintete és képzelete furakodott be újra meg újra, tapintatlanul, a lelakatolt, düledező, megrokkant ódon vasrácson, amely két mohaszöld pillérbe volt beillesztve, s amelyet bonyolult arabeszkes oromdísz koronázott.

Az egyik sarokban kőpad volt, egy-két penészes szobor; a fal mellett vénségtől korhadozó lugas szétmálló lécei, egyébként fasornak, pázsitnak semmi nyoma, mindent fölvert a gyom. A kertművelés eltávozott, a természet visszatért. A gaz elterpeszkedett, csodálatos élménye ennek a szegény kis teleknek. A violák káprázatosan tündököltek. Ebben a kertben semmi sem gátolta a növények makacs élni akarását; a nagyszerű növekedés melegágya volt ez. A fák lehajoltak a szedercserjékhez, a szeder felfutott a fákra, a növény kapaszkodott, az ág lehajolt, az, ami a földön kúszik, rátalált arra, ami a levegőben ágazik szét; az, ami a levegőben leng, lehajolt ahhoz, ami a mohában csúszik-mászik; törzsek, ágak, levelek, rostok, fűcsomók, kacsok, venyigék, tüskék egymásba gabalyodtak, csimpaszkodtak, összefonódtak, összekuszálódtak; a tenyészet itt, a Teremtő boldog tekintete előtt, ezen a háromszáz négyzetlábnyi telken, szoros és átszellemült ölelkezésben ünnepelte és valósította meg testvériségének szent titkát, az embertestvériség jelképét. Ez a kert már nem volt kert, hanem roppant bozót, vagyis olyasvalami, ami átvághatatlan, mint egy őserdő, sűrűn lakott, mint egy város, remegő, mint egy fészek, komor, mint egy székesegyház, illatos, mint egy sír, és eleven, mint egy tömeg.

Ez a roppant bozót szabadon élt a rácskerítés mögött és a négy fal között; szerelmi hevületében átadta magát az egyetemes fogamzás nesztelen folyamatának, megremegett napkeltekor, mint az állat, amely belélegzi a kozmikus szerelem áramát, és amely áprilisi nedveket érez felbuzogni és forrni ereiben, megrázza a szélben tüneményes zöld hajkoronáját, és széthinti a nyirkos földre, a málladozó szobrokra, a kerti ház rozoga lépcsőzetére, sőt a néptelen utca kövezetére is a csillagvirágokat, a gyöngyharmatot, a termékenységet, a szépséget, az életet, az örömet, az illatokat. Délidőben ezernyi fehér pillangó röppent be ide, és isteni látvány volt elnézni, amint a félhomályban örvénylettek ezek a nyári eleven hópihék. Itt, a zöld növényzetnek e derűs homályában megszámlálhatatlan tiszta hang beszélt halkan a lélekhez, s amit a sokféle csiripelés talán elfelejtett elmondani, pótolta a mindenféle zümmögés. Esténként ábrándokba ringató köd szállt fel a kertből, és egészen beburkolta; köd szemfedő, mennyei és csöndes szomorúság borította el, Jerikói lonc és folyondár részegítő illata áradt mindenünnen, mint finom és gyorsan ható méreg; hallatszott még a kék fakúszók és a barázdabillegetők elhaló pityegése, amint elszenderedtek a lombok között; érzett ebben a fa és a madár áldott bizalmassága; nappal a szárnyak felvidítják a gallyakat, éjjel a gallyak védelmezik a szárnyakat.

Telente a bozót fekete volt, ázott, torzonborz, didergett, és valamennyire a házat is megmutatta. A virágos ágak és a harmatos virágok helyett most csigák hosszú ezüstös útszalagjai csillantak szembe az elsárgult levelek hűvös és sűrű szőnyegén; de mindenképpen, mindenféle szemszögből, minden évszakban, tavasszal, télen, nyáron, ősszel bánatot lehelt ez a kis kert, szemlélődést, magányosságot, szabadságot, az ember távollétét, az Isten jelenlétét; és mintha a rozsdás ódon rácskerítés ezt mondta volna: ez a kert az enyém.

Hiába ölelték körül Párizs utcái, hiába voltak ott szinte kétlépésnyire a Varenne utca méltóságos és ragyogó palotái, hiába volt közvetlen közelében az Invalidusok palotája, s ott nem messze a Kamara is; hiába robognak a pompás hintók itt a szomszédságban a Bourgogne utcán és a Saint-Dominique utcán, hiába cikáznak keresztül-kasul a közeli téren a sárga, barna, fehér, vörös omnibuszok: a Plumet utca mégiscsak sivatag marad; s a régi tulajdonosok halála, a lezajlott forradalom, az ősi vagyonok összeomlása, a távollét, a feledés, negyvenévi elhagyatottság és árvaság elegendő volt hozzá, hogy visszatelepítse erre a kiváltságos helyre a páfrányt, az ökörfarkkórót, a bürköt; a cickafarkot, a gyűszűvirágot, a felmagzott burjánt, a széles halványzöld levelekkel fodrozott magas növényeket, a gyíkokat, a galacsinhajtó bogarakat, az izgatott és fürge rovarokat; elegendő volt hozzá, hogy a föld mélyéből feltámasszon és itt e négy fal közt elővarázsoljon valami megnevezhetetlen vad és komor fenséget; elegendő volt hozzá, hogy a természet - amely keresztülhúzza az ember kicsinyes rendelkezéseit, és mindig a maga teljességében tárul ki ott, ahol kitárul, a hangyában éppúgy, mint a sasban - éppúgy a maga zordonságában és fenségében táruljon fel egy hitvány kis párizsi kertben, mint az Újvilág valamelyik őserdejében.

Valóban semmi sem kicsiny; mindenki tudja ezt, aki érzi a természet mélyreható erőit. Bár a filozófiának nincs semmiféle általános érvényű módszere sem az ok rögzítésére, sem az okozat meghatározására, a szemlélődő kimondhatatlan elragadtatásba esik, mikor megfigyeli a széthulló erők egységbe torkollását. Minden mindenen dolgozik.

Az algebra a felhőkre is alkalmazható; a csillag kisugárzása hasznára van a rózsának; egyetlen gondolkodó sem merné azt állítani, hogy a galagonyaillat nem hasznos a csillagzatoknak. Ki tudná kiszámítani egy molekula pályáját? Mit tudjuk mi, nem homokszemek lehullása határozza-e meg világok keletkezését? Ugyan ki ismeri a végtelen nagy és a végtelen kicsiny különös hullámzásait, az okok dübörgését a lét szakadékaiban és a teremtés sziklaomlásait? Egy tetű is fontos; a kicsiny nagy, a nagy kicsiny; a végzetben minden egyensúlyban van; a lélek megdöbbentő látomása ez. Csodálatos összefüggések vannak az élőlények és a tárgyak között; ebben a határtalan együttesben, a naptól a levéltetűig, egyik sem fitymálhatja a másikat, mindegyiknek szüksége van a másikra. A fény nem úgy röpíti a mennybolt felé a földi illatokat, hogy ne tudná, mi a célja vele; az éjszaka csillagfény-párlatokat hint szét a szunnyadó virágokra. Minden repülő madár lábán ott a végtelen fonala. A csírázás összefonódik a meteor szétrobbanásával és a tojást feltörő kisfecske csőrének a csapásával, és ugyanakkor előidézi egy giliszta megszületését és Sokrates fellépését. Ahol a teleszkóp végződik, ott kezdődik a mikroszkóp. Melyiknek nagyobb a látóköre? Válasszatok. Egy penésztelep virágból álló csillagkép; egy ködfolt csillagok hangyabolya. Ugyanilyen s még meglepőbb összefüggésben vannak egymással az értelmi jelenségek és az anyagi tények. Az elemek és az elvek keverednek, vegyülnek, és egymás révén szaporodnak, úgyhogy végül ugyanabban a világításban mutatják az anyagi világot, mint az erkölcsi világot. A jelenség szüntelenül visszahajlik önmagába. A roppant kozmikus változásokban az egyetemes élet ismeretlen méretekben hullámzik ide-oda, áramának láthatatlan rejtelmességében hömpölyget mindent, felhasznál mindent, egyetlen álomnak egyetlen álomképét sem szalasztja el, itt egy apró állatot hoz létre, amott szétmorzsol egy csillagzatot, hullámzik és kígyózik, a fényből erőt teremt, a gondolatból elemet; szétszóródik, és mégis oszthatatlan, felbomlaszt mindent, csak az én-t, ezt a mértani pontot nem; összehalmoz mindent a paránylélekben, és kiáraszt mindent az Istenbe; minden cselekvést, a legmagasabb rendűtől kezdve a leghitványabbig összegabalyít eszeveszetten forgó szerkezetének mélyén, egy rovar röptét a föld forgásához kapcsolja, s ki tudja - talán a törvény azonossága alapján -, az üstökös kialakulását az égbolton függővé teszi egy ázalék forgásától a vízcseppben. Értelemből alkotott gépezet. Roppant fogaskerék-szerkezet, amelynek indító ereje a szúnyog, és utolsó kereke az Állatkör.

IV
A másik vasrács

Úgy látszott, hogy ez a kert, amelyet annak idején parázna titkok rejtegetésére rendeztek be, most megváltozott, és alkalmas lett arra, hogy szűzi titkoknak adjon menedéket. Már nem voltak benne sem födött sétányok, sem gyepszőnyegek, sem lugasok, sem grották; de volt benne pompás, kavargó félhomály, amely úgy omlott le mindenfelől, mint a fátyol. A szerelem szigete újra édenkertté lett. Valami kifürkészhetetlen bűnbánó fertőtlenítette ezt a rejtekhelyet. Ez a virágáruslány most a léleknek ajánlta fel virágait. Ez a kacér kert, amely egykor nagyon rossz hírű volt, most újra a szűziesség és a szemérmetesség útjára tért. Egy elnök - ez a jámbor abban tetszelgett magának, hogy ő az új Lamoignon[893] - meg egy kertész - ez a jámbor meg abban tetszelgett magának, hogy ő az új Le Nôtre -, ezek ketten a szerelmeskedésnek tervezték, telepítették, nyesegették, szépítették, alakítgatták; a természet most újra megkaparintotta, elkomorította és átgyúrta a szerelem számára.

Volt is ebben a magányban egy szív, amely megérett reá. A szerelemnek csak meg kellett jelennie; temploma is volt itt, zöld gallyakból, fűből, mohából, madárkesergésből, puha félhomályból, szélrázta faágakból, és volt itt egy szív is, tele jósággal, hittel, tisztasággal, reménnyel, sóvárgással és ábrándozással.

Cosette majdnem gyermek volt még, amikor távozott a zárdából; alig múlt tizennégy éves, és épp a bakfiskorba jutott: mondtuk már, első pillantásra inkább csúnya, mint szép, csak a szeme kivétel; mindazonáltal nincs benne semmi fogyatékosság, csak éppen félszeg volt, vékonydongájú, bátortalan és egyúttal merész, egyszóval fölcseperedett kislány.

Neveltetése befejeződött; vagyis megtanították a hittanra, sőt főképpen az ájtatoskodásra; aztán a „történelemre”, vagyis arra a valamire, amit a zárdában történelemnek neveznek, a földrajzra, a nyelvtanra, a melléknévi igenevekre, a francia királyokra, egy kis zenére, egy kis kényeskedésre stb., de különben teljesen tudatlan volt, ami bájos is, veszélyes is. Egy lány lelkét nem szabad sötétben hagyni, mert később nagyon is váratlan és nagyon is eleven káprázatok támadnak benne, mint a sötét kamrában. Gyöngéden és tapintatosan kell felvilágosítani, nem annyira a tények közvetlen és éles megvilágításával, mint inkább a visszatükrözésével. Ez hasznos és kedvesen komoly félhomály, eloszlatja a gyermeki ijedelmeket, és megakadályozza a bűnbeesést. Az anyai ösztön csodálatra méltó megérzés, amelyben együtt vannak a szűz emlékei az asszony tapasztalataival: csak ez az anyai ösztön tudja, hogyan és miből kell megalkotni ezt a félhomályt. Semmi sem pótolja ezt az ösztönt. Egy kislány lelkének a kialakításában a világ valamennyi apácája nem ér annyit, mint egy anya.

Cosette-nek nem volt anyja. Neki csak anyái voltak, többes számban.

Jean Valjeanban, igaz, megvolt minden elképzelhető gyöngédség és aggódás, de ő mégiscsak öregember volt, aki ehhez bizony nem értett.

Márpedig ahhoz a nevelőmunkához, ahhoz a súlyos feladathoz, ami egy nő előkészítése az életre, mennyi, de mennyi hozzáértésre van szükség, hogy sikeresen harcoljunk meg azzal a mérhetetlen tudatlansággal, aminek a neve ártatlanság!

Egy lányt semmi sem érlel meg úgy a szenvedélyekre, mint a zárda. A zárda az ismeretlenre tereli a gondolatokat. Az önmagában visszahúzódó szív nem tudja kiönteni érzelmeit, tehát gyötrődik; nincs módja kitárulni, tehát bezárkózik önmagába. Ebből látomások sarjadnak, föltevések, találgatások, bimbózó regények, sóvárgott kalandok, képzeletbeli légvárak, olyan épületek, amelyek mindenestül a lélek mély sötétségében épülnek fel, komor és titokzatos lakások, ahová azonnal betelepszenek a szenvedélyek - mihelyt valaki kilép a zárdából, és ezen a réven bejuthatnak. A zárda olyan elnyomás, amelynek az egész életen át kell tartania, hogy diadalmaskodjék az emberi szíven.

Cosette, amikor távozott a zárdából, keresve sem találhatott volna nyugalmasabb és egyúttal veszélyesebb helyet a Plumet utcai háznál. Folytatása volt ez a magánynak s egyúttal kezdete a szabadságnak; elzárt kert, de szívós, dús, gyönyörű és illatozó benne a tenyészet; itt is ábrándozott, mint a zárdában, de már fiatalemberek sejlettek föl ábrándjaiban; itt is volt vasrács, csakhogy az utcára nyílt.

Mindazonáltal, mikor idekerült - ismételjük -, tulajdonképpen még gyermek volt. Jean Valjean neki ajándékozta ezt az elvadult kertet. - Csinálj benne, amit akarsz - mondta neki. Cosette ezzel szórakozott: sorra megbolygatta a bokrokat, megmozgatta a köveket, „állatokat” keresett alattuk; játszott benne, addig is, amíg majd az ábrándozásra kerül a sor; szerette ezt a kertet a rovarokért, amelyeket a fűben talált, a lábai alatt, addig, amíg majd a csillagokért szereti, amelyeket megpillant a faágak közt, a feje fölött.

Ezenkívül teljes szívből szerette apját, vagyis Jean Valjeant, ártatlan, gyermeki rajongással; ez avatta az ő szemében kívánatos és kedves cimborává az öreget. Emlékezhetünk rá, hogy Madeleine úr sokat olvasott, Jean Valjean megtartotta ezt a szokását; ennek a révén jó társalgó vált belőle; megvolt benne minden rejtett kincse és stíluskészsége az olyan alázatos és igaz értelemnek, amely a maga erejéből szerezte műveltségét. Maradt benne azért épp elegendő nyerseség ahhoz, hogy jóságát megízesítse; érdes volt az értelme, de szelíd a szíve. Valahányszor a Luxembourg-kertben voltak kettesben, hosszú magyarázatokat tartott neki mindenféléről: részben olvasmányai alapján, de részben fájdalmas élményei alapján is. Cosette feszülten figyelt, s közben a tekintete tétován ide-oda repdesett.

Ez az egyszerű ember kielégítette Cosette szellemi szükségletét, mint ahogy ez az elvadult kert a játékos kedvét. Mikor már jó sokáig hajszolta a pillangókat, lihegve ért oda apjához, és ezt mondta neki: - Jaj, milyen jót rohantam! - Apja homlokon csókolta.

Cosette imádta az öreget. Mindig a nyomában járt. Csak ott érezte jól magát, ahol Jean Valjean tartózkodott. Mivel pedig Jean Valjean sem a kerti házban, sem a kertben nem szeretett tartózkodni, Cosette is jobban érezte magát a kövezett kis hátsó udvarban, mint a virágokkal zsúfolt nagy kertben; jobban érezte magát a szalmafonatú székekkel bútorozott házikóban, mint a faliszőnyegekkel kárpitozott nagy szalonban, amely zsúfolva volt párnázott karosszékekkel.

Jean Valjean boldog volt, hogy ott lábatlankodik körülötte, s nemegyszer mosolyogva rászólt:

- Ugyan menj már haza! Hadd maradjak egy kicsit egyedül!

Cosette kedvesen és gyöngéden zsörtölődni szokott vele, amiben annyi a báj, valahányszor lány pirongatja így az apját:

- Papa, nagyon fázom magánál; mért nem tesz be ide szőnyeget meg kályhát?

- Kedves kislányom, nagyon sok ember van, aki többet ér nálam, s még csak födél sincs a feje fölött.

- Hát akkor mért van nálam tűz is, meg minden, ami kell?

- Azért, mert te nő vagy és gyerek vagy.

- Ugyan, hát a férfiaknak fázni kell és szenvedni kell?

- Bizonyos férfiaknak igen.

- Jó, akkor hát én olyan sokszor jövök majd ide, hogy muszáj lesz begyújtania!

Ezt is megkérdezte tőle:

- Papa, mért eszik ilyen silány kenyeret?

- Azért, mert, kislányom.

- Hát jó, ha maga ezt eszi, én is ezt eszem majd.

Ezután Jean Valjean fehér kenyeret evett, hogy Cosette-nek ne kelljen fekete kenyeret ennie.

Cosette csak homályosan emlékezett kisgyermek korára. Reggel és este imádkozott anyjáért, akit nem ismert. A Thénardier házaspár úgy maradt meg emlékében, mint két undorító, álombéli alak. Emlékezett rá, hogy „egyszer éjjel” vízért ment valami erdőbe. Úgy hitte, hogy ez nagyon messze volt Párizstól. Úgy rémlett neki, hogy az élete feneketlen mélységben kezdődött, s ebből épp Jean Valjean mentette ki. Gyermeksége - érzése szerint - az az időszak volt, amelyben semmi más nem volt körülötte, csak sok-sok százlábú meg pók meg kígyó. Mivel nem tudta teljes bizonyossággal, hogy leánya-e Jean Valjeannak, s hogy ez-e az ő apja, valahányszor este elalvás előtt elgondolkozott, úgy képzelte, hogy anyjának a lelke átszállt ebbe az öregbe, s így jött el hozzá, hogy vele maradjon.

Ha apja ült, ő odafektette arcát ősz hajára, némán egy könnycseppet ejtett rá, és ezt gondolta magában:

„Meglehet, hogy ez az ember az anyám!”

Cosette - zárdában, sötét tudatlanságban nevelkedett kislány létére, mivel az anyaság különben is teljesen érthetetlen a szüzeknek - végül is azt képzelte, hogy neki, bármily furcsa ezt kimondani, egyáltalán nem is volt anyja. Képzeletbeli anyjának még csak nevét sem tudta. Valahányszor elszánta magát és megkérdezte Jean Valjeantól, Jean Valjean hallgatott. Ha megismételte kérdését, az apja csak egy mosollyal felelt rá. Egyszer a kislány addig-addig követelőzött, hogy a mosolyra egy könnycsepp tett pontot.

Jean Valjeannak ez a némasága sötétbe burkolta Fantine-t.

Óvatosság volt ez? Tisztelet volt ez? Félelem volt ez, hogy ki ne szolgáltassa ezt a nevet vaktában másoknak, hanem csak az ő emlékezetében éljen?

Amíg Cosette kicsi volt, Jean Valjean szívesen beszélt neki az anyjáról; mióta fölserdült, többé nem tudta megtenni. Úgy érezte, hogy nem meri. Vajon Cosette miatt történt így? Vagy Fantine miatt? Szinte babonásan irtózott tőle, hogy ezt az árnyat bebocsássa Cosette gondolatvilágába, hogy a halottat harmadikként bevegye az életükbe. Minél szentebb volt neki ez az árny, annál félelmetesebbnek érezte. Csak Fantine-ra kellett gondolnia, máris érezte, hogy némaság nyűgözi. Felködlött szeme előtt abból a homályból valami, ami olyanféle volt, mint a szájon keresztbe tett ujj. Vajon mindaz a szemérem, ami megvolt Fantine-ban, s amit életében erőszakosan kitéptek belőle, vajon halála után visszaszállt belé, hogy szenvedélyesen őrködjék e halott békességén, és elszántan őrizze őt sírjában? Vajon Jean Valjean, tudtán kívül, ennek a kényszernek engedett? Mi hiszünk a halálban, mi semmi esetre sem vagyunk hajlandók elvetni ezt a misztikus magyarázatot. Ezért volt lehetetlen kimondania; legfőképpen Cosette előtt, ezt a nevet: „Fantine”.

Egyszer Cosette ezt mondta neki:

- Papa, ma éjjel álmomban láttam az anyámat. Két nagy szárnya volt. Anyám bizonyosan már életében is majdnem szent lehetett.

- A kínszenvedése révén - felelte rá Jean Valjean.

Különben Jean Valjean boldog volt.

Cosette, ha vele ment sétálni, büszkén, boldogan, túláradó szeretettel támaszkodott a karjára. Jean Valjean, mikor látta, hogy a lány csak rá pazarolja minden gyöngédségét, és teljesen beéri ővele, úgy érezte, hogy elolvad gyönyörűségében. A szerencsétlen férfin mennyei öröm áradt el, úgyhogy beleremegett; átszellemülten bizonygatta magában, hogy ez már élete fogytáig így tart; azt gondolta magában: hiszen tulajdonképpen nem is szenvedett ő annyit, hogy rászolgált volna erre a sugárzó boldogságra, és szíve mélyén hálát adott Istennek, mert megengedte, hogy őt, a nyomorultat, ez az ártatlan teremtés ennyire szeresse.

V
A rózsa ráébred, hogy ő ostromgép

Egyszer Cosette véletlenül belenézett a tükrébe, és magában felrikkantott: ejha! Szinte azt merte volna mondani, hogy szép. Ez furcsamód felkavarta. Egészen mostanáig nem törődött az arcával. Látta, de nem nézte meg magát a tükrében. Meg aztán egyre-másra odamondták neki, hogy csúnya; csak Jean Valjean mondta ilyenkor kedvesen: „De nem! De nem!” Mindegy, Cosette mindeddig csúnyának tartotta magát, és felületes gyermeki beletörődéssel ebben a meggyőződésben serdült fel. És tessék, a tükre egyszerre csak ugyanazt mondta neki, amit Jean Valjean: „De nem!” Egész éjjel nem aludt. „Hátha csinos vagyok? - gondolta magában. - Milyen érdekes is volna, ha csakugyan csinos volnék!” És eszébe jutottak az iskolatársai, akiknek a szépsége feltűnést keltett a zárdában, és ezt gondolta magában: „Ugyan, én is olyan volnék, mint ez meg ez a kisasszony?”

Másnap, már nem véletlenül, megint nézegette magát, és megingott: „Hol volt a józan eszem? - töprengett. - Nem, csúnya vagyok.” Pedig csak az történt, hogy rosszul aludt, karikás volt a szeme, az arca sápadt. Előző este nem ujjongott túlságosan, hogy hihetett a szépségében, de most szomorú volt, hogy már nem hihetett benne. Ezután már nem nézegette magát, és több mint két hétig megpróbált úgy fésülködni, hogy hátat fordított a tükörnek.

Esténként, vacsora után, rendszerint hímzett vagy más zárdai kézimunkával foglalkozott a szalonban, és Jean Valjean ott olvasgatott mellette. Egy ízben föltekintett a kézimunkájából, és kimondhatatlanul meghökkent attól, hogy mily nyugtalan tekintettel nézi őt az apja.

Más alkalommal, mikor az utcára ment, úgy rémlett neki, hogy valaki - akit nem látott - ezt mondja mögötte: „Csinos, de rosszul öltözik!” - „Ugyan - gondolta magában -, ez nem én vagyok. Én jól öltözöm, és csúnya vagyok.” Ezúttal bársonykalapban és gyapjúruhában volt.

Végül egyszer épp a kertben volt, és meghallotta, mikor a jó öreg Toussaint néni mondta: „Uram, nem veszi észre, hogy a mi kisasszonyunk napról napra csinosodik?” Cosette nem hallotta, mit felelt erre az apja, Toussaint szavai valahogy felzaklatták. Kisurrant a kertből, felment a szobájába, odaszaladt a tükörhöz - már három hónapja, hogy bele se nézett -, és felsikoltott. Elkáprázott önmagától.

Szép volt, csinos volt; igazat kellett adnia Toussaint-nek és tükrének. Alakja tökéletes volt, bőre megfehéredett, haja megfényesedett, kék szemében újfajta csillogás lobbant fel. Egy perc alatt teljes-tökéletesen tudatára ébredt szépségének, mint ahogy a napfény feltündöklik; különben a többiek már észrevették, Toussaint ki is mondta, s nyilván róla beszélt az a bizonyos járókelő, ezt már nem lehetett kétségbe vonni; megint lement a kertbe, királylánynak képzelte magát, s bár tél volt, úgy hallotta, hogy a madarak dalolnak, úgy látta, hogy az ég csupa arany, a fák napsugárban fürdenek, a bokrok virágba borulnak; átszellemülten, bolondul, kimondhatatlan elragadtatásban.

Viszont Jean Valjean úgy érezte, hogy keservesen - s ki tudja, miért? - elfacsarodik a szíve.

Az igazság az, hogy már bizonyos ideje rémülten látta, hogyan bontakozik ki a szépség napról napra tündöklőbben Cosette édes arcán. Mindenkinek mosolygó, neki gyászos hajnalhasadás volt ez.

Cosette már sokkal előbb szép volt, mielőtt ő maga ráébredt volna. De ez a váratlan ragyogás, amely lassacskán derült föl, és csak fokról fokra ölelte körül a lányka egész testét, az első naptól fogva bántotta Jean Valjean szomorú szemét. Érezte, hogy ezzel kizökken a kerékvágásból egy boldog élet, amely olyan boldog volt, hogy ő semmit sem mert változtatni rajta, mert attól tartott, hogy valamiképpen elrontja. Ez az ember, aki minden veszedelmet végigszenvedett, akinek sorsa vágta sebei még most is vérzettek, aki majdnem gonosztevő volt, és majdnem szentté vált, aki előbb a fegyház bilincseit cipelte, most pedig az örökké tartó becstelenség láthatatlan, de súlyos bilincseit cipeli: ez az ember, akit a törvény nem engedett ki karmaiból, akit bármely pillanatban megint elfoghattak, és tisztes magányából megint kihurcolhattak a közmegvetés nyilvánossága elé, ez az ember mindent elfogadott, mindent megértett, mindent megbocsátott, mindent áldott, mindent szeretett, és a gondviseléstől, az emberektől, a törvényektől, a társadalomtól, a természettől, a világtól semmi egyebet nem kért, csak egyet: hogy Cosette szeresse őt!

Hogy Cosette tovább is szeresse őt! S az Isten ne vessen gátat e gyermekszív elé, hogy hozzá jöhessen, és vele maradhasson! Ha Cosette szereti, az neki gyógyulás, megnyugvás, békesség, kielégülés, kárpótlás, jutalom! Ha Cosette szereti, akkor ő boldog! Többet nem kíván. Mondhatták volna neki: Akarsz-e boldogabb lenni? Ezt felelte volna rá: Nem. Az Isten is mondhatta volna neki: Akarod a mennyországot? Ezt felelte volna rá: Kárát vallanám.

Minden - ami ezt a helyzetet megzavarhatta volna, akár csak felületesen is - úgy megrémítette, mintha most valami egészen más következnék. Pontosan sohasem tudta, mi lehet a női szépség: de ösztönösen megérezte, hogy valami szörnyűség lehet.

Ezt a szépséget, amely a szeme láttára egyre diadalmasabban és pompásabban tárult ki mellette a kislány ártatlan és lenyűgöző arcán, ő rémülten szemlélte a maga csúnyaságának, a maga vénségének, a maga nyomorúságának, a maga kivetettségének, a maga csüggedésének mélyéről.

Ezt gondolta magában: „Milyen szép! De velem, velem mi lesz?”

Különben éppen ez volt a különbség az ő szeretete és egy anya szeretete közt. Az a látvány, amely őt meggyötörte, egy anyának örömet szerzett volna.

Az első tünetek hamarosan mutatkozni kezdtek.

Miután Cosette egyszer kimondta magában: „Csakugyan szép vagyok!” - másnaptól fogva már gondosan öltözködött. Eszébe jutott annak a bizonyos járókelőnek a megjegyzése: csinos, de rosszul öltözködik - mintha valami jóshely légárama csapta volna meg, de mindjárt szét is foszlott, előbb azonban meggyökereztette szívében az egyik csírát ama kettő közül, amelyek később majd át- meg átfonják a nő egész életét: az egyik a hiúság, a másik a szerelem.

Mihelyt hinni kezdett a szépségében, egyszerre kitárult egész nőisége. Irtózott a gyapjútól, szégyellte a bársonyt. Apja soha semmit sem tagadott meg tőle. Rögtön megtanulta a kalap, a ruha, a köpeny, a cipellő, a kézelő, a divatos szövet, a helyénvaló szín tudományát, azt a tudományt, amely valahogy különösen bájossá, kifürkészhetetlenné és veszedelmessé varázsolja a párizsi nőt. Az észbontó nő kifejezést a párizsi nőre találták ki.

Egy hónap sem telt bele, és a kis Cosette ebben a Babylone utcai remeteségben Párizsnak nem csupán egyik legcsinosabb hölgye lett, ami nem csekélység, hanem egyik „legízlésesebben öltözködő” hölgye is, ami jóval több. Szeretett volna találkozni azzal a bizonyos „egyénnel”, hadd lássuk, mit mondana most, és szerette volna „helyrebillenteni a fejét”! Annyi bizonyos, hogy tetőtől talpig bájos volt, és csalhatatlanul tudta, mi a különbség egy Gérard-kalap meg egy d’Herbaut-kalap[894] között.

Jean Valjean aggodalmasan szemlélte ezt a mohó nekilendülést. Érezte, hogy ő már élete fogytáig csak mászni tud, legfeljebb lépegetni, s most látta, hogy Cosette-nek szárnyai nőnek.

Különben elegendő volt egyetlen pillantás Cosette toalettjére, s egy nő azonnal megállapította volna, hogy nincs anyja. Cosette teljesen mellőzött bizonyos ízlésbeli árnyalatokat, bizonyos különleges konvenciókat. Például egy anya megmondta volna neki, hogy leánynak nem való damasztselyem ruhában járni.

Mikor Cosette legelőször ment sétálni fekete damasztselyem ruhájában és körgallérjában s fehér kreppkalapjában, Jean Valjeannal karonfogva indult, vidáman, sugárzón, rózsásan, büszkén, ragyogón.

- Papa - mondta -, hadd hallom, milyen vagyok ebben a toalettben?

Jean Valjean, mintha némi irigység csendült volna a hangjában, kesernyésen felelt rá:

- Helyes vagy! - Séta közben éppen olyan volt, mint máskor is. Otthon aztán megkérdezte Cosette-től.

- Azt a ruhádat meg kalapodat, tudod, már nem veszed fel többet?

Ez Cosette szobájában történt. Cosette odafordult a ruhásszekrény fogasa felé, amelyen elnyűtt intézeti ruhája lógott, és ezt felelte:

- Ezt a maskarát? Papa, mit akarsz, mit csináljak vele? Ó, még csak az kellene! Nem, én ugyan föl nem veszem többé ezeket a rondaságokat. Ezzel a vacakkal a fejemen olyan lennék, mint borzaskata kisasszony.

Jean Valjean nagyot sóhajtott.

Mostantól fogva feltűnt neki, hogy Cosette - aki ezelőtt folyton azért könyörgött, hogy maradjanak otthon, s ezt hajtogatta: „Papa, itthon, magával kettesben, sokkal jobban érzem magam!” - most folyton azért rimánkodott, hogy menjenek sétálni. Igaz is, mért van az embernek csinos alakja és pompás toalettje, ha nem azért, hogy mutogassa?

Az is feltűnt neki, hogy Cosette már nem szerette olyan nagyon a hátsó kis udvart. Mostanában szívesebben tartózkodott a kertben, és örömest sétálgatott a rácskerítés mentén. Jean Valjean elkomorodott, s be se tette a lábát a kertbe. Ott lapult a maga hátsó kisudvarában, mint a kutya.

Cosette, mivel tudta, hogy szép, elveszítette az öntudatlan szépség báját; pedig ez a báj egészen kivételes, mert a természetességgel tetézett szépségre nincs emberi szó, és nincs imádandóbb, mint a tündöklő ártatlanság, amely csak megy a maga útján, s tudtán kívül egy édenkert kulcsát tartja a kezében. De ha egyszerű bájából veszített is, visszanyerte azt tűnődő és komoly kedvességében. Egész egyéniségéből - amelyet átitattak az ifjúság, az ártatlanság és a szépség örömei - valami megejtő mélabú áradt.

Ebben az időben történt, hogy Marius, hat hónap múltán, újra meglátta őt a Luxembourg-kertben.

VI
Kezdődik az ütközet

Cosette begubózott - mint ahogy Marius is -, de csak egy szikra kellett neki, hogy lángra lobbanjon. A sors a maga titokzatos és végzetes türelmességével lassan-lassan közelebb hozta egymáshoz ezt a két teremtést - mind a kettő robbanásig telítve volt a szenvedély tomboló villamos feszültségével, s mind a kettő halálosan bágyadozott miatta -, ezt a két lelket, amelyek úgy hordták méhükben a szerelmet, mint ahogy két felhő hordja a villámot, és amelyeknek előbb-utóbb össze kellett ütközni, és egymásba kellett olvadni egyetlen szemvillanásban, mint ahogy két felhő egyesül egyetlen villámlásban.

A szerelmi regényekben annyira elcsépelték már az „egyetlen szemvillanás”-t, hogy végül már szinte pellengérre állították. Manapság már alig-alig merné valaki azt mondani egy emberpárról, hogy „meglátni és megszeretni egymást egy pillanat műve volt”. Pedig bizony így szeretnek egymásba az emberek, és csakis így. Ami még hozzájárul, az mind járulék, és csak később következik. Nincs kézzelfoghatóbb valóság, mint két lélek elemi erejű megrázkódtatása, mikor ezt a szikrát egymásba pattintják.

Abban a bizonyos percben, amikor Cosette tudtán kívül olyan pillantást vetett Mariusra, hogy felzaklatta vele, Marius sem sejtette, hogy ő is olyan pillantást vetett Cosette-re, amellyel fölzaklatta.

Viszonozta a jót is, a rosszat is, amit a lány tett vele.

Már hosszabb ideje úgy nézte és úgy fürkészte Mariust, ahogy lányok szoktak nézni és fürkészni: úgy, hogy másfelé nézett. Marius még csúnyának látta Cosette-et, mikor Cosette már szépnek találta Mariust. De mivel a fiatalember nem törődött vele, ő is teljesen közömbös maradt.

De azért nem bírta elfojtani magában azt a beismerést, hogy a fiatalembernek szép a haja, szép a szeme, szépek a fogai, kedves a hangja - hallotta, mikor pajtásaival beszélgetett -, járása, bízvást mondhatjuk, lompos, de azért van benne valami egyéni kellem, hogy az arca értelmet sugároz, hogy egész egyénisége nemes, finom, egyszerű és büszke, és végül, hogy bár szegényes külsejű, de jó megjelenésű fiatalember.

Azon a napon, amikor tekintetük összevillant, és végre egy csapásra értésre adták egymásnak azokat a legelső megfoghatatlan és kimondhatatlan mondanivalókat, amiket a tekintet eldadog, Cosette először semmit sem értett meg. Gondolataiba mélyedt, miközben hazament az Ouest utcai lakásba, mert Jean Valjean, rendes szokása, szerint most hat hétre ideköltözött. Mikor másnap felébredt, elábrándozott erről az ismeretlen fiatalemberről, aki nagyon sokáig közömbösen és hidegen viselkedett, most azonban szemlátomást érdeklődik iránta, és a leghalványabb nyoma sem volt benne olyan érzésnek, hogy kellemes neki ez az érdeklődés. Sőt, inkább neheztelt is egy kissé erre a fölényes gavallérra. Harci vágy motoszkált benne. Remélte, hogy most aztán végre megbosszulja magát, és minden ízében gyerekes öröm töltötte el erre a gondolatra.

Mivel tudta, hogy szép, erősen érezte - bár még nem egészen világosan -, hogy van fegyvere. A nők úgy játszadoznak a szépségükkel, mint a kisfiúk a zsebkésükkel. Megsebesítik magukat vele.

Emlékszünk még Marius tétovázásaira, szívdobogásaira, riadalmaira. Csak ült a padján, és nem közeledett. Ez bosszantotta Cosette-et. Egyszer ezt mondta Jean Valjeannak:

- Papa, sétáljunk egy kicsit arrafelé. - Mivel látta, hogy Marius nem jön felé, ő ment feléje. Efféle esetekben minden nő olyan, mint Mohamed.[895] Meg aztán furcsa: fiatalembernél az igaz szerelem legelső tünete a bátortalanság, leánynál a vakmerőség. Ez meglepő, pedig a magyarázata igen egyszerű: férfi és nő közeledni igyekszik egymáshoz, éspedig úgy, hogy mindegyik fölveszi a másiknak a tulajdonságait.

Ezen a napon Cosette tekintete megbolondította Mariust, Marius tekintete felzaklatta Cosette-et. Marius bizakodón ment haza, Cosette nyugtalanul. Ettől a naptól fogva imádták egymást.

Cosette-nek az első érzése zűrzavaros és feneketlen szomorúság volt. Úgy rémlett neki, hogy egyik napról a másikra sötétség támadt a lelkében. Nem ismert önmagára. A lányok lelkének a fehérsége olyan, mint a hó: alkotóeleme a hideg és az öröm. A szerelem megolvasztja: ez az ő napja.

Cosette nem tudta, mi a szerelem. Sohasem ejtették ki előtte ezt a szót földi értelemben. Azokban a világi kottákban, amelyeket behoztak a zárdába, a szerelem szót zöngelem vagy szénelem helyettesítette. Persze próbára tették a nagyok képzeletét az efféle rejtvények: Ah! Mily elbűvölő a zöngelem! Vagy: A szánalom még semmiképp se szénelem! De Cosette sokkal fiatalabb korban távozott a zárdából, hogysem sokat törte volna a fejét, mi is az a „zöngelem”. Tehát nem tudott nevet adni annak, amit most érzett. De vajon kevésbé beteg az ember csak azért, mert nem tudja a betegsége nevét?

Szerelme annyival is szenvedélyesebb volt, mert öntudatlanul lett szerelmes. Nem tudta, vajon ez jó vagy rossz, hasznos vagy veszélyes, szükséges vagy halálos, örök vagy múlandó, megengedett vagy tilos: ő szerelmes volt. Nagyon meghökkent volna, ha valaki rászól: Nem alszik? Hisz ez megengedhetetlen! Nem eszik? Hisz ez nagyon helytelen! Nehezen lélegzik, és erős szívdobogása van? Hisz ez nem való! Elpirul és elsápad, ha egy bizonyos fekete ruhás egyén felbukkan egy bizonyos zöld fasor végében? Hisz ez szörnyűség! - Nem értette volna meg, s ezt felette volna rá: Hogy lehetek olyasmiben hibás, amiről nem tehetek, és amiről semmit sem tudok?

Úgy esett, hogy ez a bimbózó szerelem éppenséggel olyasmi volt, ami legjobban illett mostani lelkiállapotához. Afféle távoli imádás volt ez, néma révület, egy ismeretlen istenítése. Nem volt ez más, mint a fiatalság feltündöklése a fiatalság előtt, az éjjeli álom, amely regénnyé lett; s mégis álom maradt, a vágyva vágyott ábrándkép, amely végre valósággá vált és megtestesült, de még nem volt neve, s nem volt benne se hiány, se hiba, se igény, se tökéletlenség; röviden: ez a távoli és eszményinek maradt szerelmes volt, az alakot öltött ábrándkép, amely végre valósággá vált és megtestesült, de még nem volt neve, s nem volt benne se hiány, se hiba, se igény, se tökéletlenség; röviden: ez a távoli és eszményinek maradt szerelmes volt, az alakot öltött ábrándkép. Ebben az első időszakban bármily kézzelfoghatóbb és közelebbi találkozás megriasztotta volna Cosette-et, aki félig-meddig még mindig a zárda torzító ködében úszott. Megvolt és összevegyült benne a gyermekek minden félelme és az apácák minden félelme. Még most is szivárgott szép lassacskán egész lényéből és mindent megvacogtatott körülötte az a zárdai szellem, amellyel öt esztendő alatt teleszívta magát. Ebben a lelkiállapotában nem udvarló kellett neki, nem is szerelmes, hanem egy látomás. Úgy kezdte imádni Mariust, mint valami testetlen bűbájt, ragyogást, tüneményt.

Mivel pedig az ártatlanság felsőfoka tőszomszédja a kacérkodás felsőfokának, nagy bátran rámosolygott a fiatalemberre.

Napról napra türelmetlenül várta a séta óráját, találkozott Mariusszal, kimondhatatlanul boldognak érezte magát, és azt hitte, hogy őszintén feltárja minden gondolatát Jean Valjeannak, mikor ezt mondja neki:

- Milyen pompás ez a Luxembourg-kert!

Marius és Cosette álmaikban egymásnak éltek. Nem beszélgettek, nem köszöntek egymásnak, nem ismerték egymást; találkoztak, és mint a mennybolt csillagai, amelyeket millió meg millió mérföld választ el egymástól, azért éltek, hogy egymásban gyönyörködjenek.

Így történt, hogy Cosette szép lassacskán kivirult: szép és szerelmes nő lett belőle, akiben szépsége tudatos, szerelme öntudatlan; s ráadásul még kacér nő is, ártatlanul.

VII
Szomorúságra még nagyobb szomorúság

Akármilyen helyzetbe kerül az ember, vannak megérzései. Az öreg és örök anyatermészet némán figyelmeztette Jean Valjeant, hogy Marius itt van. Jean Valjean a lelke legmélyéig reszketett. Jean Valjean nem látott semmit, nem tudott semmit, mégis feszült figyelemmel fürkészte a homályt, amelyben élt, mintha érezné, hogy egyfelől valami új keletkezik, másfelől valami régi összeomlik. A Jóisten mély értelmű törvénye, hogy Mariust is ugyanaz az anyatermészet figyelmeztette: minden tőle telhetőt megtett, hogy elrejtőzzék az „apa” elől. Néha mégis megesett, hogy Jean Valjean észrevette. Marius már egyáltalán nem viselkedett természetesen. Idétlenül óvatoskodott, és félszegen vakmerősködött. Már nem jött egészen közel hozzájuk, mint azelőtt; távolabb ült le, és onnan rajongott a lányért; könyvet tartott a kezében, s úgy tett, mintha olvasna; ki miatt tett úgy? Azelőtt a régi ruhájában jött el, most mindennap az új ruháját vette fel; valószínű volt, hogy bodorította a haját, a szeme furcsán állt, kesztyűt is viselt; röviden: Jean Valjean szívből utálta ezt a fiatalember.

Cosette nem árulta el magát. Voltaképpen nem tudta pontosan, mi van vele, de pontosan megérezte, hogy ez főbenjáró dolog, tehát titkolnia kell.

Jean Valjean kelletlenül látta, hogy az a divatrajongás, amely Cosette-et megszállta, összefüggésben van az ismeretlen fiatalembernek azzal a megrögzött szokásával, hogy mindig az új ruháját veszi fel. Talán véletlen volt ez, kétségtelenül, bizonyosan, de fenyegető véletlen.

Cosette előtt sohasem hozta szóba ezt az ismeretlent. Egyszer azonban mégsem tudott uralkodni magán, és elvakult kétségbeesésében kíméletlenül leeresztette a mérőónt balsorsa mélyére, s megjegyezte:

- No, ez a fiatalember is afféle kényeskedő lehet!

Egy évvel ezelőtt Cosette kislányos közömbösséggel ezt felelte volna rá: - Dehogyis, inkább kellemes. Tíz év múlva, Marius szerelmével szívében, ezt felelte volna: - Kényeskedő, rá se tudok nézni! Igaza van, papa! - De életének és szívének ebben a mostani állapotában beérte annyival, hogy fölényes nyugalommal ezt felelte:

- Az a fiatalember? Ugyan!

Mintha most látta volna először életében.

„Milyen buta vagyok! - gondolta magában Jean Valjean. - Hiszen még észre sem vette! És még én mutatom meg neki!”

Ó, együgyű öregek! Ó, bölcs gyermekek!

Ezeknek a szenvedéssel és gonddal terhes fiatal éveknek, az első szerelem heves küszködéseinek az első akadályok ellen még egy törvénye van: a lányt semmiféle csapdában sem lehet megfogni, a fiatalember mindegyikbe beleesik. Jean Valjean titkos háborút indított Marius ellen, amiről Mariusnak - szenvedélyének és korának lenyűgöző korlátoltságában - sejtelme sem volt. Jean Valjean lépten-nyomon csapdát állított neki; más-más órában jöttek, más-más padra ültek, néha ottfelejtette a zsebkendőjét, néha meg egyedül jött a Luxembourg-kertbe; Marius vakon belerohant minden kelepcébe; és Jean Valjean akárhány kérdőjelet állított az útjába, ő mindegyikre gyanútlanul igennel válaszolt. Cosette viszont begubózott látszólagos közömbösségébe és rendíthetetlen nyugalmába, úgyannyira, hogy Jean Valjean erre a következtetésre jutott: Ez a tökfilkó halálosan szerelmes Cosette-be, azonban Cosette rá se hederít.

De azért fájdalmasan meg-megremegett a szíve. Bármely pillanatban üthetett az óra, amikor Cosette mégiscsak szerelmes lesz. Vajon nem közömbösséggel kezdődik-e minden?

Cosette csak egyetlenegyszer követett el hibát, és ezzel megrémítette az apát. Mikor háromórás tartózkodás után fölállt a padról, hogy hazainduljanak, a lány megszólalt:

- Máris?

Jean Valjean nem hagyta abba a Luxembourg-kerti sétákat, mert nem akart feltűnést okozni, és legfőképpen attól tartott, hogy ezzel fölkelti Cosette figyelmét; de a két szerelmesnek e végtelenül boldog órái alatt miközben Cosette rá-rámosolygott a mámoros Mariusra, aki csak ezt látta meg, és aztán már semmi mást nem látott a világon, csak ezt a sugárzó imádott arcot - Jean Valjean Mariusra szögezte villámló és félelmetes tekintetét. Ámbár szentül hitte, hogy végre-valahára kiirtott magából minden gonosz érzületet, mégis - ha Marius ott volt - voltak néha olyan pillanatai, hogy azt hitte: megint kitör belőle a vad düh, és újra felbuzognak és a fiatalember ellen lázadnak lelkének régi sötét indulatai, hiszen valamikor mérhetetlen harag forrt szívében. Szinte úgy érezte, hogy ismeretlen tűzhányók képződnek benne.

Ejnye! Ez az egyén itt van! Mit keres itt? Idejött, itt settenkedik, szimatol, vizsgálódik, próbálkozik! Azt mondta: mit? Miért ne? Itt ólálkodott az ő, Jean Valjean élete körül! Itt ólálkodik a boldogsága körül, hogy megfogja és elrabolja!

Jean Valjean folytatta: „Igen, ez az! Mit keres itt! Kalandot! Mit akar? Futó viszonyt! És én! Mit? Hát azért voltam én a legnyomorultabb s aztán a legboldogtalanabb ember, hát azért éltem hatvan évet megalázottan, hát azért szenvedtem végig minden elképzelhető szenvedést, hát azért öregedtem meg úgy, hogy nem is volt fiatalságom, hát azért éltem család nélkül, szülők nélkül, barátok nélkül, asszony nélkül, gyermekek nélkül, hát azért áztattam véremmel annyi követ, annyi bozótot, annyi mezsgyét, véges-végig annyi falat, hát azért voltam szelíd, mikor durvák voltak hozzám, és jó, mikor rosszak voltak hozzám, hát azért lettem mindezek ellenére újra tisztességes ember, hát azért bántam meg minden rosszat, amit elkövettem, s azért bocsátottam meg minden rosszat, amit ellenem elkövettek, hogy akkor, amikor kárpótlást kaptam, akkor, amikor mindez véget ért, akkor, amikor már-már a célnál vagyok, akkor, amikor az enyém az, amit akarok - jól van, rendben van, megfizettem érte, megszolgáltam -, akkor mindez elillanjon, tovarebbenjen, és elveszítsem Cosette-et, elveszítsem az életemet, az örömömet, a lelkemet, csak azért, mert ennek a nagy mamlasznak kedve szottyant idejönni, a Luxembourg-kertbe csatangolni!” Ekkor halottas és furcsa lángolás vetett lobot a szemében. Már nem úgy nézte, mint ember az embert; nem is úgy, mint ahogy ellenség nézi az ellenséget. Olyan volt, mint a szelindek, amely szemmel tartja a tolvajt.

A többit tudjuk. Marius ezentúl is egyre-másra követte el a balfogásokat. Egyszer nyomon követte Cosette-et egészen az Ouest utcáig. Más alkalommal beszélt a kapussal. A kapus is beszélt, és megkérdezte Jean Valjeant:

- Uram, ki az a kíváncsi fiatalember, aki ön iránt érdeklődött nálam? - Másnap Jean Valjean olyan gyilkos tekintetet lövellt Marius felé, hogy Marius végre észbe kapott. Egy hét múlva Jean Valjean kiköltözött. Megesküdött, hogy többé se a Luxembourg-kertbe, se az Ouest utcába nem teszi be a lábát. Visszament a Plumet utcába.

Cosette nem panaszkodott, nem szólt egy szót sem, nem kérdezett semmit, nem kutatta, hogy ennek vagy annak mi lehet az oka; abban a korban volt, amikor már fél az ember, hogy a veséjébe látnak, és hogy elárulja magát. Jean Valjean egyáltalán nem ismerte az efféle gyötrelmeket - pedig csak ezek az édes gyötrelmek -, és ő csak épp ezeket nem tapasztalta soha; ez volt az oka, hogy nem értette meg Cosette hallgatásának súlyos jelentőségét. Csak annyit vett észre, hogy a lány búnak eresztette fejét, s ő maga elkomorodott. Egyik is, másik is tapasztalatlanságának az áldozata volt. Egyszer próbát tett. Megkérdezte Cosette-től:

- Van kedved elmenni a Luxembourg-kertbe?

Cosette sápadt arca felsugárzott.

- Van - mondta rá.

Odamentek. Azóta három hónap telt el. Marius már nem járt oda. Marius nem volt ott.

Másnap Jean Valjean megint megkérdezte Cosette-től:

- Van kedved elmenni a Luxembourg-kertbe?

Szomorúan és szelíden ezt mondta rá:

- Nincs.

Jean Valjeant szíven ütötte ez a szomorúság és ez a szelídség.

Mi történt ebben a nagyon fiatal és máris nagyon kifürkészhetetlen lélekben? Vajon mi teljesedik ki benne? Mi érte Cosette lelkét? Jean Valjean néha nem feküdt le, hanem csak üldögélt az ágya mellett, fejét tenyerébe hajtotta, s álló éjszakákon át ezen töprenkedett: „Vajon mit forgat a fejében Cosette?” - és elábrándozott mindenfélén, amiken Cosette elábrándozhatott.

Ó, ezekben a pillanatokban mily fájdalmasan tekintett vissza a zárakra, erre a szűzi hegycsúcsra, az angyaloknak erre az otthonára, az erénynek erre a megközelíthetetlen jégmezőjére! Mily reménytelen rajongással varázsolta maga elé azt a zárdakertet, amely tele volt ismeretlen virágokkal és bezárt szüzekkel; amelyből minden illat és minden lélek egyenesen a mennybe száll! Mennyire imádta ezt az örökre bezárult édent, amelyből önként távozott, és esztelenül leszállt a földre! Mennyire megbánta áldozatkészségét és ostobaságát, hogy Cosette-et visszahozta a világba, ó, sajnálatra méltó hőse az áldozatosságnak, akit torkon ragadott és földre sújtott a tulajdon önfeláldozása. Ó, hányszor elmondta magában: „Mit cselekedtem?!”

Egyébként Cosette-nek mindebből semmit sem árult el. Sem rosszkedvét, sem felháborodását. Mindig egyformán derűs és jóságos volt. Jean Valjean modora gyöngédebb és atyaibb volt, mint eddig bármikor. Legfeljebb abból lehetett volna következtetni elkedvetlenedésére, hogy a szokottnál is jóságosabb volt.

Viszont Cosette bágyadozott. Szenvedett, mert nem láthatta Mariust, éppúgy, mint ahogy ujjongott, mikor láthatta: bár különösképpen tudattalanul. Mikor Jean Valjean megszüntette megszokott sétáit, női ösztöne halkan azt súgta neki a szíve mélyén, hogy nem szabad elárulnia, mennyire szívügye a Luxembourg-kert, és hogy ha közömbösséget színlel, apja majd megint elviszi oda. De múltak a napok, a hetek és a hónapok. Jean Valjean némán tudomásul vette Cosette néma belenyugvását. A lány megbánta ezt. Elkésett vele. Azon a napon, amikor újra elment a Luxembourg-kertbe, Marius már nem volt ott. Marius tehát eltűnt; vége, mitévő legyen? Vajon rátalál-e még valaha? A szíve úgy elfacsarodott, hogy semmiképp sem bírt megkönnyebbülni, sőt napról napra jobban sajgott; azt se tudta már, tél van-e vagy nyár, nap süt-e, vagy esik az eső, dalolnak-e a madarak, a dáliák nyílnak-e vagy a százszorszépek, a Luxembourg-kert kedvesebb-e vagy a Tuileriák kertje, túlságosan vagy gyengén keményítette-e ki a mosónő a fehérneműt, amit hazahozott, olcsón vagy drágán vásárolt-e be Toussaint néni: mindig búsongott, mindig révedezett, mindig csak ugyanazt a gondolatot forgatta a fejében, szeme révetegen és üvegesen meredt előre, mint mikor valaki a sötétben arra a fekete és láthatatlan pontra szegezi a tekintetét, ahonnan épp eltűnt a jelenés.

Különben ő sem mutatott meg magából Jean Valjeannak semmi mást, csak sápadtságát. Előtte továbbra is mindig kedves arcot öltött.

Ez a sápadtság nagyon is szembeszökő volt, úgyhogy Jean Valjean felfigyelt rá:

- Mi bajod?

Ezt felelte rá:

- Semmi bajom sincs.

S mivel észrevette, hogy apja is szomorú, kisvártatva újra megszólalt:

- Papa, talán rosszul érzi magát?

- Én? Dehogyis - hangzott a felelet.

Ez a két ember határtalanul szerette egymást, megható ragaszkodással; már nagyon régóta csak egymásnak éltek, s most mindketten szenvedtek egymás mellett, egymás miatt, de nem beszéltek róla, nem nehezteltek egymásra, csak mosolyogtak.

VIII
A rablánc

Kettejük közül Jean Valjean érezte magát szerencsétlenebbnek. A fiatalságnak van valami saját belső derűje, még bánataiban is.

Időnként Jean Valjean annyira szenvedett, hogy gyerekessé vált. A fájdalomnak az a sajátsága, hogy kiváltja a férfiból a benne lappangó gyermeket. Leküzdhetetlen érzése volt, hogy Cosette kisiklik a kezéből. Küzdeni akart érte, visszatartani, fellelkesíteni őt valami külső és csillogó pompával. Ezek a gyerekes és egyúttal öreges ötletek, mint az imént említettük, épp a gyerekességük révén, arra az igen találó felismerésre vezették, hogy a paszomány mennyire lenyűgözi a lányok képzeletét. Egy ízben szemtanúja volt, amint Coutard gróf, Párizs városparancsnoka, lóháton, teljes díszben végigvonult az utcán. Megirigyelte ezt a csupa arany embert; ezt gondolta magában: mekkora boldogság volna, ha magára ölthetné ezt a lenyűgöző díszruhát; Cosette belekáprázna, ha meglátná ebben; karon fogná Cosette-et, és odavezetné a Tuileriák vasrácsa elé, fegyverrel tisztelegnének neki, és ez kielégítené Cosette-et, és kiverné fejéből azt a gondolatot, hogy a fiatalembereket nézegesse.

Ezeket a szomorú gondolatokat váratlan megrázkódtatás súlyosbította.

Azóta, hogy a Plumet utcába költöztek, itteni magányos életükben volt egy szokásuk. Egyszer-másszor kirándultak megnézni a napfölkeltét; az effajta kedves szórakozás éppen azoknak való, akik belépnek az életbe, és éppen azoknak, akik kilépnek belőle.

Annak, aki szereti a magányt, a hajnali séta éppoly kellemes, mint az éjszakai séta, sőt még kellemesebbé teszi a természet ujjongása. Az utcák üresek, de a madarak dalolnak. Cosette, maga is kismadár, szeretett korán kelni. Az ilyen hajnali kirándulást mindig előző este beszélték meg. Apja indítványozta, ő elfogadta. Úgy szervezték, mint egy összeesküvést, sötétben indultak, s ez mindig boldog örömmel töltötte el Cosette-et. A fiatalok szeretik az ilyen ártatlan különcködéseket.

Jean Valjean, tudjuk, szeretett néptelen helyeken járni, magányos, zugokban, isten háta mögötti tájakon. Párizs sorompóinak a közelében, már szinte bent a városban, holmiféle silány földek voltak; nyáron némi hitvány gabona termett rajtuk; ősszel meg, az aratás után, olyanok voltak, mintha nem learatták, hanem lenyúzták volna róluk a termést. Jean Valjean szeretett kijárni ezekre a földekre. Cosette nem unatkozott itten. A férfinak a magányosságot jelentette ez, a lánynak a szabadságot. Itt visszavedlett gyereklánnyá, futkározott, szinte játszhatott, levette a kalapját, odatette Jean Valjean térdére, és virágot szedett csokorba. Nézte a pillangókat a virágokon, de nem fogta meg; a szelídség és a szánalom együtt születik a szerelemmel, és a leány, akiben egy reszkető és törékeny eszménykép él, megkönyörül a pillangó szárnyain. Füzért font pipacsokból, a fejére tette, s mikor a nap rátűzött, egészen átjárta s bíborba vonta, hogy szinte lángolt; mintha parázskoszorúval koronázta volna ezt a friss, rózsaszínű arcot.

Szokásos hajnali kirándulásaikat akkor is megtartották, mikor az életük megszomorodott.

Tehát 1831 csodálatos, derűs ősze kicsalogatta őket, és egy októberi reggelen kirándultak, s már hajnaltájt odaértek a maine-i sorompóhoz. Nem is hajnal volt ez, csak a virradati derengés: lenyűgöző és riasztó pillanat. Imitt-amott néhány csillagzat a halvány és határtalan égboltozaton, a föld merő fekete, az ég merő fehér, a fűszálak megborzonganak, a hajnali szürkület rejtelmes varázsa mindenen. Valahol, tüneményes magasságban, mintha a csillagok közé keveredett volna, pacsirta trillázott, és szinte úgy rémlett, hogy ennek a csöpp madárnak a himnusza a határtalan világűrhöz lecsillapította a végtelenséget. Keleten, az acélfényben világosodó látóhatáron kirajzolódott a Val-de-Grâce sötét tömbje; kupolája mögött fölkelt a káprázatos Venus csillag; olyan volt, mint egy lélek, amely kiröppen a sötét épületből.

Békesség és csönd mindenütt; az országúton senki; lent az oldalában hol itt, hol ott fölsejlett egy-egy munkás, amint a munkahelye iránt baktatott.

Jean Valjean az út menti fasorban leült egy ácsműhely kapuja előtt heverő gerendákra. Arccal az útnak fordult, háttal a napnak; a napfölkeltéről egészen megfeledkezett; olyan vak révületbe hullt, amelyben az egész lélek magába zárkózik, amely még a szemet is megbénítja: éppen olyan, mint a börtönzárka. Vannak elmélkedések, amelyeket függőlegesnek lehetne mondani; ha az ember a mélybe merült, időbe telik, míg a felszínre kapaszkodik. Jean Valjean efféle álmodozásba merült. Cosette-re gondolt, arra, hogy milyen boldogság volna, ha semmi sem ékelődött volna kettejük közé; arra a ragyogásra, amelyet a lány az ő életére árasztott, arra a ragyogásra, amely lelkének a lélegzése volt. Majdnem boldog volt ebben az álmodozásban. Cosette mellette állt, s a rózsálló felhőket bámulta.

Cosette egyszerre csak felkiáltott:

- Papa, mintha jönnének amonnan!

Jean Valjean föltekintett.

Cosette-nek igaza volt.

Az az országút, amely az egykori maine-i sorompóhoz vezet, tudvalevőleg a Sévres utca folytatása, és a belső körút derékszögben szeli át. Onnan, ahol az országút és a körút összeér, épp a keresztezés felől, zsivaj hallatszott, ami ilyen korai órában szinte megmagyarázhatatlan, és mintha összetorlódott szekerek bukkantak volna fel. A körútról valami felismerhetetlen, alaktalan tömeg fordult be az országútra.

Egyre nagyobbodott, szemlátomást nyugodtan haladt, de csupa ingerültség és zúgás volt ez a nyugalom; szekérnek látszott, de nem lehetett kivenni a rakományát. Lónyerítés, kerékzörgés, kiáltozás, ostorpattogás. Körvonalai fokozatosan kirajzolódtak, bár még mindig elmosódtak a sötétben. Csakugyan szekér volt, az imént kanyarodott ki a körútról az országútra, és a sorompó felé tartott, amelynek a közelében Jean Valjean volt; utána még egy szekér jött, éppilyen, aztán egy harmadik, aztán egy negyedik; egymás után hét szekér vonult, úgyhogy a lovak feje az előző szekér saroglyáját érte. A szekereken árnyak hánykolódtak ide-oda, szikrák villantak a szürkületben, mintha kivont kardok lettek volna, csörgés hallatszott, mintha bilincseket ráznának, és ez közeledett, a zsivaj erősödött, az egész oly félelmetes jelenség volt, amilyen csak az álmok mélyéből szokott felbukkanni.

Amint közeledett, alakot öltött és kirajzolódott a fák mögött, halványan, mint egy jelenés; az alaktalan tömeg feltisztult; a lassacskán fölkelő nap fakó derengést vetített erre a síri és mégis eleven nyüzsgésre, az árnyalakok fején halott-arcok bontakoztak ki, és íme, mi volt ez:

Hét szekér vonult libasorban az úton. Az első hat furcsa alkotmány volt. Hasonlítottak a hordószállító szekerekhez; két kerékre afféle hosszú létrákat helyeztek rá, s ezek elöl kettős kocsirudat alkottak. Minden szekérbe, helyesebben minden rúdpár közé négy lovat fogtak, egymás mögé. Ezeken a létrákon furcsa emberfürtök vonszolódtak. A vaksi derengésben nem lehetett látni ezeket az embereket, inkább ki kellett találni. Minden szekéren huszonnégy, minden oldalon tizenkettő, háttal egymásnak, arccal a járókelők felé, lelógó lábbal, így haladtak ezek az emberek; és a hátuk mögött volt valami, ami csörgött: rablánc, és a nyakukon volt valami, ami csillogott: nyakvas. Mindegyik külön nyakvasat kapott, de a lánc közös volt; úgyhogy ha ennek a huszonnégy embernek történetesen le kellett szállni a szekérről és gyalogolni, megbonthatatlan egység fogta össze őket, s kénytelen-kelletlen úgy kígyóztak a földön ezzel a bilincshátgerincükkel, mint a százlábú. Minden szekéren elöl és hátul egy-egy puskás ember állt, mindegyik a lánc egy-egy végén. A nyakvasak négyszögletesek voltak. A hetedik szekér oldalt belécezett, de födetlen négykerekű szállítókocsi volt, hat ló húzta, és csörömpölt rajta a nagy rakás vasüst, öntöttvas edény, serpenyő meg lánc, köztük pedig néhány gúzsba kötött ember hevert kinyúltan: nyilván betegek. A szállítókocsi lécein át látszott, hogy ócska drótfonattal van kibélelve: ez valamikor kínzóeszköz lehetett.

Ezek a szekerek a kövezet közepén vonultak. Kétoldalt két-két sorban lépkedtek a visszariasztó külsejű őrök, háromszögletű csákóval a fejükön, mint a Direktórium katonái: ruhájuk csupa folt, csupa lyuk, csupa mocsok; ez az egyenruha, mint a rokkantak maskarája, nadrágjuk, mint a gyászhuszároké, félig szürke, félig kék, valóságos cafat, vörös vállrojtok, sárga fegyverszíjak, gyíklesők, puskák és vasvégű botok - afféle szedett-vedett népség. Ezeket a fogdmegeket mintha ocsmány koldusokból és pökhendi hóhérokból gyúrták volna össze. Az az ember, aki nyilván a parancsnokuk volt, postakocsis ostort tartott a kezében. Ezek a részletek, amelyek a szürkületben még elmosódtak, a fokozatosan felderülő nappali világosságban egyre jobban és jobban kirajzolódtak. A menet elején és végén lovas csendőrök léptettek, komoran, kivont karddal kezükben.

A menet oly hosszú volt, hogy mikor az első szekér a sorompóhoz ért, az utolsó éppen csak hogy kikanyarodott a körútról.

Párizsban nem ritka eset, hogy - honnan, honnan nem - összesereglik egy csomó ember, és pillanatok alatt tömeggé tömörül: ilyen tömeg tolongott és bámészkodott most is az országút két szélén. Hallatszott, amint a szomszédos sikátorokban átkurjongatnak egymásnak az emberek, és kopogtak a kertészek facipői, akik odaszaladtak, hogy megnézzék, mi történt.

A létráskocsikon összezsúfolt emberek némán tűrték a zötyögtetést. A kora reggeli didergéstől fakóra vált az arcuk. Vászonnadrág volt mindegyiken, és meztelen lábukon facipő. Egyéb ruházatukat csak a nyomor szeszélye válogathatta össze. A maskarájuk elképzelhetetlenül elütött egymástól; nincs szomorúbb, mint a toprongyos bohóc. Lyukas posztókalapok, kátrányos sapkák, mocskos vászonsatyakok, munkászubbony s mellette szakadt könyökű fekete frakk; sokuknak női kalap volt a fején, némelyeknek kosár a tökfedőjük; emitt szőrös mellek látszottak, amott a ruhák foszlányain keresztül tetoválások tünedeztek elő, szerelmi templomok, lángoló szívek, Cupidók. Némelyiken pikkelysömör látszott, másokon valami beteges vörösség. Két-három ember számára szalmakötél volt odahurkolva a szekér keresztrúdjához, úgy lógott le, mint valami kengyel, ez tartotta a lábukat. Az egyiknek olyasmi volt a kezében, mint holmi fekete kő, időnként a szájához emelte, s úgy látszott, bele-beleharap: kenyér volt, azt majszolta. Itt minden szem vagy merev, fénytelen volt, vagy pokoli tűzben szikrázott. A fedezet katonái szitkozódtak; a megbilincselt rabok nem is szusszantak; időnként hallatszott, amint botütés csattan egyiknek-másiknak a vállán vagy a fején; némelyik ásított; rongyaik iszonyatosak voltak; lábaik lógáztak, vállaik hullámzottak, fejük összeverődött, bilincseik megcsörrentek, szemük vadul fellobogott, kezük ökölbe szorult, vagy ernyedten szétnyílt, mint a halottak keze; a menetet harsányan kacagó gyereksereg zárta.

Ez a szekérsor, így mindenestül, maga volt a megtestesült gyász.

Nyilvánvaló, hogy ha holnap vagy egy óra múlva lecsap rá egy felhőszakadás, utána még egy, utána a harmadik, ezek az ütött-kopott rongyok átáznak, s ha egyszer átnedvesedtek, ezek az emberek többé nem száradnak meg, s ha egyszer összefagytak, többé nem engednek föl, hogy vászonnadrágjukat a zuhatag odatapasztja a csontjukhoz, vízzel telnek meg a facipők, és az ostorcsapások sem bírják elhallgattatni fogaik vacogását, a bilincs továbbra is nyűgözi őket a nyakuknál fogva, lábaik továbbra is lógtak; lehetetlenség volt meg nem borzongania annak, aki látta ezeket az emberi lényeket így összebilincselve, amint gyötrődtek a fagyos őszi fellegek alatt, prédájául az esőnek, az északi szélnek, a légáramlás minden vad szeszélyének, mint a fák és mint a kövek.

A botütések még a betegeknek is kijutottak, akik gúzsba kötve hevertek a hetedik szekéren, mozdulatlanul, mintha úgy hányták volna ide őket, mint holmi nyomorúsággal megtömött zsákokat.

Hirtelen felbukkant a nap; szemkápráztató ragyogás lobbant fel keleten, és szinte tűzbe borította ezeket az ádáz fejeket. A nyelvek megoldódtak; röhej, káromkodás, kornyikálás robbant ki belőlük, mint a tűz. A vízszintesen áradó fény szinte kettészelte az egész sort: megvilágította a fejeket és törzseket, sötétben hagyta a lábakat és a kerekeket. A gondolatok kiültek az arcokra; ez a pillanat rémületes volt; az álarcok lehulltak, s démonok vicsorodtak ki alóluk, elvadult lelkek meztelenedtek le mindenestül. Ez az emberboly, hiába tűzött rá a fény, csak sötét maradt. Néhány vidámabb fickó tollcsövet dugott a szájába, s tetveket fújt belőlük a csődületre, és főleg a nőket célozták meg; a hajnal, a fekete árnyékok révén, még jobban kihangsúlyozta ezeknek az arcoknak a siralmasságát; egyetlenegy se volt köztük, akit ne torzított volna el a nyomorúság; és ez oly iszonyatos volt, hogy szinte villámcikázássá változtatta a napfényt. A menet élén haladó szekér emberrakománya rázendített Désaugiersnek akkoriban divatos egyvelegére, a Vesta-szűzre; tébolyult jókedvvel torkuk szakadtából kornyikáltak; a fák gyászosan rázúgtak; az utat szegélyező fasorokban ácsorgó polgárok ábrázatán hülye boldogság ömlött el, amint hallgatták e kísértetek trágár nótázását.

Ebben a menetben együtt volt minden emberi hitványság, zűrzavaros összevisszaságban; megvolt itt mindenfajta állati arcszög, öregek, fiatalok, kopasz koponyák, ősz szakállak, pimasz szörnyetegek, mogorva csüggetegek, vad vicsorgások, őrült vonaglások, sapkás disznópofák, valóságos lányfejű fiatalok, csigás hajfürtökkel a halántékukon, gyermeki s éppen ezért borzalmas arcok, csontvázzá aszott fejek, csak éppen hogy nem voltak még halottak. Az első szekéren volt egy néger; azelőtt talán rabszolga volt, s most összevethette kétféle bilincseit. Ezekről az arcokról lerítt az ijesztő elaljasodás, a becstelenség; a süllyedésnek ezen a fokán a feneketlen elkorcsosulást valamennyien feneketlen mélységekben érték meg; a bárgyúsággá torzult tudatlanság éppen olyan volt itt, mint a kétségbeeséssé torzult értelem. Ezeket az embereket nem lehetett megkülönböztetni egymástól, hiszen szemre valamennyi a mocsár színe-virága volt. Világos, hogy akárki állította össze ezt a mocskos menetet, nem osztályozta őket. Ezeket az egyéneket csak úgy találomra bilincselték és párosították össze, valószínűleg betűrendes összevisszaságban, és csak úgy tővel-heggyel hányták föl ezekre a szekerekre. Azonban ha a borzalmakat csoportosítják, annak végül is mindig meglesz az eredője; ha szerencsétleneket összeadnak, mindig megkapják az összeget; minden bilincsből érzelmi közösség született, és minden szekérrakománynak megvolt a maga jellege. A nótás szekéren kívül volt üvöltöző szekér; a harmadik kéregetett; volt olyan, amely a fogait csikorgatta; egy másik megfenyegette a bámészkodókat; volt, amelyik Istent káromolta; az utolsó néma volt, mint a sír. Dante azt hihette volna, hogy a pokol hét bugyra vonul el előtte.

Elítéltek baljóslatú vonulása ez a bűnhődésre, nem az Apokalipszis félelmetes villámló szekerén, hanem sokkal gyászosabban, a halálraítéltek kordéján.

Az egyik őr időnként úgy tett a kampósbotjával, mintha meg akarná kavarni ezt az ember-szemétrakást. A tömegben egy öregasszony rájuk mutatott az ujjával, s ezt mondta egy ötéves kisfiúnak: „Vigyázz, rosszcsont, odakerülsz!”

Minthogy a nótázás meg a szitkozódás egyre hangosabb lett, az, aki szemlátomást a fedezet parancsnoka volt, csettintett egyet a korbácsával, és erre a jeladásra, se szó, se beszéd, oly irtózatosan záporoztak a botütések a hét szekér emberrakományára, mintha jégeső kopogott volna rajtuk; sokan üvöltöttek, dühtől tajtékzottak; ez még tetézte a kölykök élvezetét, akik odarohantak, mintha légyrajok lepték volna el a friss sebeket.

Jean Valjean szeme rémülten kimeredt. Ez már nem is szembogár volt; üres ablaküveg volt ez, ami egyes szerencsétlen embereknél a szem helyébe lép; mintha nem érzékelné a valóságot, hanem csak borzalmak és sorscsapások visszfénye lángol benne. Nem a látnivalót nézte: látomása volt. Föl akart állni, elfutni, megszökni; a lábát sem bírta megmozdítani. Néha vannak látványok, amik megbénítják és kővé dermesztik az embert. Őt is mintha odaszögezték volna, megdermedt, elképedt, s kimondhatatlan zűrzavaros szorongással töprengett magában: mi lehet ez a halálos hajsza, és honnan buggyant ki ez az alvilág, amely így felzaklatja? Egyszerre csak a homlokához kapott, mint rendszerint mindenki, akinek hirtelen megvilágosodik az emlékezete; eszébe jutott, hogy csakugyan ez az a bizonyos útvonal, s mindig megteszik ezt a kerülőt, hogy ne találkozzanak véletlenül a királlyal, mert ez a fontainebleau-i úton mindig megtörténhetett - s hogy harmincöt évvel ezelőtt ő is ezen a sorompón vonult ki.

Cosette is éppen így megrémült, csak más okból. Semmit sem értett az egészből; a lélegzete is elállt; nem hitte, hogy valóság az, amit látott; végre felsikoltott:

- Papa, kik ezek itt, ezeken a szekereken?

Jean Valjean ezt felelte:

- Fegyencek.

- Hová mennek?

- A gályákra.

Ebben a pillanatban a botozás, mintha száz kéz szaporázta volna, megsűrűsödött, kardlapozás vegyült bele, olyan volt, mintha korbácsok és botok megtébolyodtak volna; a fegyencek meggörnyedtek, undorító meglapulás lett a fenyítés eredménye, valamennyien elnémultak, ádázkodó tekintettel, mint a láncra vert farkasok. Cosette egész teste reszketett; megint megszólalt:

- Papa, ezek is emberek?

- Olykor - felelte rá a nyomorult.

Csakugyan gályarabok voltak; hajnalban indultak a Bicętre-ből s rátértek a Mans felé vezető útra, hogy elkerüljék Fontainebleau-t, mert akkor épp ott volt a király. E miatt a kerülő miatt három-négy nappal tovább tartott ez az irtózatos utazás; de persze helyes a kerülő út, hogy a király személyét megkíméljék ettől a kínos látványtól.

Jean Valjean leverten tért haza. Az efféle találkozások megrázkódtatást okoznak, s még az emlékük is olyan, mint az idegizgalom.

Jean Valjean, miközben Cosette-tel visszatért a Babylone utcába, nem is hallotta meg, hogy a lány egyre-másra tette fel neki a kérdéseket afelől, amit az imént láttak; valószínűleg sokkal jobban emésztette a megrendülése, hogysem meghallotta volna a lány szavait, és felelhetett volna neki. Csak este, mikor Cosette elbúcsúzott tőle, hogy lefeküdjék, csak akkor hallotta meg, amint a lány halkan, mintha magában beszélne, ezt mondta: - Azt hiszem, hogy ha valamelyik utamba akadna, Istenem, ha csak meglátnám, menten belehalnék!

Véletlenül úgy adódott, hogy e megrendítő nap után másnap, már nem tudom, milyen hivatalos ünnep kapcsán, ünnepségeket rendeztek Párizsban: díszszemle a Mars-mezőn, csónakos párviadal a Szajnán, színielőadások a Champs-Élysées-n, tűzijáték az Étoile téren, kivilágítás mindenütt. Jean Valjean sutba dobta a megszokott házirendet, és elvitte Cosette-et ezekre a szórakozásokra, hogy kiverje fejéből az előző nap emlékét, és hogy egész Párizs kacagó forgataga elhomályosítsa benne azt a förtelmes látványt, amely lepergett a szeme előtt. A díszszemle volt az ünnep fénypontja, ennek pedig egészen természetes következménye az egyenruhák valóságos kavargása; Jean Valjean fölvette nemzetőr díszruháját, s belsejében homályosan olyasmit érzett, hogy menekül. Egyébként ezzel a sétával, úgy látszik, elérte célját. Cosette kötelességének érezte, hogy kedvében járjon apjának, s különben is mindenféle látványosság újszerű volt neki, tehát fiatalosan friss és természetes szívességgel fogadta a szórakozást, és nem is nagyon fintorgatta az orrát attól a túlcsorduló ujjongástól, amit úgy hívnak, hogy népünnepély; Jean Valjean csakugyan azt hitte, hogy sikerült neki, amit akart, és hogy annak az utálatos látványnak nyoma sem maradt a lányban.

Néhány nappal ezután egy szép napsütéses reggelen a kerti teraszon voltak kettesben; így Jean Valjean megint megszegte azt a házirendet, amelyet magára szabott, és Cosette is azt a szokását, amelyet a szomorúság kényszerített rá, hogy mindig a szobájában marad: Cosette fésülködőköpenyben volt, abban a kora reggeli háziruhában, amely oly bájosan leplezi a lányokat, mint a ködfelhő a csillagot; fejét beragyogta a napfény, arca rózsállott a pompás alvástól, az elérzékenyült öregúr szeretettel nézte, s ő egy százszorszép sziromleveleit tépdeste. Cosette nem ismerte ezt a bájos mondókát: Szeretlek... egy kicsit, szívből... igazán... Ugyan ki taníthatta volna rá? Ösztönszerűen, ártatlanul tépdeste a virágot, és nem sejtette, hogy a százszorszép sziromleveleit tépdesni annyi, mint kivallatni egy szívet. Ha volna negyedik Grácia, amelynek Melankólia a neve, és mosolyogna, ez olyan volna, mint ez a Grácia. Jean Valjeant megigézték ezek az apró ujjak, amint a virágszirmokkal babráltak, s mindenről megfeledkezett ennek a gyermeklánynak a sugárzásában. Mellettük a bozótban vörösbegy trillázott. Fehér felhők suhantak át az égbolton, oly fürgén, mintha épp most szabadultak volna ki valahonnan. Cosette tovább is elmerülten tépegette a virágszirmokat; mintha törte volna a fejét valamin; bizonyosan valami mulatságos dolgon; egyszerre csak oldalt fordította fejét, lassan és finoman, mint egy hattyú, és ezt kérdezte Jean Valjeantól:

- Papa, ugyan mi az, hogy gálya?

NEGYEDIK KÖNYV
Segítség a mélyből talán segítség a magasból

I
Testi seb, lelki gyógyulás

Így aztán az életük egyre jobban beborult.

Már csak egyetlenegy szórakozásuk maradt, ami azelőtt a boldogságuk volt: elmenni az éhezőkhöz, és kenyeret vinni nekik, s a fagyoskodókhoz, és ruhát vinni nekik. Ezekre a szegénylátogatásokra Cosette gyakran elkísérte Jean Valjeant: ezekben újra átélték, legalább bizonyos mértékben, régi szívbéli örömeiket; és néha, amikor jó napjuk volt, amikor sok fájdalmat enyhítettek, és sok kisgyereket jóllakattak és felruháztak, ilyenkor este Cosette kissé földerült. Ebben az időszakban látogattak el Jondrette-ék nyomortanyájára.

A látogatást követő napon Jean Valjean reggel megjelent a kerti házban, nyugodtan, mint rendszerint, de a bal karján széles, egészen gyulladt, egészen elüszkösödött seb tátongott; égési sebnek látszott, s ő úgy ahogy megmagyarázta. E sebesülése miatt több mint egy hónapig lázas volt, és nem mozdulhatott ki. Orvosról hallani sem akart. Ha Cosette erre unszolta, ezt mondta rá: „Hívasd el az állatorvost.”

Cosette reggel és este kötözte, átszellemült arccal és angyali boldogsággal, hogy tehet érte valamit; Jean Valjean úgy érezte, hogy újra elárad rajta az egész régi életöröme, félelmei és szorongásai szétfoszlanak, és csak elnézte Cosette-et, s ezt gondolta magában: „Ó, áldott sebesülés! Ó, áldott betegség!”

Cosette apja betegsége miatt kiköltözött a kerti házból, s megint megszerette a kis vityillót és a hátsó udvart. Majdnem minden napját Jean Valjean mellett töltötte, és kedvelt könyveiből felolvasott neki. Főképpen útleírásokból. Jean Valjean újjászületett; régi boldogsága újra felragyogott, káprázatos sugárzásban; a Luxembourg-kert, az ismeretlen ifjú sétáló, Cosette elhidegülése - most lelkének ezek a fellegei mind szétfoszlottak. Végre ezt gondolta magában: „Mindezt csak úgy képzeltem. Vén bolond vagyok.”

Olyan boldog volt, hogy szinte alig érintette a borzalmas és egészen váratlan találkozás a Thénardier családdal a Jondrette-féle nyomortanyán. Sikerült elmenekülnie, szerencsére nyoma veszett, mit törődött a többivel! Csak sajnálta ezeket a nyomorultakat, ha rájuk gondolt. Most ugyan börtönben ülnek, s már nem árthatnak neki, gondolta magában, de milyen nyomorult sorsra jutott ez a szánalomra méltó család!

A maine-i sorompónál látott undorító menetről Cosette soha többé nem beszélt.

A zárdában a Szent Matildról nevezett nővér zenére tanította Cosette-et. Cosette-nek olyan hangja volt, mint egy poszátának, akibe leánylélek költözött, s esténként a sebesült szegényes lakásában szomorú dalokat énekelt, amelyek Jean Valjeant felvidították.

Megjött a tavasz, s ebben az évszakban olyan csodálatra méltó volt a kert, hogy Jean Valjean ezt mondta Cosette-nek:

- Sohasem mégy le a kertbe, azt akarom, hogy menj ki sétálni.

- Ahogy akarod, papa - mondta rá Cosette.

S hogy engedelmeskedjék apjának, újra sétálgatni kezdett a kertben, többnyire egyedül, mert Jean Valjean - mint már futólag említettük - valószínűleg attól tartott, hogy a rácskerítésen át megláthatják, s ezért úgyszólván sohasem ment ki a kertbe.

Jean Valjean sebesülése meghozta a bánatok enyhülését.

Mikor Cosette látta, hogy apja már nem szenved annyira, és már gyógyul és boldognak látszik: a lány olyan örömet érzett, amely szelíden és természetesen áradt el rajta, úgyhogy észre se vette. Aztán beköszöntött március hava, a nappalok hosszabbodtak, a tél eltakarodott, s a tél mindig magával visz valamit bánatainkból; aztán beköszöntött április, a nyárnak ez a hajnalhasadása, frissen, mint minden hajnalhasadás, vidáman, mint minden gyermekkor, csak néha-néha sírdogál egy kicsit, mint az újszülött, mert ő is az. Ebben a hónapban bűbájos fények villannak a természetben, az égből áradnak, a felhőkből, a fákból, a rétekből és a virágokból az ember szívébe.

Cosette még sokkal fiatalabb volt, hogysem ez az áprilisi ujjongás - amely olyan volt, mint ő - át ne itatta volna. Észrevétlenül, sejtelme sem volt róla, a búskomorság elpárolgott a lelkéből. Tavasszal világosság derül a szomorú lelkekben, mint ahogy délben világosság derül a pincékben, Cosette maga sem volt már oly nagyon bánatos. Ez így volt, ámbár benne nem is vált tudatossá. Reggel, tíz órakor, reggeli után, amikor csak sikerült apját egy negyedóráig a kertbe csábítania, és amikor kivitte sétálni a terasz elé a napra, és sebesült karját támogatta: észre se vette, hogy minduntalan elkacagja magát, és hogy boldog.

Jean Valjean elbűvölten látta, hogy a lány megint felfrissült és nekipirosodott.

„Ó, áldott sebesülés!” - mondogatta egyre magában.

És hálás volt érte Thénardier-éknak.

Mikor a sebe begyógyult, megint megkezdte magányos alkonyati sétáit.

Tévedés volt azt hinni, hogy az ember egyedül csatangolhat Párizs lakatlan tájain úgy, hogy kaland nélkül megússza.

II
Plutarchos néni könnyűszerrel
megmagyaráz egy bizonyos jelenséget

Egyik este a kis Gavroche nem evett semmit; eszébe jutott, hogy hiszen tegnap este se vacsorázott; ez már tűrhetetlen volt. Elhatározta, hogy megpróbál vacsorát szerezni. Nekivágott, elkóborolt, messze túl a Salpétrięre-en; elhagyott tájék ez, itt bőven van zsákmány; ahol senki sincs, ott mindig talál az ember valamit. Eljutott egy telepig, úgy rémlett neki, hogy ez Austerlitz falu.

Mikor egyszer régebben errefelé kódorgott, észrevett egy ódon kertet; egy öregember meg egy öregasszony járt-kelt benne, s volt ebben a kertben egy szemrevaló almafa. Az almafa mellett afféle gyümölcsöskamra volt, be se zárták rendesen, onnan bizony gyerekjáték volt egy almát elkaparintani. Egy alma: vacsora, egy alma: az élet. Ami vesztét okozta Ádámnak, megmenthette Gavroche-t. A kert oldalában elhagyatott sikátor húzódott; nem volt kikövezve, s kétoldalt házak helyett bokrok szegélyezték; a sikátort élő sövény választotta el a kerttől.

Gavroche megindult a kert irányában; rábukkant a sikátorra, megismerte az almafát, helyén találta a gyümölcsöskamrát, megvizsgálta az élő sövényt; egy élő sövény: egy ugrás! A nap nyugovóra hajolt, a sikátorban egy lélek se, az időpont megfelelő. Gavroche már-már nekidurálta magát az ugrásnak, de hirtelen megtorpant. Bent a kertben beszélgettek. Gavroche bekukucskált a sövény egyik hézagán.

Kétlépésnyire tőle, a sövény tövében, a túlsó oldalon, pontosan ott, ahova terve szerint a sövényen át kibukkant volna, kőtömb hevert, olyan volt, mint egy kőpad, és ezen a padon üldögélt a kertbéli öregember, az öregasszony pedig előtte állt. Az öregasszony zsörtölődött. Gavroche, kissé tapintatlanul, kihallgatta.

- Mabeuf úr! - kezdte az öregasszony.

„Mabeuf! - gondolta magában Gavroche. - Ez aztán vicces név.”

Az öregúr füle botját se mozdította a megszólításra. Az öregasszony megismételte:

- Mabeuf úr!

Az öregúr továbbra is a földre szegezte ugyan a szemét, de rászánta magát, hogy felel neki:

- Mi az, Plutarchos néni?

„Plutarchos néni! - gondolta magában Gavroche. - Ez is vicces név.”

Plutarchos néni újra rákezdte, s az öregúr most már kénytelen volt beszédbe elegyedni vele.

- A háztulajdonos haragszik ránk.

- Miért?

- Három negyedévvel tartozunk neki.

- Három hónap múlva majd néggyel tartozunk.

- Azt mondja, hogy kilakoltatja önt.

- Kimegyek.

- A zöldségeskofa is követeli a pénzét. Már aprított fát se ad. Mivel fűt majd a télen? Nem lesz fánk.

- De lesz napsütés.

- A mészáros nem hitelez tovább, nem hajlandó már húst adni.

- Ez épp kapóra jön. Úgyis nehezen emésztem a húst. Nehéz étel.

- Hát akkor mi lesz vacsorára?

- Kenyér.

- Csakhogy a pék azt követeli, hogy törlesszünk valamit, és azt mondja, hogy ha nincs pénz, nincs kenyér.

- Jól van.

- És hát mit eszik majd?

- Van almánk, saját termés!

- De uram, pénz nélkül mégsem lehet élni.

- Nincs pénzem.

Az öregasszony elment, az öregúr egyedül maradt. Elgondolkodott. Gavroche is gondolkodott. Már majdnem egészen besötétedett.

Gavroche fejtörésének első eredménye ez lett: ahelyett, hogy átugrott volna a sövényen, lekuporodott a tövében. A bokrok aljában a gallyak kissé szétnyíltak.

- Nini - rikkantotta magában Gavroche -, hálófülke! - és meglapult benne. A háta majdnem Mabeuf apó kőpadjához simult. Hallotta a nyolcvanéves öregember lélegzését.

Most aztán vacsora helyett megpróbált aludni.

Éber alvás volt ez, úgy aludt, mint a nyúl. Gavroche azonban szundikálás közben is figyelt.

Az alkonyatban fakó égbolt fakó színbe vonta a földet, a sikátor pedig ólomszín vonal volt a sötét bokrok sora közt.

Ezen a halvány szalagon egyszerre csak két árnyalak bukkant fel. Az egyik elöl ment, a másik bizonyos távolságban mögötte.

- Nini, két pofa! - dünnyögte Gavroche.

Az elülső árnyalak nyilván hajlott hátú, gondolatokba mélyedt öreg polgár volt, ütött-kopott ruhában, lassan, öregesen lépkedett, a csillagos estében sétálgatott.

A másik nyúlánk, izmos, vékony dongájú volt. Lépését az elülsőnek lépéséhez igazította; de járásának szándékos lassításán azért rugalmasság és élénkség érzett. Ezen az árnyalakon volt ugyan valami megnevezhetetlenül ijesztő és nyugtalanító, egyébként egész megjelenése olyan volt, amit akkoriban elegánsnak neveztek: divatos kalap, jól szabott, valószínűleg finom szövetből való, derékban szűkített fekete kabát. Fejét keményen, mégis finoman tartotta, s kalapja alól a szürkületben fiatalember halvány arcéle sejlett föl. Ez a fiatalember rózsát tartott a szájában. Gavroche jól ismerte ezt a második árnyalakot: Montparnasse volt.

A másikról semmit sem tudott volna mondani, legfeljebb annyit, hogy öreg bácsi.

Gavroche azonnal figyelni kezdett.

E két sétáló közül az egyiknek nyilván valami szándéka volt a másikkal. Gavroche jó helyen volt ahhoz, hogy láthassa a fejleményeket. A hálófülke, éppen a legjobbkor, rejtekhellyé lett.

Montparnasse embervadászaton, ebben az idő tájban, ezen a környéken: ez félelmetes volt. Gavroche érezte, hogy gamin-szíve megremeg: sajnálta az öreget.

Mitévő legyen? Beavatkozzék? Hogy tudná az egyik erőtlen megsegíteni a másikat? Montparnasse-nak meg se kottyant volna. Gavroche pontosan tudta, hogy ennek a félelmetes tizennyolc éves banditának előbb az öreg, utána pedig a kisfiú: csak egy-egy falat.

Miközben Gavroche a fejét törte, már lecsapott a támadó, hirtelen és kegyetlenül. Így csap le a tigris a vadszamárra, így csap le a pók a légyre. Montparnasse váratlanul elhajította a rózsát, ráugrott az öregre, galléron kapta, megmarkolta és összeakaszkodott vele, és Gavroche alig bírt uralkodni magán, hogy fel ne sikoltson. Egy pillanat múlva az egyik ember a másik alatt hevert: összenyaklott, hörgött, vonaglott, kőkemény térd nyomta a mellét. Csakhogy éppenséggel nem az volt alul, akit Gavroche gondolt. Mert Montparnasse hevert a földön, s az öreg kerekedett fölébe.

Mindez Gavroche-tól néhány lépésnyire történt.

Az öreg felfogta a csapást, és visszaadta, de oly irtózatos erővel adta vissza, hogy a támadó és az áldozat egy szempillantás alatt szerepet cserélt.

„Ejha, ez aztán kemény öreglegény!” - gondolta magában Gavroche.

És nem bírta megállni, hogy ne tapsoljon. Csakhogy ez a taps kárba veszett. A két verekedő ember meg sem hallotta: teljesen lefoglalták és szinte megsüketítették egymást, mind a kettő zihált viaskodás közben.

Csönd lett. Montparnasse nem kapálózott tovább. Gavroche ezt suttogta: „Vajon meghalt?”

Az öreg egy szót sem szólt, nem is kiáltott. Fölállt, és Gavroche hallotta, hogy odaszólt Montparnasse-nak:

- Állj fel!

Montparnasse fölállt, de az öreg nem engedte el. Montparnasse meghunyászkodott, és vicsorgott, mint a farkas, ha a bárány elkapná.

Gavroche nézett és fülelt, igyekezett a szemét a fülével erősíteni. Pompásan szórakozott.

Elnyerte a jutalmát ennek a megfeszített figyelésnek. Sikerült röptében elkapnia ezt a párbeszédet, amelynek a sötétség valahogy tragikus hangsúlyt adott. Az öreg kérdezett. Montparnasse felelt.

- Hány éves vagy?

- Tizenkilenc.

- Erős vagy és egészséges. Miért nem dolgozol?

- Unalmas.

- Mi a foglalkozásod?

- Semmittevés.

- Beszélj komolyan. Tehetnék valamit érted? Mi akarsz lenni?

- Rabló.

Csönd lett. Az öreg nyilván gondolataiba mélyedt. Mozdulatlanul állt, és nem eresztette el Montparnasse-t.

A fiatal, izmos és rugalmas bandita közben-közben meg-megrázkódott, mint a csapdába esett vadállat. Nekilendült, megpróbált gáncsot vetni, eszeveszetten vonaglott, kézzel-lábbal igyekezett kisiklani. Az öreg, mintha észre se vette volna, fél kézzel lefogta amannak a két karját, a lebírhatatlan testi erő fölényes közömbösségével.

Jó ideig tartott az öregember töprenkedése, de aztán keményen a szemébe nézett Montparnasse-nak, kissé hangosabbra fogta a hangját, és a körülöttük hömpölygő homályban valamiféle ünnepélyes szózatot intézett hozzá; Gavroche egyetlen szótagot sem szalasztott el belőle:

- Fiam, te puszta tunyaságból a legkeservesebb életmódra adtad a fejedet. Á, te kijelented, hogy semmittevés a foglalkozásod! Készülj munkára! Láttál már egy bizonyos borzalmas gépet? Hengermű a neve. Alattomos és kegyetlen alkotmány, óvakodni kell tőle; ha elkapja a kabátod szárnyát, mindenestül belekerülsz magad is. Ilyen gép a naplopás. Állj meg, amíg még van rá idő, és menekülj! Különben véged van; hamarosan a fogaskerekek közé kerülsz. Ha egyszer elkapott, tégy le minden reményről. Munkára, naplopó, vége a henyélésnek! A könyörtelen munka vaskeze megragadott. Kenyeret keresni, munkát vállalni, kötelességet teljesíteni nem akarsz! Vállalni az emberi közösséget neked unalmas! Hát jó! Majd vállalsz mást. A munka törvény; aki nem fogadja el, mert unja, majd megkapja mint kényszermunkát. Nem akarsz munkás lenni, rabszolga leszel. A munka csak azért enged el téged, hogy másfelől újra elkapjon; nem akarsz a barátja lenni, rabszolgája leszel! Á, nem vállaltad a becsületes emberi fáradságot, majd megkapod a kárhozottak verejtékezését. Ahol a többiek dalolnak, te majd hörögsz. Messziről, a mélyből látod majd dolgozni a többi embert, azt hiszed, hogy pihennek. A földműves, az arató, a matróz, a kovács fényözönben jelenik meg majd előtted, mint valami édenkert boldog emberei. Hogy sugárzik az üllő! Szántani, kévét kötni: ez aztán az öröm! A szelek szárnyán suhanó bárka: micsoda gyönyörűség! Te, naplopó, szakadj meg, húzd az igát, sürögj-forogj, rohanj! Hej, te igavonó barom a pokol szekerében, húzd az istrángodat! Hát a semmittevés volt az életcélod! Hohó, egyetlen hét, egyetlen nap, egyetlen óra sem lesz az életedben keserves hajsza nélkül. Ha terhet emelsz, csak kínok árán emelheted. Minden újabb percben recsegnek-ropognak az izmaid. Ami másoknak pehelykönnyű, te azt sziklának érzed. A legegyszerűbb dolgok megsúlyosodnak. Körülötted az élet borzalmassá torzul. Menni, jönni, lélegzeni: mind irtózatos munka lesz neked. Százfontos súlynak érzed majd a tüdődet. Megoldhatatlan kérdés lesz, hogy erre menj-e vagy inkább amarra. Akárki, ha el akar menni hazulról, kinyitja az ajtaját, szabad az útja, s máris kint van. Ha te ki akarsz menni, nyílást kell vágnod a falon. Mit tesz mindenki, hogy kijusson az utcára? Mindenki lemegy a lépcsőn; te ellenben széthasogatod az ágylepedődet, sávonként kötéllé csomózod, aztán kilépsz az ablakodon, és ezen a zsinóron függeszkedel majd a mélység fölött, és ez éjszaka történik, viharban, zivatarban, orkánban; és ha a kötél rövidebb a kelleténél, csak egy módod van lejutni: lezuhanni. Lezuhanni vaktában a mélységbe, akármilyen magasságból, s mibe? Abba, ami odalent van, az ismeretlenbe. Vagy pedig fölkapaszkodol a kandalló kürtőjében, s vállalod a kockázatot, hogy összeégsz; vagy pedig az árnyékszék csatornáján mászol ki, s vállalod a kockázatot, hogy belefulladsz. Nem is említem, hány lyukat kell álcázni, hány követ kell fölemelni és visszatenni napjában hússzor is, mennyi vakolattörmeléket kell dugdosni a szalmazsákban. A polgárnak, ha zárt ajtó állja útját, ott a zsebében a kulcsa, lakatossal csináltatta. Ha te akarsz kimenni a zárt ajtón, kénytelen vagy bámulatos remekművet alkotni; fogsz egy tízcentime-os pénzdarabot, és két lemezzé fűrészeled; miféle szerszámokkal? Ezeket majd magad találod fel. Ez a te dolgod. Aztán kivésed ennek a két lemeznek a belsejét, de gondosan vigyázol a veretére, és aztán a lemezek peremén körös-körül csavarmenetet vágsz, úgy, hogy szorosan egymásra illeszkedjenek, mint az edényre a fedője. Ha az alsó és felső részt így összecsavarják, senki nem vesz észre rajta semmit. Az őrök szemében - mert figyelni fognak ám - ez csak egy tízcentime-os; neked azonban doboz. Vajon mit teszel ebbe a dobozba? Egy acéldarabkát. Egy órarugót, amelyet kifogaztál: ez lesz a fűrészed. Ez a fűrész nem hosszabb a gombostűnél, elfér a tízcentime-osban, ezzel kell átvágnod a zár nyelvét, a retesz csavarját, a lakat fülét és az ablakod vasrácsát és a lábbilincsedet. S ha elkészült ez a remekmű, ha ez a bűvészmutatvány sikerült, ha a művészet, a furfang, az ügyesség, a türelem ennyi csodája mind megvalósult: ha kiderül, hogy te mesterkedted össze, vajon mi lesz a jutalmad? A sötétzárka, íme a jövőd. A tunyaság, az élvezetek hajhászása: rettenetes szakadék! Semmit sem dolgozni: gyászos életmód, tudod-e? Here módjára élni a társadalom rovására! Semmi hasznot nem hajtani, ami annyi, mint ártani: ez egyenesen a feneketlen nyomorúságba visz. Jaj annak, aki élősdi akar lenni! Féreg lesz belőle. Á, nincs ínyedre a munka? Á, neked csak ezen jár az eszed: jókat inni, jókat enni, jókat aludni. Majd vizet iszol, fekete kenyeret eszel, deszkán alszol, kezedre-lábadra odavasalt bilincsben, amelynek hidegét érzed majd éjszaka a testeden! De szétvered a bilincseidet, sikerül megszöknöd. Jó! Hason csúszol majd a cserjésekben, és füvet zabálsz, mint az erdei vadállatok. És újra elfognak. És akkor aztán évekig senyvedsz egy föld alatti börtönlyukban, falhoz bilincselnek, a vizeskorsódat csak tapogatózva találod meg, undorító fekete kenyeret rágcsálsz, amelyet a kutyák is otthagynának, olyan babot majszolsz, amelyet a férgek már megrágtak. Pincebogár leszel egy gödörben. Ó, szerencsétlen ifjú, könyörülj meg magadon, hisz oly fiatal vagy, hisz még húsz éve sincs, hogy szoptatott a dajkád, s bizonyosan még édesanyád is él! Könyörgök, hallgass rám. Te szereted a finom fekete szövetet, a lakkcipőt, a bodorított hajat, szeretsz illatos olajat locsolni fürtjeidre, tetszeni a lányoknak: csinos akarsz lenni. Hát majd kopaszra nyírnak, vörös zubbonyba és facipőbe bújtatnak. Szeretsz gyűrűt viselni az ujjadon, hát majd vaskarikát kovácsolnak a nyakadra. És ha nőre nézel, csattan a bot a hátadon. Húszéves korodban kerülsz be, és ötvenéves korodban szabadulsz ki. Bekerülsz fiatalon, rózsás arccal, üdén, csillogó szemmel és hibátlan hófehér fogsorral, pompás ifjonti hajzattal, s kijössz onnét megtörten, meggörnyedten, ráncosan, fogatlanul, borzalmasan, fehér hajjal! Ó, szegény fiam, te ugyan rossz útra tévedtél, a semmittevés rossz tanácsadó; a legkeservesebb munka a lopás. Higgy nekem, ne add a fejed tunyaságra, erre a fáradságos foglalkozásra. Gazembernek lenni nem kényelmes. Sokkal könnyebb tisztességes embernek lenni. Most menj, és gondolkozzál azon, amit mondtam. Igaz is, mit akartál tőlem? A pénztárcámat. Nesze.

Az öreg elengedte Montparnasse-t, és kezébe nyomta pénztárcáját; Montparnasse egy pillanatig mérlegelte a tenyerén; aztán olyan gépiesen-óvatosan, mintha lopta volna, szép lassan becsúsztatta kabátjának hátsó zsebébe.

Ezt mondta és ezt cselekedte az öreg, aztán sarkon fordult, és nyugodtan folytatta sétáját.

- Vén szamár! - morogta Montparnasse.

Ki volt ez az öreg? Az olvasó bizonyosan kitalálta.

Montparnasse döbbenten nézte, amint eltűnt a szürkületben. Ennek az elmélázásnak megadta az árát.

Mialatt az öreg távolodott, Gavroche közeledett.

Gavroche egy oldalpillantással meggyőződött róla, hogy Mabeuf apó még mindig a kőpadon ült, talán elszunyókált. Most aztán a gamin kibújt a bokorból, és a félhomályban lassan-lassan odalopózkodott a mozdulatlan Montparnasse mögé. Így jutott el Montparnasse-hoz - ez nem látta meg, nem hallotta meg -, ügyesen belenyúlt a finom fekete szövetkabát hátsó zsebébe, megfogta az erszényt, visszahúzta a kezét, óvatosan visszalopózkodott, és mint a kígyó, belesiklott a sötétségbe. Montparnasse-nak semmi oka sem volt az óvatoskodásra - s különben is életében most először esett gondolkodóba -, hát nem is vett észre semmit. Gavroche, mikor visszaért oda, ahol Mabeuf apó szunyókált, átdobta az erszényt a sövényen, és futásnak eredt, ahogy csak a lába bírta.

Az erszény Mabeuf apó lábára esett. Ez az ütés fölébresztette. Lehajolt, és fölvette az erszényt. Az egészből semmit sem értett, és hát kinyitotta. Kétrekeszes erszény volt; az egyikben kevéske aprópénz volt, a másikban hat darab Napóleon-arany.

Mabeuf apó nagyon megrémült; odavitte a gazdasszonyának.

- Ez az égből pottyant - mondta rá Plutarchos néni.

ÖTÖDIK KÖNYV
Amely nem úgy végződik, mint ahogy kezdődött

I
A magány és a kaszárnya összekerül

Cosette fájdalma négy-öt hónappal ezelőtt még nagyon gyötrelmes és heves volt, most már - maga is alig vette észre - lassan-lassan enyhülni kezdett. A természet, a tavasz, a fiatalság, az apja iránt érzett szeretet, a madarak és a virágok ujjongása szép lassacskán, napról napra, csöppenként olyan rejtelmes orvosságot szűrt ebbe a kimondhatatlanul szűzi és zsenge lélekbe, hogy az már szinte hasonlított a feledéshez. Vajon egészen kialudt a tűz? Vagy csak hamuréteg alá bújt? Csak annyi bizonyos, hogy már úgyszólván egyáltalán nem érzett fájdalmas és égő sebet a lelkében.

Egyszer váratlanul eszébe jutott Marius. „Ejnye - mondta magában -, már nem is gondolok rá.”

Épp ezen a héten meglátott egy veszekedettül csinos lándzsástisztet, aki ott ment a kertjük rácskerítése mentén: darázsderék, elbűvölő egyenruha, lányos arc, kardja a karján, kikent-kifent bajusz, lakkozott sisak. Ezenfelül: szőke haj, dülledt kék szem, kerek, léha, pimasz és csinos arc: merő ellentéte Mariusnak. Szájában szivar. Cosette arra gondolt, hogy bizonyosan a Babylone utcai kaszárnyában elhelyezett ezred tisztje.

Másnap megint meglátta, mikor arra ment. Megjegyezte, hogy hány órakor. Ettől a perctől fogva - vajon véletlenség volt ez? - majdnem mindennap látta elmenni erre,

Ennek a tisztnek a bajtársai észrevették, hogy ebben az elhanyagolt kertben, e mögött a viharvert rokokó rács mögött van egy meglehetősen csinos fruska, s majdnem mindig ott van, mikor arra megy a szép hadnagy, aki már nem ismeretlen az olvasó előtt, s akinek a neve Théodule Gillenormand.

- Hallod-e - mondogatták neki -, van ott egy kislány, aki folyton kacsingát rád, nézz hát vissza rá.

- Hát van nekem időm megnézni mindazokat a lányokat, akik megbámulnak? - felelte a lándzsás.

Ez pontosan akkor történt, amikor Marius komolyan arra gondolt, hogy belehal bánatába, és felsóhajtott: - Ha legalább még egyszer láthatnám, mielőtt meghalok! - Ha beteljesült volna ez a kívánsága; ha látta volna, hogy Cosette ebben a pillanatban épp egy lándzsástisztet bámul: torkán akadt volna a szó, s menten meghal fájdalmában.

Ki volt a hibás ebben? Senki.

Marius olyan természetű volt, hogy egészen elmerült bánatában, és meg is rekedt benne; Cosette viszont olyan természetű, hogy megmerült benne, de kievickélt belőle.

Egyébként Cosette most élte azt a válságos kort, a magára hagyatott ábrándos nőnek azt a végzetes életszakaszát, amikor a világtól elszigetelt leányszív olyan, mint a szőlőkacs, amely - ahogy adódik - márvány oszlopfőre vagy kocsmai ajtófélfára csimpaszkodik fel. Rohamos és döntő, minden árva kislányra válságos pillanat ez, akár szegény, akár gazdag, mert a gazdagság nem oltalmaz meg a rossz választástól; igen előkelő családokban is előfordulnak rangon aluli házasságok; az igazi elhibázott házasság az, ha a lelkek nem egyenrangúak; és valamint nem egy ismeretlen, névtelen, rangtalan, vagyontalan fiatalember márvány oszlopfő, amely nagyszerű érzelmek és nagyszerű eszmék templomát hordozza, akként akármelyik gondtalan és dúsgazdag nagyvilági úr, akármilyen ragyogó a cipője, és mézesmázos a beszéde, ha jól szemügyre vesszük - nem a külsőjét, hanem a belsejét, vagyis azt, ami a nőnek jutna belőle -, nem egyéb, mint érzéketlen gerenda, amelyet szilaj, szennyes és tomboló szenvedélyek csapkodnak: a kocsmai ajtófélfa.

Mi volt Cosette szívében? Lecsöndesedett vagy elszunnyadt szenvedély; tétova szerelem; valami, ami fent kristályos, csillogó, valamivel mélyebben zavaros, legalul sötét. Felületén a szép tiszt képe tükröződött. Vajon Marius emléke ott volt-e a mélyén? - a legmélyén? Meglehet. Cosette nem tudta.

Váratlanul furcsa esemény történt.

II
Cosette ijedezik

Április első két hetében Jean Valjean elutazott. Időnként, tudjuk, nagyon hosszú időközökben kelt útra. Egy-két napra, legfeljebb három napra maradt el. Hová ment? Senki sem tudta, még Cosette sem. Csak egyszer, mikor ilyen útra indult, ő is elkísérte a bérkocsiban egy kis zsákutcáig, amelynek a sarkán ott volt a neve: Planchette köz. Itt apja kiszállt, a bérkocsi pedig visszavitte Cosette-et a Babylone utcába. Általában olyankor indult Jean Valjean ezekre a rövid útjaira, mikor fogytán volt a pénz a házban.

Jean Valjean tehát nem volt otthon. Ezzel ment el: „Három nap múlva megjövök.”

Este Cosette egyedül volt a szalonban. Hogy kissé elszórakozzék, kinyitotta harmóniumát, s eljátszotta az Euryanthe[896] kardalát, s el is énekelte: Erdőben kószáló vadászok! - ez talán a legszebb muzsika a világon. Mikor befejezte, elrévedezett.

Egyszer csak úgy rémlett neki, mintha lépéseket hallana a kertben.

Apja nem lehetett, hiszen nem volt otthon; Toussaint nem lehetett, mert már lefeküdt. Esti tíz óra volt.

Odament a szalon csukott spalettájához, és rátapasztotta a fülét.

Úgy vélte, hogy férfilépteket hall, s az illető nagyon óvatosan jár.

Fölszaladt az emeletre, a szobájába, kinyitotta az ablaktábla kukucskálóját, és lenézett a kertbe. Éppen holdtölte volt. A kertben olyan világos volt, mintha nappal volna.

Nem volt ott senki.

Kinyitotta az ablakot. A kert mozdulatlan-csöndes volt, s az is, amit az utcából láthatott, elhagyatott, mint rendesen.

Cosette azt gondolta magában, hogy tévedett. Csak úgy képzelte, hogy zajt hallott. Pedig csak érzéki csalódás volt, Webernek ez a komor és csodálatos kardala okozta, amely ijesztő mélységeket tárt fel a lélek előtt, amely szinte hullámzik, mint a viharzó őserdő, s amelyben hallatszik a száraz ágak reccsenése, amint a szürkületben fölsejlő vadászok izgatottan rajtuk taposnak.

Nem is gondolt rá többet.

Különben Cosette nem volt ijedős természetű. Ereiben folydogált egy kis cigányvér, s néhány cseppnyi a mezítlábas csavargólány véréből. Emlékezhetünk rá: inkább pacsirta volt, mint galamb. Alapjában vad és bátor volt.

Másnap valamivel korábban, alighogy az est leszállt, a kertben sétálgatott. Egészen elmerült zűrzavaros gondolataiban, mégis úgy rémlett neki, hogy időnként éppen olyan neszezést hall, amilyen a tegnap esti neszezés volt, mintha valaki járkálna a fák alatt a sötétben, nem messze tőle, de azt gondolta magában, hogy a fűben a léptek szakasztott úgy hangzanak, mint két ide-oda himbálózó gally zizzenése, és ügyet se vetett rá. Látni semmit sem látott.

Kilépett a „bozótból”; még egy kis zöld gyepszőnyegen kellett átvágnia, hogy a lépcsőfeljárathoz érjen. A hold a háta mögött kelt, s mikor Cosette kilépett a bokrok sűrűjéből, árnyékát odavetette eléje a gyepszőnyegre.

Cosette rémülten megállt.

A hold az ő árnyéka mellé odavetített a pázsitra egy másik árnyékot is: különösképpen ijesztő és rettenetes árnyékot, kerek kalapban.

Mintha egy férfinak az árnyéka lett volna, aki talán a bozót szegélyén állt, néhány lépésnyire Cosette mögött.

Egy pillanatig teljesen képtelen volt beszélni, kiáltani, sikoltani, megmozdulni vagy hátranézni. Végre összeszedte minden bátorságát, és elszántan megfordult.

Senki se volt ott.

Lenézett a földre. Az árnyék eltűnt.

Bement a bozótba, vakmerően átkutatott minden zugot, elment egészen a rácskerítésig, semmit sem talált.

Cosette most valósággal úgy érezte, hogy megfagy benne a vér. Ez is érzéki csalódás volt? Hogyhogy? Két nap egymás után? Egy érzéki csalódás még csak hagyján, de két érzéki csalódás? Legjobban az nyugtalanította, hogy az árnyék semmi esetre sem volt kísértet. A kísértetek többnyire nem hordanak kerek kalapot.

Másnap hazaérkezett Jean Valjean. Cosette elmondta neki, hogy - elképzelése szerint - mit hallott és látott. Arra számított, hogy apja majd megnyugtatja, vállat von, és ezt mondja neki: „Te csacsi kislány!”

Jean Valjeant elfogta az aggodalom.

- Ez nem lehet mégsem puszta képzelődés - mondta a lánynak. Valami ürüggyel magára hagyta, s lement a kertbe; és a lány látta, hogy nagy figyelemmel vizsgálgatja a rácskerítést.

Éjjel a lányka felriadt; most már bizonyos volt benne; egészen tisztán hallotta, hogy valaki közvetlenül a lépcsőfeljárat mellett járkál az ablaka alatt. Odaszaladt a kukucskálójához, és kinyitotta. Csakugyan volt valaki a kertben, aki vastag botot szorongatott a markában. Amikor a lány éppen el akarta kiáltani magát, a hold belevilágított ennek az embernek az arcába. Az apja volt.

Visszafeküdt az ágyába, s ezt gondolta magában: „Hát csakugyan nagyon aggódik!”

Jean Valjean ezt az éjszakát s a rákövetkező két éjszakát a kertben töltötte. Cosette látta őt az ablaktábla kukucskálóján át.

A harmadik éjjel már fogyott a hold, és valamivel később kelt; éjfél után egy óra lehetett, amikor a lány harsány nevetést hallott, s utána apja hangját, amint őt szólította:

- Cosette!

Kiugrott az ágyából, belebújt a pongyolájába, és kinyitotta az ablakot.

Apja odalent állt a gyepszőnyegen.

- Azért keltettelek föl - szólalt meg -, hogy megnyugtassalak. Ide nézz! Itt az a bizonyos kerek kalapos árnyék!

És odamutatott az árnyékra, amelyet a hold rajzolt ki a pázsiton: csakugyan hasonlított egy kerek kalapos férfi árnyékához. Ezt az árnyékot azonban a szomszéd háztetőből kinyúló födeles bádogkémény csöve vetette.

Cosette is elkacagta magát, minden komor gyanúja szertefoszlott, és másnap, miközben apjával ebédelt, pompásan mulatott a baljós kerten, amelyben kéménycső-árnyak kísértenek.

Jean Valjean teljesen megnyugodott; Cosette azonban nem figyelte meg pontosan, hogy a kéménycső csakugyan annak az árnyéknak az irányába esett-e, amelyet ő látott vagy odaképzelt, és hogy a hold az égnek ugyanazon a pontján volt-e. Föl se vetette magában azt a kérdést, hogy milyen furcsa kéménycső is lehet az, amely fél, hogy rajtakapják, és ha az árnyékát nézik, egyszerre csak visszavonul, mert mikor Cosette hátranézett, az árnyék eltűnt, és Cosette ebben, legjobb meggyőződése szerint, egészen bizonyos volt. Cosette egészen földerült. A bizonyítást tökéletesnek érezte, és hogy este vagy éjjel esetleg mászkálhat valaki a kertben, az ilyesmi egészen elpárolgott a fejéből.

Mindazonáltal néhány nap múlva újabb esemény történt.

III
Toussaint rádupláz az ijedezésre

A kertben a rácskerítés mellett kőpad volt, lugas takarta el a kíváncsi szemek elől, azonban egy járókelő, ha akarta, a kerítésen és a lugason át karjával elérhette.

Ennek az április hónapnak egyik estéjén Jean Valjean nem volt otthon. Cosette napnyugta után ezen a padon üldögélt. Szél zúgott a fák lombjai közt; Cosette elábrándozott, lassacskán valami névtelen szomorúság ülte meg, az a lebírhatatlan szomorúság, amelyet az est áraszt magából; ki tudja? talán a rejtelmes sírból áradt, amely épp ebben az órában nyiladozik.

Talán Fantine lebegett ebben a homályban.

Cosette felállt, lassan körüljárta a kertet, a harmatos fűben lépkedett, valamiféle álmatag mélabúba merült, s még ezen is átvillant benne a gondolat: „Ilyen későn valóban csak facipőben volna szabad lejönni a kertbe. Az ember meghűlhet.”

Visszament a padhoz.

Abban a pillanatban, mikor le akart ülni, jó nagy követ vett észre azon a helyen, ahonnan az előbb fölkelt; egészen bizonyos, hogy az imént még nem volt ott.

Cosette nézte-nézte ezt a követ, s azon törte a fejét, mit is jelenthet ez. Egyszerre csak felötlött benne, hogy ez a kő nemcsak úgy magától jött ide erre a padra, hanem ide tette valaki, úgy, hogy benyúlt ezen a rácskerítésen - ez a felvillanó ötlet meg is rémítette. Ezúttal valóságos rémület volt ez. Ebben nem kételkedhetett; a kő ott volt; hozzá se nyúlt, elfutott, visszanézni se mert, bemenekült a házba, rögtön bezárta a lépcsőfeljárat üvegajtaját, mégpedig fatáblával, keresztléccel és retesszel. Megkérdezte Toussaint-t:

- Hazajött már apám?

- Még nem, kisasszony.

(Egyszer s mindenkorra megmondtuk már, hogy Toussaint dadogott. Engedjék meg, hogy ezentúl többé ne hangsúlyozzuk ezt. Undorodunk egy testi fogyatkozás lekottázásától.)

Jean Valjean szeretett elmélkedni és éjjel sétálgatni; gyakran csak késő éjjel tért haza.

- Toussaint - szólalt meg újra Cosette -, esténként ugye gondosan ráerősíti a keresztléceket a kerti ablakok fatábláira, és jól betolja a kis vaspálcákat a kis zárógyűrűkbe?

- Ó, legyen nyugodt, kisasszony.

Toussaint ezt sohasem mulasztotta el, és Cosette jól tudta, de azért csak kiszaladt a száján:

- Mert olyan elhagyatott ez a környék!

- Az már igaz - mondta rá Toussaint. - Az embert nyugodtan agyonverhetik, még csak annyit se mondhat, hogy bikkmakk! S méghozzá az úr nem is alszik itthon. De ne féljen semmit, kisasszony, én úgy bezárok minden ablakot, mint egy várkaput. Két nő magányosan! ez aztán rémítő, meghiszem azt! El tudja képzelni? éjnek éjszakáján emberek toppannak a szobájába, s ráförmednek: pofa be! aztán nekigyürkőznek, és elvágják a nyakát. A halál nem olyan nagy dolog, mindenki meghal, rendben van, nagyon jól tudjuk, hogy meg kell halnunk, de undorító, hogy efféle rongyemberek hozzányúljanak a testünkhöz. Meg aztán a késük milyen életlen lehet! Ah, Istenem!

- Hallgasson - szólt rá Cosette. - Zárjon be jól mindent.

Cosette-et megrémítette Toussaint rögtönzött rémdrámája, s talán a múlt heti jelenések emléke is felbukkant benne, úgyhogy bizony nem merte ezt mondani neki: - Ugyan nézze meg csak azt a követ, amit valaki odatett a padra! -, mert attól félt, hogyha kinyitja az ajtót a kert felé, benyomulnak „azok az emberek”. Gondosan bezáratott minden ajtót és ablakot, Toussaint-nel átkutatta a házat a pincétől a padlásig, bezárkózott a szobájába, rátolta a reteszeket, benézett az ágya alá, lefeküdt, de rosszul aludt. Egész éjjel a nagy követ látta: olyan volt, mint valami hegység, teli barlangokkal.

Napkeltekor - a napkeltének az a sajátossága, hogy kinevetteti velünk minden éjszakai rémüldözésünket, és ez a reggeli nevetés mindig van akkora, mint az éjszakai rettegés volt -, tehát napkeltekor, Cosette, mikor felébredt, lidércnyomásnak érezte ezt a rettegést, és ezt gondolta magában: „Ugyan hol járt az eszem? Olyan ez, mint ahogy a múlt héten azt képzeltem, hogy éjjel lépteket hallok a kertben! Olyan ez, mint a kéménycső árnyéka! Hát ilyen nyúlszívű lettem már?” A napfény átvöröslött az ablaktáblák résein, bíborba vonta a damasztselyem függönyöket, és úgy megnyugtatta, hogy minden elpárolgott a fejéből, még a kő is.

„Éppúgy nem volt kő a padon, mint ahogy nem volt kerek kalapos ember a kertben; a követ is álmodtam, a többit is.”

Felöltözött, lement a kertbe, odasietett a padhoz és érezte, hogy kiveri a hideg verejték. A kő ott volt.

De ez csak egy pillanatig tartott. Ami éjjel rémület, nappal kíváncsiság.

- Ejha! - mondta. - Lássuk hát!

Fölemelte a követ, pedig jó nagy volt. Volt alatta valami, mintha levél lett volna.

Fehér papírboríték volt. Cosette fölvette. Elöl nem volt rajta címzés, hátul nem volt rajta pecsét. Azonban a boríték nem volt üres, ha nyitva volt is. Futólag úgy látta, papírlapok vannak benne.

Cosette kotorászott benne. Ez már nem ijedelem volt, már nem is kíváncsiság: szorongó érzés hatalmasodott el rajta.

Cosette kivette a borítékból a tartalmát: kis papírfüzet volt, minden lapja megszámozva, s mindegyiken volt néhány sor írás. „Szép írás, nagyon finom” - gondolta magában Cosette.

Cosette valami nevet keresett, nem volt név; aláírást keresett, nem volt aláírás. Kinek szólt a levél? Meglehet, hogy éppen neki, hiszen valaki épp az ő padjára tette le a levelet. Ki küldte? Ellenállhatatlan igézet ejtette hatalmába, megpróbálta elfordítani a tekintetét ezekről a papírlapokról, amelyek reszkettek a kezében, az égboltot nézte, az utcát, a napfényben fürdő akácokat, a szomszéd háztetőre lehuppanó galambokat, aztán a szeme hirtelen újra lecsapott a kéziratra, és azt mondta magában: mindenáron meg kell tudnia, mi van benne.

Íme, ezt olvasta a kéziratban:

IV
Szív a kő alatt

A világegyetem összetömörítése egyetlen emberi teremtésben, egyetlen emberi teremtés kitágítása egészen az Istenig: ez a szerelem.

*

A szerelem: az angyaloknak a csillagokhoz röppenő üdvözlete.

*

Mily szomorú a lélek, ha a szerelem miatt szomorú!

Mekkora üresség, ha távol van az a lény, aki egymaga betölti az egész világot! Ó, mennyire igaz, hogy az, akit szeretünk, megistenül! Nem volna csoda, ha Isten féltékeny volna rá, ha nem volna bizonyos, hogy a mindenek atyja a világot a lélekért, a lelket pedig a szerelemért alkotta meg.

*

Elegendő futólag megpillantani egy mosolyt valakinek a lila fátylas fehér selyemkalapja alatt, hogy lelkünk bevonuljon az álmok palotájába.

*

Minden mögött ott az Isten, de minden eltakarja az Istent. A tárgyak feketék, az élőlényeken nem lehet keresztüllátni. Szeretni valakit annyi, mint átvilágítani rajta.

Bizonyos gondolatok olyanok, mint az imádság. Vannak pillanatok, amelyekben - akármilyen a testtartásunk - a lélek térdre borul.

*

Az egymástól elszakított szerelmesek ezer meg ezer csalóka képzelődéssel játsszák ki árvaságukat, s ez mégis mind valóság. Nem találkozhatnak, nem írhatnak egymásnak: rengeteg rejtelmes módot találnak, hogy levelezzenek. Elküldik egymásnak a madarak dalát, a virágok illatát, a gyermekek kacagását, a nap ragyogását, a szellő sóhajtozását, a csillagok sugárzását, az egész világot. És mért ne? Isten minden alkotása arra való, hogy a szerelmet szolgálja. A szerelemnek akkora a hatalma, hogy az egész természetre rábízhatja üzeneteit.

Ó, tavasz, te is levél vagy, amelyet neki írok.

*

A jövő sokkal inkább a szív ügye, mint az értelemé. Szeretni: íme az egyetlen érzelem, amely magáévá teheti és betöltheti az örökkévalóságot. A végtelennek szüksége van arra, ami kimeríthetetlen.

*

A szerelem magának a léleknek egyik része. Ugyanolyan jellegű, mint a lélek. Isteni szikra, mint a lélek, romolhatatlan, oszthatatlan, elmúlhatatlan, mint a lélek. Tüzes pont, amely bennünk izzik, halhatatlan és végtelen, semmi sem szoríthatja vissza, semmi sem olthatja ki. Az ember érzi, hogy a csontja velejéig égeti, és látja, hogy felsugárzik az égbolt végtelenségéig.

*

Ó, szerelem! Kölcsönös imádat! Gyönyörűsége két összehangolt léleknek, két összedobbanó szívnek, két összeolvadó tekintetnek! Ugye enyémek lesztek, ti boldog örömök! ti magányos séták, kéz a kézben! ti áldott és sugárzó napok! Néha arról ábrándoztam, hogy időnként egy-egy óra kiszakad az angyalok életéből, és beleszövődik idelent az emberek életébe.

*

Isten semmi mással nem fokozhatja azoknak a boldogságát, akik szeretik egymást, legfeljebb azzal, hogy megajándékozza őket az örökkévalósággal. Szerelmes élet után a szerelem örökkévalósága: ez csakugyan fokozódás; de fokozni annak a kimondhatatlan boldogságnak a feszültségét, amit a szerelem ad a léleknek már ezen a világon: lehetetlen még az Istennek is. Isten: a menny kiteljesülése; a szerelem: az ember kiteljesülése.

*

Két okból szoktuk bámulni a csillagot, mert ragyog, és mert kifürkészhetetlen. Közvetlen közelünkben azonban van egy sokkal elbűvölőbb és sokkal mélységesebb titok: a nő.

*

Kivétel nélkül mindnyájunknak szükségünk van olyan teremtésekre, akiket mintegy belélegzünk. Ha nincsenek ilyenek, nincs levegőnk, megfulladunk. Ebbe belehal az ember. Szerelem híján meghalni: borzalmas. Ez a lélek megfulladása.

*

Ha a szerelem angyali és szent egyesülésben összeolvasztott és elvegyített két emberi teremtést, akkor ők ketten már megoldották az élet titkát; nem egyebek már ők, mint ugyanannak az egy sorsnak két arca; nem egyebek már ők, mint ugyanannak az egy léleknek két szárnya. Szeressetek, szárnyaljatok!

*

Azon a napon, amikor olyan nő kerül utadba, akiből fényesség árad, amint elhalad: véged van, szerelmes lettél. Már csak egy a dolgod: oly makacsul gondolni rá, hogy ő is kénytelen legyen rád gondolni!

*

Amit a szerelem elkezd, azt csak Isten végezheti be.

*

Az igazi szerelem szenved és ujjong egy elveszett kesztyű vagy egy megtalált zsebkendő miatt, s odaadását és reményeit az örökkévalósághoz méri. Két alkotórésze: a végtelen nagy és a végtelen kicsi.

*

Ha kő vagy, légy mágnes; ha növény vagy, légy mimóza; ha ember vagy, légy szerelem.

*

Semmi sem elég a szerelemnek. Ha boldog, az édenkertet akarja; megkapta az édenkertet, a mennyországot akarja.

Ó, ti, akik szeretitek egymást: mindez benne van a szerelemben. Csak értsétek a módját, hogy megtaláljátok benne. A szerelemben megvan az, ami az égben: az átszellemülés, és több is van benne, mint az égben: a gyönyör.

*

Eljön még a kisasszony a Luxembourg-ba? - Nem, uram. - Ugye ebbe a templomba jár misére? - Már nem ide jár. - Még most is ebben a házban lakik? - Elköltözött. - Hol van az új lakása? - Nem mondta meg.

Milyen szomorú, ha az ember nem tudja lelkének a lakáscímét!

*

A szerelemben sok a gyerekség, más szenvedélyekben sok a kicsinyesség. Vessétek meg azokat a szenvedélyeket, amelyek elröpítik az embert! Tiszteljétek azt, amely gyermekké varázsolja!

*

Tudjátok-e, milyen furcsa ez? Én sötétségben élek. Van valaki, aki elment, és magával vitte a napfényt.

*

Ó! Egymás mellett feküdni, ugyanabban a sírban, kéz a kézben, és időnként szelíden megsimogatni egymás ujjait: elegendő volna nekem az örökkévalóságra.

*

Ti, akik szenvedtek, mert szerettek, szeressetek még erősebben! A halálos szerelem: maga az élet!

*

Szeressetek. Ez a gyötrelem csillagos-gyászos színváltozással jár. Van bizonyos átszellemülés a haláltusában.

*

Ó, boldog madarak! Azért dalolnak, mert megvan a fészkük.

*

A szerelem az édenkert levegőjének mennyei lehelete.

*

Érző szívek, bölcs elmék, vegyétek az életet úgy, ahogy Isten megteremtette: hosszú próbatételnek, megmagyarázhatatlan előkészületnek ismeretlen sorsunkra. Igazi sorsunk akkor kezdődik, mikor az ember az első lépést teszi a sír felé. Akkor fölrémlik előtte valami, és kezdi felismerni a véglegest. A végleges: gondolkozzatok csak ezen a szón. Az élők látják a végtelent, a véglegest csak a halottak láthatják meg. Addig is szeressetek és szenvedjetek, reméljetek és elmélkedjetek. Ó, jaj annak, aki csak testet, alakot, látszatot szeretett! A halál megfosztja mindettől. Igyekezzetek lelket szeretni: azt majd újra megtaláljátok.

*

Találkoztam az utcán egy nagyon szegény fiatalemberrel, aki szerelmes volt. Kalapja ócska volt, ruhája ütött-kopott; könyökén lyukas; cipőjébe befolyt a víz, lelkébe beszűrődött a csillagok ragyogása.

*

Mily nagy dolog, ha szeret bennünket valaki! Mennyivel nagyobb dolog, ha szeretünk valakit. A szenvedély hősiessé edzi a szívet. Már nincs benne semmi másféle alkotórész, csak tiszta; már semmi másféle támasztéka nincs, csak ami magasztos és nagyszerű. Alantas gondolat éppúgy nem csírázhat már benne, mint csalán a jégmezőn. A magasrendű és derűs lélek - amelyhez nem férhetnek hozzá durva szenvedélyek és izgalmak, amely fölemelkedik a világ fellegein és árnyain, őrültségein, hazugságain, gyűlöletein, hiúságain, nyomorúságain - fent lakozik a kéklő magasságban, és már csak úgy érzi a sors föld alatti rázkódtatásait, mint ahogy a hegycsúcsok érzik a földrengést.

*

Ha nem volna szerelmes ember, kihunyna a Nap.

V
Cosette az olvasás után

Olvasás közben Cosette lassacskán révedezésbe merült. Abban a pillanatban, mikor a füzet utolsó sorát is elolvasta és föltekintett, peckesen elvonult a rácskerítés előtt a szép tiszt: ez volt a megszokott órája. Cosette szemében most undorító volt.

Megint nézegette a füzetet. Cosette véleménye szerint remek volt ez az írás: elejétől végig ugyanaz a kéz írta, de többféle tintával, néha koromfekete volt a tinta, máskor fakó, nyilván föleresztették egy kis vízzel: tehát részletekben írták, más-más napon. Egyetlen gondolat áradt szét az egészen, sóhajtozás, szabálytalanul, rendetlenül, válogatás nélkül, céltalanul, csak úgy találomra. Cosette még sohasem olvasott ilyesmit. Ez a kézirat, amelyben az ő szeme sokkal több érthetőt fedezett fel, mint érthetetlent, úgy hatott rá, mint egy félig nyitott szentély. Ezek a rejtelmes sorok egytől egyig ott tündöklöttek a szemében, és a szívét különös fénnyel árasztották el. Az a nevelés, amelyen átesett, mindig csak a lélekről beszélt neki, a szerelemről soha, s ez körülbelül olyan, mintha valaki elüszkösödött fadarabokról beszélne, de egy szót sem ejtene a lángról. Ez a tizenöt lapos kézirat hirtelen és kíméletesen feltárta előtte az egész szerelmet, a fájdalmat, a sorsot, az életet, az örökkévalóságot, a kezdetet, a véget. Mintha kinyílt volna egy tenyér, s váratlanul odaszórt volna egy teli marok fénysugarat. Ebben a néhány sorban egy lobbanékony, lángoló, nemes, becsületes jellemet, egy szent akaratot, véghetetlen fájdalmat és véghetetlen reménykedést, sajgó szívet és áradó rajongást érzett meg. Mi volt ez a kézirat? Levél. Levél cím nélkül, név nélkül, dátum nélkül, aláírás nélkül, sürgős és tárgyilagos levél, igazságokból szőtt talány, szerelmi üzenet, hogy angyal vigye meg, és szűz olvassa, földöntúli találka, egy kísértet szerelmes levele egy lidérchez. Ez a megcsöndesedett és összetört távoli szerelmes nyilván elszánta magát, hogy a halálba menekül: s megküldte a távoli kedvesnek a sors titkát, az élet kulcsát, a szerelmet. Úgy írta ezt a levelet, hogy lába már a sírban állt, de ujja az égre mutatott. Ezekről a sorokról, amelyek egyenként hulltak a papirosra, bízvást el lehetett volna mondani, hogy a lélek könnycseppjei.

De hát ki küldhette? Ki írhatta tele ezeket a lapokat?

Cosette egy percig sem tétovázott. Csak egy bizonyos ember lehetett. Ő.

Fejében újra kigyúlt a világosság. Minden újra előtünedezett. Kimondhatatlan öröm és gyötrő szorongás áradt el benne. Ő volt! Ő írt neki! Ő volt itt! Az ő karja nyúlt be ezen a rácskerítésen! Miközben ő elfeledte, a fiatalember megtalálta! De hát csakugyan elfeledte? Nem! Egy pillanatra sem! Bolond volt, hogy ez egy pillanatra is felvillanhatott a fejében. Mindig szerette, mindig imádta őt. A tűz csak le volt takarva, és egy ideig lappangott, de - ő jól látta - közben azért tovább harapózott, s most újra fellobbant, és őt mindenestül felgyújtotta. Ez a füzet olyan volt, mint a szikra: abból a másik lélekből pattant az övébe, és most érezte, hogy a tűz újra lángol. Szívébe szűrődött a kézirat minden szava: „Ó, igen! - mondta magában. - Mindezt felismerem csalhatatlanul! Ezt mind-mind olvastam már a szemében!”

Mikor harmadszor is végigolvasta, Théodule főhadnagy megint elment a rácskerítés előtt, sarkantyúi csak úgy csilingeltek a kövezeten. Cosette önkéntelenül is föltekintett. Most világosan látta, mily érdektelen, bárgyú, nevetséges, semmirevaló, önhitt, ellenszenves, pimasz, s igen ronda. A tiszt kötelességének tartotta rámosolyogni. A lány szégyenkezve és felháborodottan elfordult. Szeretett volna a fejéhez vágni valamit.

Elszaladt, visszament a házba, és bezárkózott a szobájába, hogy újra elolvassa a kéziratot, hogy könyv nélkül megtanulja, és hogy elábrándozzék. Mikor már teleolvasta magát vele, megcsókolta, és a fűzőjébe rejtette.

Megtörtént, Cosette újra beleesett a mérhetetlen, angyali szerelembe. A végtelen édenkert újra megnyílt.

Cosette egész nap megnevezhetetlen kábulatban élt. Értelme szinte megbénult, a gondolatok úgy összegubancolódtak az agyában, mint egy kusza hangyaboly, semmit sem sikerült kisütnie, de reménykedett, vajon miben? Különös dolgokban. Semmivel sem merte kecsegtetni magát, és semmiről sem akart lemondani. Arcát minduntalan sápadtság öntötte el, testét borzongások. Néha úgy rémlett neki, hogy agyrémeket hajszol; ezt gondolta magában: valóság ez? Ilyenkor kitapogatta ruhája alatt az imádott papirost, szívére szorította, érezte húsán a sarkait is. Ha Jean Valjean látta volna ebben a pillanatban, meghökkentette volna az a sugárzó és szokatlan öröm, amely a lány szeméből áradt. „Ó, igen - gondolta magában. - Bizonyosan ő volt! Ezt ő küldte nekem!”

És megállapította magában, hogy angyali közbenjárás, hogy mennyei véletlenség adta vissza neki az ifjút.

Ó, szerelmi átszellemülések! Ó, ábrándok! Ez a mennyei véletlenség, ez az angyali közbenjárás: az a kenyérgalacsin volt, amelyet egy rabló áthajított egy másik rablónak a fegyház tetején keresztül a Charlemagne-udvarból az Oroszlánverembe.

VI
Az öregek már olyanok,
hogy épp a legjobbkor mennek el hazulról

Alighogy az est leszállt, Jean Valjean elment hazulról; Cosette átöltözött. Haját úgy tornyozta fel, ahogy a legjobban állt neki, és olyan ruhát vett fel, amelyet a kelleténél jobban kivágtak, és ennek a kivágásnak a jóvoltából még a nyakhajlata is kilátszott; a lányok azt szokták mondani az ilyen ruhára, hogy „kissé szemérmetlen”. De bizony ez a ruha egy csöppet sem volt szemérmetlen, csak éppen csinosabb volt, mint a szokványos. Tulajdonképpen nem is tudta, mért öltözött ki ilyen szépen.

El akart menni valahová? Nem.

Látogatót várt? Nem.

Alkonyatkor lement a kertbe. Toussaint a konyhában foglalatoskodott, amely a hátsó udvarra nyílt.

Megindult a fák közt, gallyaikat időnként félrerántotta a kezével, mert némelyik igen mélyre hajolt.

Így ért oda a padhoz.

A kő még mindig ott volt.

Leült, és finom fehér kezét a kőre nyugtatta, mintha meg akarná simogatni, és így mondani neki köszönetet.

Hirtelen az a megmagyarázhatatlan érzés uralkodott el rajta, ami akkor fogja el az embert, ha valaki, akár láthatatlan is, ott áll a háta mögött.

Hátranézett és felállt.

Ő volt.

Hajadonfőtt volt. Szemlátomást megsápadt és lesoványodott. Fekete ruháját alig lehetett kivenni. A szürkület megsápasztotta szép homlokát, és homályba borította szemét. A végtelen szelídség fátyla alatt volt benne valami a halálból és az éjszakából. Arcán a leáldozó nap fénye és egy távozófélben levő lélek révülete derengett.

Látszott rajta, hogy még nem kísértet, de már nem is ember.

Kalapja ott hevert néhány lépésnyire, a bozótban.

Cosette nem sikoltott, pedig már-már összeesett. Lassan hátrált, mert úgy érezte, hogy vonzza valami. Az ifjú nem mozdult. Abból a megnevezhetetlen homályból és szomorúságból, amely beburkolta, a lány megérezte, hogy a szeme - ámbár nem látta - rajta nyugszik.

Cosette hátrálás közben fát ért, és nekitámaszkodott. Ha nincs ez a fa, összerogyott volna.

És ekkor meghallotta a hangját, azt a hangot, amelyet igazában most hallott először: alig volt erősebb, mint a lombok neszezése, és ezt suttogta:

- Bocsássa meg nekem, hogy itt vagyok. A szívem túlcsordul, ebben a lelkiállapotban nem bírtam tovább, eljöttem. Elolvasta azt, amit idetettem erre a padra? Rám ismer vajon? Ne féljen tőlem. Hej, nagy ideje már: emlékszik arra a napra, amikor rám tekintett? A Luxembourg-kertben történt, a Gladiátor mellett. És arra a napra, amikor elment előttem? Június 16-án történt az egyik, július 2-án a másik. Idestova egy éve már. Azóta sok-sok idő telt el, s én többé nem láttam kegyedet. Kérdezősködtem annál az asszonynál, aki a székekért a helypénzt beszedi: azt mondja, hogy már sohasem látja kegyedet. Akkor az Ouest utcában lakott, egy új ház harmadik emeletén, utcai lakásban; látja, hogy tudom? Én bizony a nyomába szegődtem. Mit tehettem egyebet? És aztán kegyed eltűnt. Egyszer - mikor az Odéon árkádjai alatt az újságokat olvasgattam - úgy rémlett nekem, hogy kegyedet látom. Utánasiettem. De nem. Más nő volt, csak a kalapja szakasztott mása a kegyedének. Éjjelenként idejárok. Ne féljen, senki se lát meg. Jövök, közelről felbámulni az ablakaira. Nagyon halkan lépkedek, hogy meg ne hallja, mert talán megijedne. A múltkor este ott voltam kegyed mögött, de hátrafordult, s én elszaladtam. Egyszer hallottam énekelni. Boldog voltam. Haragszik érte talán, hogy az ablakon át hallgatom az énekét? Ezért igazán nem haragudhat. Ugye nem? Látja, kegyed az én angyalom, engedje meg, hogy el-eljöjjek ide. Úgy érzem, belehalok. Ha tudná! Imádom, esküszöm. Bocsásson meg, csak beszélek, azt se tudom, mit mondok kegyednek, talán meg is bántom; csakugyan megbántom; csakugyan megbántom?

- Jaj, édesanyám! - szólalt meg a lány.

És elernyedt, mintha haldoklana.

Megroggyant, az ifjú elkapta, felfogta karjaiban, szorosan magához ölelte, bár nem tudta világosan, mit cselekszik, támogatta a lányt, de maga is támolygott. Úgy érezte, hogy a feje kábul; szempillái közt villámok cikáztak ide-oda; gondolatai szétfoszlottak; úgy érezte, hogy vallásos cselekedetet hajt végre, s egyúttal szentségtörést követ el. Egyébként semminemű gerjedelmet sem keltett benne ez az elbűvölő lány, akinek a testét ott érezte a mellén. A szerelem elvette az eszét.

A lány megfogta egyik kezét, és a szívére szorította. Az ifjú megérezte ott a papirost.

- Hát szeret? - dadogta.

A lány oly halk hangon felelt, hogy az már alig hallható lehelet volt:

- Hallgass! Hiszen tudod!

S nekipirosodott arcát a büszke és mámoros ifjú mellére hajtotta.

A fiatalember a padra ereszkedett, a lány melléje. Már nem beszéltek. A csillagok egymás után gyúltak ki. Hogyan is történt meg, hogy ajkaik találkoztak? Hogyan történik, hogy a madár dalol, hogy a hó elolvad, hogy a rózsa kinyílik, hogy május kivirágzik, hogy a hajnal földerül a fekete fák mögött a borzongó dombtetőkön?

Egy csók, ez volt minden.

Mindketten reszkettek, és ragyogó szemmel nézték egymást a sötétben.

Nem érezték sem az éjszaka hűvösségét, sem a kő hidegségét, sem a föld nedvességét, sem a fű nyirkosságát, csak nézték egymást, szívükben csak úgy rajzottak a gondolatok. Fogták egymás kezét, nem is tudtak róla.

A lány nem kérdezte, sőt nem is gondolt rá, hogy a fiatalember merről jött be, és hogyan tudott bejutni a kertbe. Egészen természetesnek tartotta, hogy itt van!

Marius térde néha-néha odaért Cosette térdéhez, és mind a ketten megreszkettek.

Cosette hébe-hóba egy-egy szót pöntyögött. Lelke ott remegett az ajkain, mint harmatcsepp a virágon.

Lassanként szóra kaptak. A csöndre, ami maga a teljesség, az érzelmek kiáradása következett. Fejük fölött derűs és ragyogó volt az éjszaka. Ez a két teremtés - mind a kettő tiszta volt, mint a lelkek - elmondott egymásnak mindent, elmondták ábrándjaikat, mámoraikat, elragadtatásaikat, agyrémeiket, csüggedéseiket; elmondták, menynyire imádták egymást távolról, mennyire epekedtek egymásért, mennyire kétségbeestek, mikor nem láthatták többé egymást. Megvallották egymásnak legrejtettebb és legtitkosabb gondolataikat is, oly eszményi bizalmassággal, amelynél őszintébbet elképzelni sem lehet. Ábrándjaikba vetett gyermeki hittel elmondtak egymásnak mindent, amit a szerelem, az ifjúság, a bennük még megmaradt gyermekiesség sugalmazott nekik. Ez a két szív egymásba ömlött, úgyhogy egy óra múltán a leány lelke az ifjúban s az ifjú lelke a leányban lobogott. Átitatták egymást, megigézték egymást, elkápráztatták egymást.

Mikor már mindent elmondtak egymásnak, mikor már kifogytak a szóból, a leány az ifjú vállára hajtotta fejét, és megkérdezte:

- Mi a kegyed neve?

- Az én nevem Marius - felelte. - És a kegyedé?

- Az én nevem Cosette.

HATODIK KÖNYV
A kis Gavroche

I
Pajkos szél ficánkol

Ezernyolcszázhuszonhárom óta, mialatt a montfermeili kocsma egyre hanyatlott, és lassanként nem is a csőd örvényébe, hanem apró-cseprő adósságok mocsarába merült, a Thénardier házaspárnak még két gyermeke született, mind a kettő fiú. Így már öten voltak: két lány, három fiú. Sokallták a szaporulatot.

Thénardier-né két utolsó szülöttétől még egész kicsi korukban különös szerencsével megszabadult.

Megszabadult a szó valódi értelmében. Ebben az asszonyban csak töredékesen volt meg a női természet. Egyébiránt erre a jelenségre elég sok példa akad. Akárcsak Mothe-Houdancourt marsall felesége, Thénardier-né is csak a lányai iránt érzett anyailag. Anyasága itt véget ért. Fiainál kezdődött az embergyűlölete. Velük szemben felszínre tört a gonoszsága, a szíve kegyetlenül megkeményedett. Amint láttuk, legidősebb fiát utálta; a másik kettőt egyenesen gyűlölte. Miért? Azért. A legborzasztóbb megokolás, a legvitathatatlanabb válasz: Azért. - Nincs szükségem egy rakás gyerekre - mondogatta ez az anya.

Lássuk, miképpen sikerült a Thénardier házaspárnak lerázni két utolsónak született gyermekét, méghozzá úgy, hogy hasznot is húztak a dologból.

Az a Magnon, akiről föntebb már szóltunk, ugyanaz a lány volt, aki két gyermekét nyakába tudta varrni Gillenormand úrnak. A Célestins rakparton lakott, az ódon Petit-Musc utca[897] sarkán, amely rossz hírét tőle telhetőleg igyekezett jó szagra változtatni. Sokan emlékeznek még a nagy torokgyíkjárványra, amely harmincöt évvel ezelőtt Párizs Szajna-parti városrészeiben pusztított. A tudomány ezt az alkalmat fölhasználta, hogy széles alapon kísérletezzen az ammóniák belélegzéssel, ami helyett manapság sikeresen alkalmazzák külsőleg a jódtinktúrát. Ebben a járványban Magnon ugyanaznap reggelén és estéjén elvesztette két egészen zsenge korú fiacskáját. Súlyos csapás volt. A gyermekek becsesek voltak anyjuknak, havonta nyolcvan frankot jövedelmeztek. Ezt az összeget pontosan kifizette neki Gillenormand úr pénzkezelője, Barge nevű nyugalmazott bírósági végrehajtó, aki a Roi-de-Sicile utcában lakott. A gyermekek halálával a járadéknak befellegzett volna. Magnon azonban kibúvót keresett. A gonoszságnak ahhoz a titkos szabadkőműves szövetségéhez tartozott, amelynek tagjai mindent tudnak egymásról, de titoktartók, és egymás kezére játszanak. Magnonnak szüksége volt két gyermekre; Thénardier-nénak két fölösleges gyermeke volt. Nemük, koruk egyezett. Jó befektetés az egyik félnek, a másiknak jó alkalom a kihelyezésre. A Thénardier gyerekek Magnon gyerekek lettek. Magnon a Célestines rakpartról elköltözött a Clocheperce utcába. Párizsban egyik utcáról a másikra elszakad az azonosság lánca, amely az embert önmagához köti.

Az anyakönyvi hivatal, minthogy nem kapott jelentést, nem lépett közbe, és a helyettesítés akadálytalanul megtörtént. Thénardier azonban a gyermekek átengedése fejében havi tíz frankot követelt, ezt Magnon vállalta és fizette is. Természetesen Gillenormand úr tovább folyósította a tartásdíjat. Félévenként meglátogatta a kicsinyeket. Nem vette észre a cserét. Tessék csak nézni - mondogatta neki Magnon -, hogy hasonlítanak önre.

Thénardier, aki könnyen bújt más és más bőrbe, kapott az alkalmon, hogy fölvegye a Jondrette nevet. Két lánya és Gavroche alig értek rá észrevenni, hogy volt két kisöccsük. A nyomor bizonyos fokán kísérteties közöny szállja meg az embereket, úgyhogy mindenki mást csak üres lárvának néz. A legközelebbi hozzátartozók is tétova árnyként tűnnek fel előtte, alig válnak ki az élet ködös hátteréből, és hamarosan megint a láthatatlanságba enyésznek.

Amikor két gyermekét leszállította Magnonnak, azzal a határozott eltökéléssel, hogy örökre lemond róluk, Thénardier-nénak aznap este, legalábbis úgy mutatta, lelkiismereti aggálya támadt.

- Ez mégiscsak olyan - mondta a férjének -, mintha az ember kitenné a gyermekeit!

Thénardier ezzel a fölényes és flegmatikus mondattal intézte el felesége aggályát:

- Rousseau még ennél is különbül cselekedett.[898]

A lelkiismeret-furdalás megszűntével az anya más okból nyugtalankodott:

- De mi lesz, ha nyakunkra jön a rendőrség? Mondd, Thénardier, szabad volt ezt megtennünk?

- Minden szabad - felelte Thénardier. - Senki sem tudhat meg semmit. Különben is az olyan gyermekekkel, akiknek egy vasuk sincs, a kutya sem törődik.

Magnon bizonyos előkelőséggel élt a bűn mocsarában. Gondosan öltözködött. Cifra nyomorúsággal berendezett lakását egy francia honosságot nyert angol nővel osztotta meg. Ez az angolból párizsivá idomult teremtés kitanult tolvaj volt. Azzal kérkedett, hogy gazdag ismerősei vannak, bejáratos volt Mars kisasszony könyvtárszobájába, hozzáférkőzött a híres színésznő érmeihez és ékszereihez, később bírósági tárgyalásokon játszott nevezetes szerepet. Miss kisasszony néven emlegették.

A Magnonhoz került két fiúcskának nem volt rossz sora. A nyolcvan frank tartásdíjra való tekintettel úgynevezett anyjuk kíméletesen bánt velük, ahogyan azokkal szokás, akik hasznot hajtanak. Elég jó ruhában jártak, tűrhetően táplálkoztak, majdnem „úrfiasan” éltek, mindenesetre jobban, mint igazi anyjuknál éltek volna! Magnon az úrinőt játszotta, és nem beszélt előttük tolvajnyelven.

Így töltöttek el néhány évet. Thénardier kezdett holmi reményeket fűzni hozzájuk. Egy nap, amikor Magnon átadta neki a tíz frank havipénzt, meg is jegyezte: - Jó lenne, ha az „apjuk” nevelésben részesítené őket.

Történt, hogy a két szegény kisfiú, akiket eddig éppen a balsorsuk oltalmazott, váratlanul kisodródott a nagyvilágba, és kénytelen volt nekivágni az életnek.

A gonosztevőknek olyan tömeges elfogatása, amilyen a Jondrette-odúban történt, szükségképpen házkutatásokat és további letartóztatásokat vont maga után. Valóságos istencsapása arra a förtelmes, titkos ellentársadalomra nézve, amely a látható társadalom alatt tenyészik. Az ilyen eseményt ebben a sötét alvilágban egész sereg összeomlás követi nyomon. Thénardier katasztrófája előidézte Magnon katasztrófáját.

Egy napon, kevéssel azután, hogy Magnon a Plumet utcára vonatkozó cédulát átadta Éponine-nak, a Clocheperce utcát váratlanul megszállta a rendőrség. Elfogták Magnont, vele együtt bekísérték Miss kisasszonyt és az egész háznépet, amely mindenestül gyanús volt. A két kisfiú egész idő alatt valamelyik hátsó udvarban játszadozott, és semmit sem látott a razziából. Amikor haza akartak menni, a lakást zárva találták, a ház üres volt. A szemközti ház mellett, egy bódéban dolgozó suszter odaszólította őket, és átadott nekik egy papírlapot. Az „anyjuk” hagyta itt számukra, egy címet jegyzett föl rá: Barge pénzkezelő, Roi-de-Sicile utca 8.

- Ti már nem laktok itt - mondta nekik a suszter. - Menjetek ehhez az úrhoz, nem messze lakik, bal kéz felé, az első utcában. Mutassátok fel ezt a papírt, akárki útbaigazít.

A két gyerek elindult, a nagyobbik vezette az öccsét. Kezében tartotta a papírlapot, amely a kalauzuk volt. Fázott, elgémberedett ujjacskái nem bírták eléggé szorosan tartani a papírt. A Clocheperce utca sarkán egy szélroham kitépte a kezéből, s mivel sötét volt, a gyermek többé nem lelte meg.

A két kisfiú vaktában kezdett bolyongani az utcákon.

II
A kis Gavroche hasznot húz a nagy Napóleonból

Párizsban tavasszal gyakori a metsző és kemény széljárás, amitől ha nem is fagy meg az ember, a tagjai megdermednek. Ezek a szelek tönkreteszik a legszebb napokat. Olyanok, mint a hideg léghuzat, amely a rosszul záródó ablak vagy ajtó résein át süvít a fűtött szobába. Mintha a tél komor kapuja félig nyitva maradt volna, s onnét törne elő a szél. 1832 tavaszán, amikor az évszázad első nagy járványa ütött ki Európában, ezek a szelek metszőbbek és zordabbak voltak, mint valaha. A tél kapujánál is dermesztőbb nyílás tátongott: a sír szája. A szélben a kolera lehelete bűzlött.

Ennek a szeles időjárásnak meteorológiai szempontból az volt a különössége, hogy erős villamos feszültséggel párosult. Sokszor dühöngtek ekkoriban villámlással, mennydörgéssel kísért viharok.

Egy este, amikor megint kegyetlenül tombolt a szélvihar, mintha csak visszatért volna a január - úgyhogy a polgárok kénytelenek voltak télikabátba bújni -, a kis Gavroche, mint mindig, vígan didergett rongyaiban, és lelkesen bámészkodva ácsorgott az Orme-Saint-Gervais környékén egy borbélyüzlet előtt. Női vállkendőbe bugyolálta a nyakát, nem tudni, honnét szerezte. Látszólag elmerülten bámulta azt a menyasszonynak öltöztetett, kivágott ruhás, narancsvirág-koszorús viaszbábut, amely körbe-körbe forgott a kirakat üvege mögött, és két olajlámpás közül mosolygott a járókelőkre. Valójában a kis Gavroche, amikor a boltot figyelte, azon tűnődött, nem tudna-e „elcsórni” a kirakat pereméről egy darab pipereszappant, hogy azután eladja valamelyik külvárosi „hajművész”-nek. Gyakran teremtette elő ilyen elcsent szappan árából az ebédrevalót. Nagyon ügyes volt az ilyenfajta munkában, s ha sikerült a vállalkozás, azt mondta: „Megborotváltam a borbélyt.”

Így nézegette a menyasszonyt, közben a szappanra sandított, és ilyesfélét mormogott a foga közt:

- Kedden. - Nem kedden. - Vagy mégis kedden? - Lehet, hogy kedden. - Igen, kedden.

Örök titok marad, hogy mit jelentett ez a magánbeszéd.

Ha netán azt jelentette, hogy mikor vacsorázott utoljára, akkor annak három napja lehetett, mert most péntek este volt.

Bent az üzletben jó melegen égett a tűz; a borbély éppen egy vendéget borotvált, és időnként egy-egy oldalpillantást vetett az ellenségre, a didergő, szemtelen lurkóra, akinek a keze a zsebében volt, de nyilván rosszban törte a fejét.

Miközben Gavroche a menyasszonyt, a kirakatokat és a Windsor-márkájú szappanokat bámulta, két eléggé jól öltözött, különböző nagyságú, nálánál kisebb fiúcska - az egyik hét -, a másik ötéves lehetett - félénken lenyomta a kilincset, és belépett a boltba. Talán koldulni akartak. Panaszos hangjuk inkább nyöszörgésre, mint kérésre emlékeztetett. Mind a ketten egyszerre beszéltek, de alig lehetett érteni, mit mondanak, mert a kisebbik hangja minduntalan zokogásba fúlt, a nagyobbiknak pedig vacogott a foga. A borbély dühösen fordult feléjük, le sem tette a borotváját, bal kezével nyakon csípte a nagyobbikat, a kisebbiket a térdével tuszkolta kifelé, kipenderítette őket az utcára, és becsapta mögöttük az ajtót.

- Majd adok én nektek, ráereszteni az emberre a hideget! - morogta.

A két gyerek sírva indult útnak. Közben beborult az ég, megeredt az eső.

A kis Gavroche utánuk szaladt, és megszólította őket.

- Mi a baj, porontyok?

- Nem tudjuk, hol fogunk aludni ma éjjel - felelte a nagyobbik.

- Ennyi az egész? - szólt Gavroche. - Ez is valami? Ezért kell pityeregni? Kis csacsik.

Kissé csúfondáros hetykeségét elérzékenyült, szelíd pártfogó hanggal enyhítette:

- Gyertek velem, pockok.

- Igenis, uram - mondta az idősebbik.

És a két gyerek áhítatosan követte, mint a hívők a püspököt. A sírást is abbahagyták.

Gavroche a Saint-Antoine utcán vezette őket, a Bastille tér felé.

Útközben felháborodottan pillantott vissza a borbélyüzletre.

- Kőből van a szíve annak a koszkaparónak - dörmögte.

Egy utcalány hangosan elnevette magát, amikor meglátta őket libasorban, élükön Gavroche-sal. Ez a nevetés sértette a háromtagú csapat méltóságát.

- Jó napot, Omnibusz kisasszony - szólt oda neki Gavroche.

Egy perc múlva megint eszébe jutott a borbély.

- Tévedtem - mondta -, nem kőből van a szíve, hanem ganéjból. Megállj, parókacsináló, lakatost hívatok, azzal veretek parókát a kobakodra.

A borbély kötekedő kedvre hangolta. Átugrott egy pocsolyát, és megszólított egy szőrös állú házmesternét, aki seprűt tartott a kezében. Ilyenekkel találkozhat Faust a boszorkányok szombatján.

- Mi az, asszonyság - mondta neki -, a paripáját sétáltatja?

Közben sarat fröccsentett egy arra menő úr lakkcsizmájára.

- Pimasz! - kiáltott rá dühösen az úr.

Gavroche kidugta az orrát a kendője mögül.

- Uraságodnak panasza van?

- Ellened! - mondta az úr.

- Vége a hivatalos órának - felelt vissza Gavroche -, ilyenkor már nem fogadok el panaszt.

Ahogy továbbment az utcán, egy kapualjban meglátott egy tizenhárom-tizennégy éves kis koldusleányt. Didergett szegényke, olyan rövid volt a szoknyája, hogy a térde is kilátszott. A kislány ehhez már nagyocska volt. Ilyen bajjal jár néha a növekedés. A szoknya olyankor lesz rövid, amikor a meztelenség már illetlen.

- Szegény kislány! - szólt Gavroche. - Még bugyija sincs. Nesze, vedd magadra legalább ezt.

Levette a nyakáról a jó, meleg gyapjúkendőt; rádobta a kolduslányka hidegtől lila, sovány vállára, úgyhogy a nyakvédőből megint vállkendő lett.

A kislány meglepetten nézett föl, és szó nélkül elfogadta a kendőt. Van olyan foka a nyomornak, hogy a szegény ember nagy fásultságában már nem panaszolja baját, és nem köszöni meg a jótéteményt.

- Brrr! - vacogott Gavroche. Jobban fázott, mint Szent Márton, mert az legalább a köpenye felét megtartotta magának.

Ettől a „brrr”-től mintha megdühödött volna a zápor, kétszeres erővel kezdett zuhogni. Így bünteti a haragos ég a jó cselekedetet.

- Hát ez meg mi? - kiáltott fel Gavroche. - Folyton esik! Ha így megy tovább, biz’ isten, felmondom az előfizetést.

És tovább talpalt.

- Sebaj! - szólalt meg újra, rápillantva a kis kolduslányra, aki jól bebugyolálta magát a kendőbe. - Ennek legalább már van bundája.

Fölnézett a felhőre, és odakiáltott:

- Pukkadj meg!

A két gyerek szaporán tipegett a nyomában.

Sűrű vasrács elé értek, amilyen a pékboltok előtt van, mert a kenyeret rács mögött őrzik, akárcsak az aranyat. Gavroche hátrafordult.

- Igaz ni, pockok, volt ma vacsora?

- Reggel óta nem ettünk, uram - felelte a nagyobbik.

- Szóval se apátok, se anyátok? - fontoskodott tovább Gavroche.

- Bocsánat, van papánk is, mamánk is, de nem tudjuk, hol vannak.

- Sokszor jobb azt nem tudni - szólt Gavroche, aki szeretett bölcselkedni.

- Két órája kószálunk - folytatta a nagyobbik -, hiába kotorásztunk a szemétben, nem találtunk ennivalót.

- Tudom - szólt Gavroche. - A kutyák mindent fölzabálnak.

Kis szünet után folytatta:

- Szóval elvesztettük a tisztelt szülőket. Nem tudjuk, hova lettek. Hát ez, gyerekek, öreg hiba. Butaság csak úgy elhagyni valahol idős embereket. Na mindegy, falni azért csak kell valamit.

Tovább nem is kérdezősködött. Hajléktalanok, hát aztán? Az idősebbik poronty, aki már csaknem visszanyerte gyermeki gondtalanságát, most fölkiáltott:

- Mégiscsak furcsa! Mama megígérte, hogy virágvasárnap elvisz bennünket barkaszentelésre.

- Csipiszt - felelte Gavroche.

- A mamám úriasszony - folytatta a kisfiú - Miss kisasszonnyal lakik.

- Nofene - mondta Gavroche.

Közben megállt, és néhány percig végigtapogatta, átkutatta rongyainak minden zegét-zugát. Végül fölkapta a fejét; csak elégedettnek akart látszani, de a valóságban sugárzott róla a diadal.

- Hidegvér, pockok. Itt a három személyre való vacsora.

És az egyik zsebéből kihúzott egy sout.

Időt se hagyott a két kicsinek a csodálkozásra, betuszkolta őket a pékboltba, a pultra tette a pénzt, és így kiáltott:

- Segéd úr! Öt centime-ért kenyeret.

A pékmester, aki maga volt a kiszolgáló, levett a polcról egy kenyeret, és kezébe vette a kést.

- Három szelet legyen! - szólt Gavroche, és méltóságteljesen hozzátette:

- Hárman vagyunk.

A pék, miután szemügyre vette a három vacsorázót, barna kenyeret vett elő. Ezt látva, Gavroche orrába dugta az ujját, és olyan hatalmasat szippantott, mintha Nagy Frigyes szelencéjéből vett volna tubákot, és méltatlankodva vágta a pék arcába ezt a kérdést:

- Hátammi?

Ha valamelyik olvasónk azt hinné, hogy ez a kérdés orosz vagy lengyel szó, vagy netán a sziú indiánok csatakiáltása, amelyet egyik folyópartról a másikra rikkantgatnak egymásnak az őserdőben, akkor felvilágosítjuk, hogy ez az a szó, amelyet ők maguk (mármint az olvasók) naponta használnak ehelyett: hát az mi? A pék tökéletesen meg is értette, és így felelt:

- Mi volna? Nagyon jó barna kenyér.

- Mondja csak, hogy fekete brúgó - felelte Gavroche nyugodtan és hideg megvetéssel. - Fehér kenyeret, segéd úr! Foszlós fehér kenyeret. Én fizetem.

A pék nem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjon, s mialatt a kenyeret szelte, szánakozva nézegette kis vevőit, ami bosszantotta Gavroche-t.

- Mit bámul, mester? Talán mértéket akar venni rólunk?

Hárman együtt sem lettek volna egy öl magasak.

A pék felszelte a kenyeret, besöpörte a pénzt, Gavroche pedig így szólt a gyerekekhez:

- Kajáljatok.

A kisfiúk ijedten bámultak rá.

Gavroche felkacagott:

- Persze, olyan kicsik, hogy még nem értik!

Most már így mondta:

- Egyetek!

Azzal mindegyiknek átnyújtott egy-egy szelet kenyeret.

Az idősebbnek adta a nagyobb darabot, úgy látta, azzal érdemes elbeszélgetni, s különben is ráfér egy kis buzdítás, mert még habozik, nem meri csillapítani az éhségét.

- Tömd a fejedbe - mondta neki.

Magának a legkisebb darabot tartotta meg.

Szegény fiúk ki voltak éhezve, akárcsak Gavroche. Nekiláttak a falatozásnak, és ott lábatlankodtak a boltban. A mester most, hogy a pénz már a zsebében volt, bosszúsan méregette őket.

- No, menjünk tovább egy házzal - szólt Gavroche.

Folytatták útjukat a Bastille tér felé.

Mikor kivilágított kirakatok előtt haladtak el, a kisebbik fiú meg-megállt, és megnézte az időt egy kis játék órán, amely zsinóron függött a nyakában.

„Na, ezen látszik, hogy még kis csacsi” - mondta magában Gavroche.

Aztán elmélázva dörmögte a foga közt:

- Mindegy, azért ha nekem csemetéim volnának, jobban vigyáznék rájuk.

Közben elfogyott a kenyér, és elértek a komor Ballets utcába, amelynek végén a Force-börtön alacsony, zordon kapuja látszik.

- Nini, Gavroche, te vagy az? - szólalt meg egy hang.

- Nini, Montparnasse, te vagy az? - mondta rá Gavroche.

Egy férfi lépett hozzájuk, nem volt más, mint Montparnasse álruhában, orrán kék pápaszemmel, de Gavroche rögtön ráismert.

- A kutyafáját - mondta -, hol szedted ezt a mustárszín köpenyt meg azt a doktornak való kék pápaszemet? Becsszavamra, érted a csíziót.

- Csitt - suttogta Montparnasse -, ne olyan hangosan!

Gyorsan elhúzta Gavroche-t a boltok lámpafényéből.

A két kicsi kézen fogva gépiesen követte őket.

Mikor benn voltak egy sötét kapumélyedésben, védve az esőtől és a kíváncsi pillantásoktól, Montparnasse megkérdezte:

- Tudod-e, miben sántikálok?

- A vérpad árnyékában - mondta Gavroche.

- Jó, jó, csak viccelődj!

És Montparnasse így folytatta:

- Idejön Babet, vele van találkám.

- Úgy, hát Babet a babád neve?

Montparnasse suttogóra fogta a szót:

- Nem lány az, te!

- Ahá, tudom már, Babet.

- Az hát, Babet.

- Azt hittem, hurokra került.

- Kibújt a hurokból.

És gyorsan elmondta, hogy Babet aznap reggel, ahogy átvitték a Conciergerie-be, a „vizsgálati foglyok folyosóján”, ahelyett, hogy jobbra fordult volna, balra fordult, és megszökött.

Gavroche csodálta az ügyességét.

- Micsoda vagány! - mondta.

Montparnasse még néhány részletet mondott el Babet szökéséről, és így fejezte be:

- Ó, ez még nem minden!

Gavroche, mialatt hallgatta, kivette Montparnasse kezéből a botot, és szórakozottan meghúzta a nyelét. Egy tőr pengéje tűnt elő.

- Hűha! - szólt, és gyorsan visszadugta a tőrt. - Polgári ruhás zsandárt hordasz magaddal?

Montparnasse ravaszul hunyorított.

- Mi a fene! - szólt Gavroche. - Csak nem akarsz összeakaszkodni a zsarukkal?

- Nem lehessen tudni - válaszolt közönyös képpel Montparnasse. - Sosem árt, ha van az embernél gombostű.

Gavroche tovább firtatta:

- Mit akarsz csinálni ma éjjel?

Montparnasse megint komoly képet vágott, és minden szótagot megnyomva felelt:

- Egyet-mást.

Aztán hirtelen másra terelte a szót:

- Igaz ni, hogy el ne felejtsem!

- Mit?

- Ami velem történt a napokban. Képzeld csak. Találkozom egy civillel. Ideadja az erszényét, és nagy prédikációt tart hozzá. Zsebre vágom az erszényt. Egy perc múlva keresem. Már nincs ott.

- Megmaradt a prédikáció - mondta rá Gavroche.

- Hát te hová igyekszel? - kérdezte Montparnasse.

Gavroche rámutatott a védenceire.

- Megyek lefektetni ezeket a gyerekeket.

- Lefektetni? Hol?

- Nálam.

- Van lakásod?

- De van ám.

- És hol lakol?

- Az elefántban - mondta Gavroche.

Montparnasse nem volt csodálkozó természetű, de nem tudta elfojtani a meglepett kiáltást:

- Az elefántban?

- Mondom, hogy az elefántban. Miccsodákszol?

Ez is olyan szó, amit nem szokás leírni, de kimondani annál inkább. Annyit jelent: Mit csodálkozol?

A gamin sokatmondó figyelmeztetésére Montparnasse észbe kapott. Láthatóan kezdett jobb véleménye lenni Gavroche lakásáról.

- Persze - mondta -, az elefántban! Aztán jó ott?

- Nagyon jó. Sőt príma. Nincs olyan léghuzat, mint a hidak alatt.

- De hogy jutsz be?

- Bemászom.

- Van rajta lyuk?

- Van hát! Nem szabad elárulni. Az első lábai közt van. A kopók még nem vették észre.

- És te fölkapaszkodsz? Most már értem.

- Egy pillanat műve, csiribi-csiribá, benn vagyok.

Kis szünet után hozzátette:

- Az apróságok számára lesz létrám.

Montparnasse elnevette magát.

- Hol a csudába szedted föl ezeket a kölyköket?

- Egy borbélytól kaptam őket ajándékba - felelte Gavroche ártatlan képpel.

Montparnasse egyszerre elkomorodott.

- Nagyon is könnyen rám ismertél - dörmögte.

Két kis tárgyat vett ki a zsebéből, pamuttal körültekert lúdtolldarabkákat. Az egyiket az egyik, a másikat a másik orrlyukába dugta. Ettől az orrának más formája lett.

- Egészen megváltoztál - mondta Gavroche -, már nem vagy olyan ronda, mindig ezekkel kellene járnod.

Montparnasse jóképű legény volt, de Gavroche szeretett incselkedni.

- Tréfán kívül - kérdezte Montparnasse -, hogy tetszem így neked?

Megváltozott a hangja is. Montparnasse egy szempillantás alatt fölismerhetetlenné vált.

- Elmehetnél papprrikajancsinak! - kiáltott fel Gavroche.

A két kicsi eddig az orrát piszkálta, és nem figyelt oda.

De erre a szóra közelebb léptek, és örvendező csodálkozással meresztették szemüket Montparnasse-ra.

Sajnos, Montparnasse nem volt bohóckodó kedvében.

Rátette a kezét Gavroche vállára, és jól megnyomva a szavait, ezt mondta neki:

- Ide hallgass, fiam. Ha egy csacsit tudnék kapni, hogy a kocsit tovább húzassam, azt mondanám, nincs itt semmi baj.

Ez a fura kijelentés különös hatást tett a gaminre. Élénken megfordult, figyelmesen körüljártatta csillogó tekintetét, és meglátott egy rendőrt, aki tőlük néhány lépésnyire háttal állt nekik.

- Ahá! - csúszott ki a száján, de a többit lenyelte. Megszorította Montparnasse kezét, és elbúcsúzott tőle:

- No, jójcakát - mondta -, megyek a kölykeimmel az elefánthoz. Ha netán szükséged lenne rám, ott éjjel megtalálhatsz. Félemeleten lakom. Házmester nincs. Kérdezd csak Gavroche urat.

- Jó - mondta Montparnasse.

Elváltak. Montparnasse a Gréve tér, Gavroche a Bastille tér felé indult. Gavroche kézen fogta a nagyobbik fiúcskát, ez pedig maga után vonszolta ötéves kisöccsét, aki többször megfordult, hogy még láthassa távozóban „Paprikajancsit”.

A talányos mondatnak, amellyel Montparnasse figyelmeztette a közelben álló rendőrre, az volt a nyitja, hogy különböző alakban háromszor előfordult benne: „csitt.” A külön ki nem mondott, de a mondatba ravaszul elvegyített szócska azt jelentette: Vigyázat, nem lehet nyíltan beszélni.

Húsz évvel ezelőtt a Bastille tér délkeleti sarkán, az egykori börtönerőd árkában ásott csatorna lejárójának közelében még állt az a sajátságos szobor, amely már a párizsiak emlékezetéből is eltűnt, holott megérdemelné, hogy némi nyoma maradjon, mert aki kigondolta, „az Institut tagja,[899] az egyiptomi hadsereg vezérlő tábornoka” volt.

Szobrot mondtunk, pedig csak szoborminta volt. De ez a minta, ez a tüneményes vázlat, egy napóleoni ötlet nagyszerű teteme, amelyet két-három egymást követő szélroham elragadott és egyre távolabbra vetett tőlünk, történelmivé vált, és ellentétben ideiglenes mivoltával, valamilyen végleges jelleget kapott. Favázból és vakolatból készült az elefánt, hátán háznak is beillő torony. Ezt a tornyot hajdan zöldre festette valami mázoló, de azóta megfeketedett a napsütéstől, az esőtől, a széltől. A térnek ezen a kopár, elhagyatott sarkán meglepő és ijesztő körvonalakkal rajzolódott ki a csillagos éjben a kolosszus széles homlokával, ormányával, agyaraival, óriási hátán a toronnyal. Senki sem tudta, mi akar lenni tulajdonképpen. Komor, rejtélyes, roppant nagyságával a nép erejét jelképezte. Mint valami hatalmas látomás emelkedett a Bastille láthatatlan árnya mellett.

Idegenek ritkán látogatták ezt a tákolmányt, a járókelők ügyet se vetettek rá. Lassanként málladozott; évről évre nagy darabokban hullt róla a vakolat, és rút sebhelyek tátongtak az oldalán. A „hivatalos helyek”, ahogyan finomkodva mondani szokás, 1814 óta megfeledkeztek róla. Zordan, betegen, omladozva állt a helyén, körülötte a korhadt palánkot minduntalan részeg kocsisok piszkították: repedések barázdálták a hasát, farából léc meredt ki, lábai közt magasra nőtt a dudva, és minthogy a tér szintje körös-körül harminc év óta egyre magasabb lett a lassú és folytonos lerakódás folytán, amely észrevétlenül dagasztja a nagyvárosok talaját, most már mélyedésben állt, mintha a föld besüppedt volna alatta. Mocskos volt, elhanyagolt, visszataszítóan gőgös, rút a nyárspolgár szemében, de a gondolkodót mélabúra hangolta. Volt benne valami a szemétből, amit el kell takarítani, és a fenségből, amelyet lefejezésre ítéltek.

Mint mondottuk, éjszakára megváltozott a képe. Mindennek, ami árnyék, igazi környezete az éjszaka. Ahogy leszállt az éj, a vén elefánt átváltozott: nyugodt és félelmes alakot öltött a homály rettentő nyugalmában. Minthogy a múltból maradt itt, az éj szakához tartozott. A sötétség illett a nagyságához.

Ez a rideg, zömök, nehéz, szigorú, zord, majdnem idomtalan, de mindenesetre méltóságteljes és bizonyos nagyszerű, szilaj komorságot kifejező emlékmű eltűnt, hogy békén engedje uralkodni azt az óriás kályhafélét, amely a belőle kinyúló kürtővel díszítve elfoglalta a kilenctornyú komor vár helyét, olyasformán, ahogy a polgárság a hűbériség örökébe lépett. Mi sem természetesebb, mint hogy a kályha legyen annak a korszaknak a jelképe, amely előtt a hatalom a húsosfazékban összpontosul. Ez a korszak el fog múlni, máris elmúlóban van; kezdik belátni, hogy ha a tűzkatlanban van is erő, hatalom csak az észben lehet; más szóval: nem a gőzmozdonyok viszik és ragadják előre a világot, hanem az eszmék. Ám fogjanak mozdonyokat az eszmék elé; de ne tévesszék össze a lovat a lovassal.

Bármint legyen is, hogy visszatérjünk a Bastille térhez, az elefánt tervezője nagyot tudott alkotni vakolatból; aki a kürtőt tervezte, az bronzból is csak jelentéktelen művet hozott létre.

A kályhacsövet, amelyet hangzatos szóval Júliusi oszlopnak neveztek el, egy elvetélt forradalomnak ezt a rosszul sikerült emlékművét, 1832-ben még óriási állványzat burkolta, amelyet szerintünk kár volt lebontani, és magas deszkakerítés vette körül, amely teljesen elszigetelte az elefántot.

A térnek ezt a szögletét alig világította meg egy távoli utcalámpa fénye, amikor Gavroche arrafelé irányította a két „pockot”.

Legyen szabad itt közbevetőleg hangsúlyoznunk, hogy elbeszélésünk a valóság talaján mozog. Emlékeztetjük az olvasót arra, hogy húsz évvel ezelőtt a bíróság csavargás és nyilvános emlékmű rongálása miatt elítélt egy gyermeket, akit rajtakaptak, hogy a Bastille téri elefánt belsejében hált.

Ezek után folytassuk.

A kolosszushoz érve Gavroche ráeszmélt, milyen hatása lehet a végtelen nagynak a végtelen kicsire, és így szólt:

- Ne féljetek, porontyok!

Aztán a kerítés egyik hasadékán bebújt az elefántot körülvevő térségre, és átsegítette a résen a két gyermeket. Ezek kissé megszeppenve, de szó nélkül követték Gavroche-t. Rábízták magukat rongyos kis gondviselőjükre, akitől kenyeret kaptak, és aki fekvőhelyet ígért nekik.

Bent, a kerítés mellett egy létra hevert, amelyet nappal a szomszédos építkezés munkásai használtak. Gavroche meglepő könnyedséggel fölemelte, és az elefánt egyik lábának támasztotta. A létra felső végénél a kolosszus hasán nagy fekete lyuk tátongott.

Gavroche a létrára és a lyukra mutatva így szólt vendégeihez:

- Másszatok fel, és bújjatok be.

A két kisfiú rémülten bámult egymásra.

- Ahá, féltek, pockok! - kiáltott Gavroche.

Kisvártatva hozzátette:

- Ide nézzetek.

Belecsimpaszkodott az elefánt gacsos lábába, és figyelemre se méltatva a létrát, egy szempillantás alatt fent volt a hasadéknál. Besiklott rajta, akár a kígyó a szikla résébe, befurakodott, s a következő percben a gyerekek mint valami fakó, homályos foltot pillantották meg sápadt arcát a sötét lyuk szélén.

- No most! - kiáltotta. - Másszatok fel, pockok! Meglátjátok, milyen jó itt! Te gyere előbb - mondta az idősebbiknek -, majd besegítlek.

A gyerekek vállukkal lökdösték egymást. Féltek Gavroche-tól, de bíztak is benne, aztán meg az eső is nagyon zuhogott. A nagyobbik végre nekibátorodott. A kisebbik, látva, hogy testvére elindul, ő meg egyedül marad a szörnyű nagy állat lábai közt, majdnem elpityeredett, de nem mert sírni.

A nagyobbik fiúcska ingadozva botorkált fölfelé a létrán.

Gavroche kurta kiáltásokkal biztatta, mint a vívómester a tanítványát vagy az öszvérhajcsár az öszvért:

- Ne félj!

- Úgy ni!

- Bátran!

- No még!

- A kezedet!

- Most!

És amikor elérhette a karját, hirtelen megragadta, és fölhúzta magához.

- Zsupsz be! - mondta.

A fiúcska benn volt a hasadékban.

- Most pedig várj meg - szólt Gavroche. - Uram, szíveskedjék helyet foglalni.

Azzal megint kibújt a résen, egy majom fürgeségével lecsúszott az elefánt lábán, leugrott a füves talajra, derékon kapta az ötesztendős porontyot: föltette a létrára, mögötte elindult ő is, és fölkiáltott az idősebbnek:

- Én tolom, te húzd.

A kicsike rá sem ért körülnézni, tolva, húzva, taszigálva, ráncigálva egy perc alatt benn volt a lyukban. Gavroche, miközben maga is bemászott, sarkával visszarúgta a fűbe a létrát, tapsolt, és nagyot kurjantott:

- Helyben vagyunk! Éljen Lafayette tábornok!

A lelkes kitörés után így folytatta:

- Na, pitrincsek, itthon vagyunk!

Gavroche csakugyan otthon volt.

Lám, a haszontalan is lehet váratlanul hasznos! A nagy dolgokból származhat kegyesség, az óriásokból jóság! Ez a roppant emlékmű, a császár megvalósult gondolata, egy gamin menedékhelye lett. A gyerkőcöt befogadta a kolosszus, hajlékot adott neki. Ünneplőbe öltözött polgárok, ha elsétáltak arrafelé, megvetően méregették a Bastille tér elefántját, és azt gondolták magukban: „Mire jó ez?” - Arra volt jó, hogy megmentsen a hidegtől, a fagytól, az esőtől, megvédjen a tél dermesztő szelétől egy apátlan, anyátlan, étlen, ruhátlan, hajléktalan kisfiút, hogy ne kelljen sárban aludnia, amitől lázas betegséget kaphat, vagy hóban, amibe belehalhat. Arra volt jó, hogy menedéke legyen az ártatlannak, akit a társadalom kitaszított. Arra volt jó, hogy enyhítse a közösség bűnét. Búvóhelyet kínált annak, aki előtt minden ajtó zárva volt. Mintha a féregrágta, elfelejtett, penésszel és fekéllyel borított boldogtalan őslény, amely roskadozva, korhadozva, elhagyatottan állt, arra ítélve, hogy mint valami óriás kéregető, hasztalan kolduljon a keresztútnál egy részvevő pillantást, mintha a kivénhedt koldus megszánta volna ezt a másik koldust, a szegény kis törpét, aki mezítláb, hajléktalanul, gémberedett ujjait fújva, rongyokba öltözve járt, és hulladékból táplálkozott. Erre volt jó a Bastille tér elefántja. Napóleon eszméjét, amelyet az emberek megvetettek, Isten felkarolta. Amit nevezetességnek szántak, fenséges lett. A császárnak, hogy szándékát megvalósítsa, porfírra, ércre, vasra, aranyra, márványra lett volna szüksége; Isten beérte egy halom ócska deszkával, léccel, vakolattal. A császár lángeszű elképzelése volt az óriási, fölfegyverzett, hatalmas elefánt, amely magasra emeli ormányát, hátán tornyot visz, és csillámló, üdítő vízsugarakat szökdeltet szerteszét: a népet akarta benne megtestesíteni. Isten nagyszerűbb művet alkotott belőle: hajlékot egy gyermek számára.

A rés, amelyen Gavroche bejutott, kívülről alig látszott, mert, mint mondottuk, egészen keskeny nyílás volt az elefánt hasán, úgyhogy csak macska vagy kisgyerek fért át rajta.

- Kezdjük azzal - szólt Gavroche -, hogy megmondjuk a házmesternek: senkit sem fogadunk.

És biztosan eligazodva a sötétben, mint aki a lakása minden zugát ismeri, fogott egy deszkát, és elzárta vele a rést.

Aztán visszament a sötétbe. A gyerekek hallották a foszforos palackba mártott gyújtó sercegését. A kénes gyufát még nem találták fel; a Fumade-féle gyújtószerszám képviselte akkoriban a haladást.

Hirtelen világos lett, amitől hunyorogni kellett. Gavroche egy szurokba áztatott zsineget, úgynevezett pincepatkányt gyújtott meg. Inkább füstölt, mint világított, és a fényénél csak homályosan derengett az elefánt belseje.

Gavroche vendégei körülnéztek, és olyanformán érezték magukat, mintha valakit a heidelbergi nagyhordóba zárnának, vagy inkább ahogy a bibliai Jónás érezhette magát a cethal gyomrában. Óriási csontváz vette körül őket. Fent egy hosszú barna gerenda, amelyből egyenlő távolságokban vaskos ívelt lécek ágaztak ki, képviselte a gerincoszlopot a bordákkal; hosszú vakolatcsapok csüggtek alá, mint holmi zsigerek, és széltében elnyúló pókhálók voltak a porlepte rekeszizmok. Itt-ott a zugokban élőlényeknek látszó kövér fekete foltok riadtan futkostak ide-oda.

Az elefánt bordázatáról lehulló törmelék kitöltötte a has homorulatát, úgyhogy járni lehetett rajta, mint valami padlón.

A kisebbik fiú oldalba lökte a bátyját, és halkan mondta:

- Sötét van.

Ezt Gavroche nem hagyhatta szó nélkül. Szükségesnek látta, hogy fölrázza az ijedt képű gyerekeket.

- Talán bizony jobb lenne a Tuileriákban? Megjárhatjátok, csak velem kezdjetek! Egy ilyen tacskó azt hiszi, ő a világ közepe, nézze meg az ember.

Egy kis gorombáskodás használni szokott az ijedelemben. Megnyugtat. A két kölyök közelebb húzódott Gavroche-hoz.

Gavroche atyailag elérzékenyült ettől a bizalomtól, és „dúrból mollba” csapott át.

- Butuska - mondta a kisebbik gyereknek, becéző árnyalattal enyhítve a szó bántó élét -, kint sötét van, kint esik, itt nem. Kint hideg van, itt egy parányi szél se fúj.

Kint rengeteg ember, itt senki sincs rajtunk kívül. Kint a hold se világít, itt meg ég a gyertyám, ebadta!

A két gyerek most már kevésbé félősen nézett szét a különös hajlékban. De Gavroche nem hagyott nekik időt a szemlélődésre.

- Gyerünk! - szólt.

És arrafelé tuszkolta őket, amit némi szépítéssel a szoba hátterének mondhatunk.

Ott volt Gavroche fekvőhelye.

Tökéletesen fölszerelt ágy volt. Vagyis volt rajta matrac, takaró, még el is volt függönyözve.

A matrac szalmagyékény volt, a takaró meglehetős nagy, vastag, szürke, jó meleg, majdnem új gyapjúpokróc. Az elfüggönyözés pedig így festett:

Három jókora hosszú karó volt letűzve a talajt elborító törmelékbe, vagyis az elefánt hasába, kettő elöl, egy hátul. A karókat fönt zsineggel összekötötték, miáltal gúla alakú váz keletkezett. Ezt a vázat rézsodrony-fonat borította, amelyet egyszerűen ráterítettek, de szakszerűen elrendezték és dróttal megerősítették, úgyhogy a három karót teljesen eltakarta. A szegélyét sorba rakott nagy kövek rögzítették a földhöz, hogy semmi se csúszhasson át alatta. Ez a sodronyfonat nem volt más, mint egy darab rézháló, amilyennel az állatkertben a madárkalitkákat szokták befedni. Mögötte, mintegy ketrecbe zárva, állt Gavroche ágya. Olyan volt az egész, mint egy eszkimó sátor.

Ez a sodronyháló pótolta az ágyfüggönyt.

Gavroche kissé félretolta a köveket, amelyek a sodronyhálót elöl összetartották, és széthúzta a háló egymásra csukódó két szárnyát.

- Négykézláb, gyerekek! - vezényelt Gavroche. Óvatosan betuszkolta vendégeit a ketrecbe, aztán maga is bebújt utánuk, helyre tette a köveket, és hermetikusan elzárta a nyílást.

Mindhárman végighevertek a gyékényen.

Akármilyen kicsinyek voltak is, egyikük sem állhatott volna fel a sátorban. Gavroche még mindig kezében tartotta a pincepatkányt.

- Most pedig - mondta - szundizzatok. Eloltom a csillárt.

- Kérem szépen - kérdezte a nagyobbik fiúcska a sodronyhálóra mutatva -, ez itt mi?

- A patkányok miatt kell - felelte fontoskodva Gavroche. - Szundizni!

De jónak látta, hogy néhány szóval fölvilágosítsa a két zsenge csemetét, ezért hozzátette:

- A Növény- és Állatkertből hoztam. A vadmadarak őrzésére használják ezeket a hálókat. Van ott egész raktárra való. Csak meg kell mászni egy falat, be kell bújni egy ablakon, át kell kúszni egy ajtórésen. Elvihet az ember, amennyit csak akar.

Mialatt beszélt, a takaró egyik csücskével bebugyolálta a kisebbik gyereket, aki halkan suttogta:

- De jó meleg!

Gavroche elégülten nézett a pokrócra.

- Ez is az állatkertből való - mondta. - A majmoktól vettem el.

Aztán a kitűnő fonású, vastag gyékényre mutatott, amelyen a nagyobbik fiúcska feküdt, és hozzátette:

- Ez meg a zsiráfé volt.

Kis szünet után folytatta:

- Ez mind az állatoké volt. Elvettem tőlük. Nem haragudtak érte. Azt mondtam: az elefántnak kell.

Kisvártatva megint megszólalt:

- Az ember átmászik a falon, és fütyül a kormányra. Punktum.

A két gyerek félős tisztelettel, álmélkodva nézte ezt a bátor és találékony valakit. Ugyanolyan magára hagyott, vézna kis csavargó volt, mint ők, de kolduskülseje alól kiütköző, mindenható képességeivel természetfölötti lénynek látszott. Arckifejezésében egy vén komédiás fintorai a legártatlanabb és legkedvesebb mosollyal párosultak.

- Tessék mondani - szólalt meg félénken az idősebbik -, nem fél a rendőröktől?

Gavroche csak ennyit válaszolt:

- Öcskös! Nem rendőrt mondunk, hanem zsarut.

A kisebbik tágra nyílt szemmel bámult, de egy szót se szólt. Minthogy a gyékény szélén feküdt, bátyja pedig középen, Gavroche ráborította a takarót, mint egy gondos anya, a feje alatt pedig ócska rongyokkal fölpolcolta a gyékényt, hogy a kicsinek vánkosa legyen. Aztán a nagyobbik fiúhoz fordult:

- Jó itt, ugye?

- Nagyon jó! - felelte a gyerek, és üdvözült arckifejezéssel nézett Gavroche-ra.

A két bőrig ázott gyerek kezdett fölmelegedni.

- Na - kérdezte Gavroche -, miért sírtatok? Egy ilyen csöppségnél még hagyján - mondta a kisebbikre mutatva. - De te már nagy kamasz vagy nem szégyelled, hogy bőgsz, mint a szopós borjú?

- De mikor nem volt lakásunk!

- Nem mondjuk, hogy lakás - mondta Gavroche -, hanem kégli vagy keglovics.

- És féltünk egyedül az éjszakában.

- Nem éjszaka az, hanem lelle.

- Köszönöm - mondta a fiú.

- Ide hallgass - oktatta Gavroche -, többé nem lesz okod a pityergésre. Én majd gondot viselek rátok. Meglásd, jól fogunk mulatni. Nyáron Navet cimborámmal elmegyünk a Glaciére negyedbe, megfürdünk a Szajnában, az Austerlitz híd előtt, az állomásnál meztelenül ugrálunk a kocsikon, hadd pukkadjanak mérgükben a mosónők. Kiabálnak, csatarásznak, ha látnád, micsoda pofák! Aztán megnézzük a csontvázembert. Élő ember, a Champs-Élysées-n mutogatják. Girhes, sovány az istenadta. Színházba is elviszlek benneteket, ahol Frédérick Lemaître játszik. Lesz potyajegy, ismerem a színészeket, magam is fölléptem egy darabban. Akkora srácok voltunk, mint ti, szaladgáltunk egy ponyva alatt, mi voltunk a tenger. Elintézem a színházamnál, hogy szerződtessenek titeket. Megnézzük a vadembereket is. Persze, nem igazi vademberek. A rózsaszín trikójuk csupa ránc, és a könyökükön látszik a fehér stoppolás. Aztán elmegyünk az Operába. Beállunk a fizetett tapsolok közé. Az operai klakk nekem való társaság. A körúti színházakba nem mennék el tanoncnak. Képzeld, vannak, akik egy frankot fizetnek azért, hogy az Operába mehessenek. Balekok! És ha kivégzés lesz, azt is megnézzük. Megmutatom nektek Sanson urat, a hóhért. A Marais utcában lakik, levélszekrény van az ajtaján. Nagyszerűen fogunk szórakozni.

Ebben a pillanatban faggyúcsepp pottyant Gavroche ujjara, és eszébe juttatta az élet valóságát.

- A fenébe! - szólt. - Elég a kanóc. Vigyázat! Havonta csak egy sout költhetek világításra. Ha az ember lefekszik, aludjon. Nem érünk rá, hogy Paul de Kock[900] úr regényeit olvassuk. Meg aztán a világosság kiszűrődhet az ajtó hasadékán, ha a kopók meglátják, baj van.

- Meg aztán - jegyezte meg félénken az idősebbik, mert csak ő mert beszélgetni Gavroche-sal és válaszolni neki - szikra eshetne a szalmába, vigyázni kell, hogy föl ne gyújtsuk a házat.

- Nem úgy mondják, hogy fölgyújtani a házat - szólt rá Gavroche -, hanem: brennelni a kéglit.

A vihar ereje megkettőződött. A mennydörgés robajain keresztül is hallatszott, hogy a zápor csapkodja az elefánt hátát.

- Miattam eshet! - mondta Gavroche. - Én csak mulatok, ha hallom, hogy öntözi a dézsából a házam lábait. Hülye állat a tél; kárba vész a portékája, kárba vész a fáradsága, nem tud bennünket eláztatni, azért morog az öreg vízhordó!

Gavroche a mennydörgésre célzott, amelyre nézve egy tizenkilencedik századbeli filozófus módjára vonta le a következtetéseket; alighogy kimondta, nagyot villámlott, olyan vakító fénnyel, hogy még az elefánt gyomrába is beszűrődött belőle valami a résen át. Majdnem ugyanabban a pillanatban irtózatosan megdördült az ég. A kisfiúk felsikoltottak, és oly hevesen ugrottak fel, hogy a drótháló majdnem széjjelnyílt; Gavroche azonban bátor képpel fordult feléjük, és a mennydörgés hallatára elkacagta magát.

- Nyugalom, gyerekek. Ne lökdössük az épületet. Ez aztán szép mennydörgés volt, meg kell adni! És nem holmi vacak villámlás. A Jóisten kitett magáért, a mindenét neki! Majdnem olyan jól csinálta, mint az Ambigu színházban.

Azzal megigazította a hálót, szelíden az ágy felé tolta a gyerekeket, lenyomta a térdüket, hogy jól kinyújtózzanak, és felkiáltott:

- Miután a Jóisten meggyújtotta a gyertyáját, én elolthatom a magamét. Aludjatok, kicsikék, aludni kell. Ha nem alusztok, betegek lesztek. Büdös lesz a gigátok, vagy ahogy előkelően mondják: bedugul a kanális. Takarózzatok be jól. Eloltom a csillárt. Rendben vagytok?

- Igen - mormolta az idősebbik. - Jól fekszem. Mintha pehelypárna volna a fejem alatt.

- Nem fej az, te, hanem kókusz.

A két kisfiú egymáshoz bújt. Gavroche jól elhelyezte őket a gyékényen, fülükig felhúzta a takarót, és harmadszor is szertartásosan rájuk parancsolt:

- Szundizni!

És elfújta a gyertyát.

Alighogy kialudt a világosság, különös motoszkálás rezgette meg a hálót, amely alatt a három gyerek feküdt. Tompa súrlódások kezdődtek, ércpengés-szerű zajjal, mintha karmok kaparásznák és fogak rágcsálnák a rézdrótot. A zajt éles kis sikítások kísérték.

Az ötéves fiúcska halálra rémült a feje fölött hallatszó lármától. Meglökte könyökével a bátyját, de az már javában „durmolt”, ahogy Gavroche megparancsolta. Ekkor a kicsike, aki már nem tudott hova lenni a félelemtől, odáig merészkedett, hogy megszólította Gavroche-t, de halkan, szinte lélegzetét is visszatartva:

- Uram!

- Mi kell? - szólt Gavroche, aki már elalvóban volt.

- Miféle zaj ez?

- Patkányok.

És újra a gyékényre hajtotta a fejét.

Csakugyan tömérdek patkány nyüzsgött az elefánt gyomrában, ezek voltak azok az eleven fekete foltok, amelyekről az imént beszéltünk. Amíg a gyertya égett, veszteg maradtak ebben a barlangban, amely olyan volt nekik, mint valami székváros, de mihelyt megint vaksötét lett, s azt érezték, amit a derék Perrault „friss hússzag”-nak[901] mond, tömegestül megrohanták Gavroche sátrát, a csúcsáig fölkapaszkodtak, és rágcsálni kezdték a fonadékot, mintha át akarnák törni ezt az újmódi szúnyoghálót.

A kicsi azonban nem aludt el. Újból megszólalt:

- Uram!

- Mi baj? - kérdezte Gavroche.

- Mik azok a patkányok?

- Egerek.

Ez a magyarázat kissé megnyugtatta a gyereket. Már látott életében fehér egereket, és nem félt tőlük. De azért megint megszólalt:

- Uram!

- Mit akarsz?

- Miért nem tetszik macskát tartani?

- Volt már macskám - felelte Gavroche. - Hoztam ide egyet, de fölfalták.

Ez a második magyarázat lerontotta az előbbinek a hatását, és a kisfiú megint reszketni kezdett. Negyedszer is megindult a párbeszéd közte és Gavroche közt.

- Uram.

- Mi baj már megint?

- Mit faltak fel?

- A macskát.

- Ki falta fel a macskát?

- A patkányok.

- Az egerek?

- Igen, a patkányok.

A gyerek rettenetesen megijedt, hogy vannak egerek, amelyek felfalják a macskákat. Tovább kérdezősködött.

- Tessék mondani, minket is felfalnak azok az egerek?

- Bizony! - felelte Gavroche.

A fiúcska rémülete a tetőpontra hágott. De Gavroche hozzátette:

- Sose félj! Ide nem jöhetnek be. És itt vagyok én! Nesze, fogd meg a kezem. Hallgass és szundizz!

Azzal a nagyobbik fiúcska fölött átnyújtotta a kezét a kisebbiknek. A gyerek magához szorította és megnyugodott. Ilyen rejtelmes utakon jut el lélekből lélekbe az erő és a bátorság. Megint csend lett körülöttük, a patkányok megriadtak a hangos beszédtől, és elmenekültek. Néhány perc múlva hiába jöttek vissza, hogy újrakezdjék a dühös motoszkálást, a három fiú már mélyen aludt, és semmit sem hallott.

Teltek-múltak az éj órái. Homály borult a terjedelmes Bastille térre, a téli szél vad rohamai keresztülsüvítettek a záporesőn, őrjáratok fürkészték a kapualjakat, a sikátorokat, a zugokat, a sötét utcasarkokat, éjszakai csavargókat keresve hallgatagon mentek el az elefánt mellett; a szörnyeteg mozdulatlanul állt, nyitott szemét a sötétbe meresztette, mintha elégedetten tűnődne saját jó cselekedetén; oltalmazta az ég és az emberek haragjától a három alvó gyermeket.

Hogy megértsük a következőket, emlékeznünk kell arra, hogy akkoriban a Bastille negyed őrszobája a tér túlsó részén volt, s ami az elefánt közelében történt, azt az őrszem se nem láthatta, se nem hallhatta.

Közvetlenül napfölkelte előtt egy férfiú futva kifordult a Saint-Antoine utcából, átszaladt a téren, megkerülte a Júliusi oszlop kerítését, és a palánk résén át besurrant az elefánt hasa alá. Ha valami fénysugár megvilágította volna, ázott külsejéről ki lehetett volna találni, hogy az éjszakát szakadó esőben töltötte. Ahogy odaért az elefánthoz, furcsa kiáltást hallatott; semmiféle emberi nyelvhez nem tartozik ez a szó, csak egy papagáj tudná utánozni. Kétszer egymás után elhangzott a kiáltás, amelyet megközelítőleg ilyenformán lehetne visszaadni:

- Kikirikiú!

Másodszorra egy vidáman csengő fiatal hang válaszolt az elefánt gyomrából:

- Igen.

Kisvártatva elmozdult a lyukat fedő deszka, a nyíláson kibújt egy fiú, lecsúszott az elefánt lábán, és a férfi elé toppant. Gavroche volt. A férfi pedig Montparnasse.

A fiú nyilván a Kikirikiú! kiáltást értette, amikor azt mondta: Kérdezd csak Gavroche urat.

Amikor meghallotta, Gavroche fölriadt álmából, kibújt a hálófülkéből, a félrehúzott hálót gondosan helyreigazította, azután kinyitotta a csapóajtót, és lemászott.

A férfi és a gyermek hallgatagon fölismerték egymást a sötétben. Montparnasse csak ennyit mondott:

- Szükségünk van rád. Gyere, segíts.

A fiú nem kért további felvilágosítást.

- Itt vagyok - mondta.

Elindultak a Saint-Antoine utca felé, ahonnét Montparnasse jött, és szapora léptekkel kerülgették a zöldségárusok hosszú kocsisorát, amely ilyenkor már a vásárcsarnok felé tart.

Az árusok saláta- és zöldséghalmok közt félálomban kuporogtak a kocsikon, a csapkodó eső miatt fülig magukra húzva a kabátjukat, s ügyet se vetettek a két különös, siető alakra.

III
Kalandos szökés

Mi történt ugyanezen az éjszakán a Force-börtönben? Babet, Brujon, Gueulemer és Thénardier összebeszéltek, hogy megszöknek, noha Thénardier magánzárkában volt. Hallottuk, amint Montparnasse elmondta Gavroche-nak, hogy Babet már nappal megugrott.

Montparnasse-nak kintről kellett segítenie a vállalkozást.

Brujon egy hónapot büntetőzárkában töltött, azalatt volt elég ideje, hogy mindenekelőtt egy kötelet sodorjon, azután kieszeljen egy tervet. Valamikor ezek a rideg cellák, amelyekben a börtön szigorú fegyelme magányosságra kárhoztatja az elítéltet, négy falból, kőmennyezetből, köves padlóból álltak, berendezésük egy priccs volt, ablakuk rácsos szelelőlyuk, ajtajuk erősen megvasalt, nevük tömlöc. Később úgy találták, hogy a tömlöc nagyon is rettenetes; manapság is megvan a vasalt ajtó, a szelelőlyuk, a priccs, a köves padló, a kőmennyezet, a négy kőfal, de a cella neve büntetőzárka. Délfelé kap egy kevés világosságot. Amint látjuk, ezek a cellák nem tömlöcök többé, de megmaradt az a rossz tulajdonságuk, hogy gondolkozni engedik azokat, akiket dolgoztatni kellene.

Brujon tehát gondolkozott, és egy kötéllel a zsebében hagyta el a büntetőzárkát. Minthogy a Charlemagne udvarban veszedelmessé válhatott volna, az Újépületben helyezték el. Itt összetalálkozott Gueulemerrel, és talált egy szöget. Gueulemer a bűnt jelentette, a szög a szabadulást.

Ideje, hogy közelebbről megismerkedjünk Brujonnal. Látszólag gyenge testalkata és színlelt bágyadtsága ellenére eszes csirkefogó volt, simogató tekintetű, kaján mosolyú zsivány. Tekintete akaratának, mosolya természetének volt a kisugárzása. Mesterségbeli érdeklődése főként a tetőkre irányult; nagyban fejlesztette a fedélszaggatók iparát, akik megkopasztják a háztetőket, és leszerelik az esőcsatornákat a pacaltépésnek nevezett módszerrel.

Különösen kedvező volt a pillanat a szökési kísérletre, mert a cserepesek épp akkor javítgatták és tatarozták a börtön palatetőjének egy részét. A Saint-Bernard udvar így már nem volt teljesen elszigetelve a Charlemagne és a Saint-Louis udvaroktól. Állványok és létrák meredeztek ott; más szóval hidak és lépcsők a szabadulás felé.

Az Újépület a lehető legrepedezettebb és legrozogább állapotban volt, ez volt a börtön gyenge pontja. A salétrom annyira kimarta a falakat, hogy a hálótermeket deszkaburkolattal kellett ellátni, mert kődarabok váltak le a bolthajtásokról, és az alvó foglyokra potyogtak. Elkövették azt a hibát, hogy a falak ócskasága ellenére a legveszedelmesebb vádlottakat, börtönnyelven szólva a „nehéz fiúkat” zárták az Újépületbe.

Az Újépület négy egymás fölött levő hálóteremből és a „Szellőző”-nek nevezett padlásból állt. Egy tágas kürtő, alkalmasint a La Force herceg[902] egykori konyhájának kéménycsöve, a földszintről kiindulva áthaladt mind a négy emeleten, mint valami tömzsi oszlop. Kétfelé osztotta a hálótermeket, és a tetőt áttörve nyúlt a szabadba.

Gueulemert és Brujont ugyanabban a hálóteremben helyezték el, óvatosságból az alsó emeleten. Ágyuk feje történetesen a kémény falához támaszkodott.

Thénardier éppen fölöttük volt, a „Szellőző”-nek nevezett padláson.

Ha valaki végigsétál a Culture-Sainte-Catherine utcán, s a tűzoltólaktanyát elhagyva megáll a fürdőház kapujában, virágokkal és dézsában nevelt cserjékkel díszes udvart lát; ennek hátsó részében kis kerek, fehér, kétszárnyú épület állt, vidám zöld ajtókkal és zsalugáterekkel - méltó Jean-Jacques Rousseau falusias ábrándjaihoz. Tíz évvel ezelőtt még e rotunda fölött hatalmas, kopár, fekete, ocsmány kőfal, a Force-börtön külső fala emelkedett, annak tövében állt a kis kerek ház. Mintha Miltont látná az ember Berquin tőszomszédságában.

Bármily magas volt is a fal, mögötte még magasabb háztető feketéllett, az Újépület tetőzete. Négy vasrácsos padláslyuk látszott rajta: a „Szellőző” ablakai. Egy kémény törte át a tetőt, az a kémény, amely végignyúlt a hálótermeken.

A „Szellőző”, az Újépület padlása, hármas rácsozattal elrekesztett tágas, csarnokszerű helyiség volt, bádoglemezekkel borított ajtói óriási vasszögekkel kiverve. Ha az északi vége felől lépett be az ember, balkézt a négy ablaknyílást látta, jobbkézt pedig, az ablakokkal szemközt, négy meglehetősen nagy négyszögletes kalitkafélét. Keskeny folyosók választották el egymástól a rekeszeket, amelyek könyökmagasságig kőfalból, onnét egész a tetőig vasrudakból voltak szerkesztve.

Thénardier-t február harmadika óta az egyik ilyen ketrecben tartották fogva. Sohasem derült ki, hogyan és kinek a segítségével tudott szerezni és elrejteni egy palackkal abból a kábítószerrel vegyített borból, amelyet állítólag Desrues[903] talált fel, s amely az „elaltatok” bandája révén vált hírhedtté.

Minden börtönben vannak kétkulacsos alkalmazottak, félig porkolábok, félig bűnözők, akik segítséget nyújtanak a szökésekhez, hűtlenül szolgálják meg a rendőrségtől kapott bérüket, és suttyomban a maguk zsebére dolgoznak.

Ugyanazon az éjszakán, amikor a kis Gavroche elszállásolta magánál a két bolyongó gyereket, Brujon és Gueulemer, akik tudták, hogy az aznap reggel megszökött Babet, valamint Montparnasse várja őket, csendesen fölkeltek, és a szöggel, amelyet Brujon talált, elkezdték fúrni az ágyuk fejénél meredő kéményt. A törmelék Brujon ágyára hullott, úgyhogy nem ütött zajt. Szélvihar és mennydörgés rázta az ajtókat, de a börtönt betöltő rémséges lárma most kapóra jött. Aki a foglyok közül fölébredt, úgy tett, mintha aludna, hagyta dolgozni Gueulemert és Brujont. Brujon ügyes volt, Gueulemer izmos. Mielőtt az őr, aki a hálóterembe nyíló rácsajtós fülkében aludt, megneszelt volna valamit, a két elszánt bandita áttörte a falat, fölkúszott a kémény belsejébe, kinyomta a felső nyílást elzáró rostélyt, és kint volt a tetőn. Kettőzött erővel szakadt a zápor, zúgott a szél, a tető csúszós volt.

- Ez az éjszaka jó a meglógásra! - jegyezte meg Brujon.

Hatlábnyira volt tőlük a külső fal, alattuk nyolcvan láb mélység tátongott. A mélység alján, a homályban megcsillant az őrszem puskája. A kötelet, amelyet Brujon a tömlöcben sodort, egyik végével a kéményrostély csonkjához bogozták, a másik végét átvetették a kőfalon, átugrottak a mélység fölött, megkapaszkodtak a fal peremében, föllendültek rá, a kötélen sorban egymás után leereszkedtek a fürdőház melletti kis tetőre, maguk után rántották a kötelet, a fürdőház udvarára ugrottak, átszaladtak rajta, benyomták a portás kukucskáló ablakát, ott lógott a kapunyitó zsinór, azt meghúzták, mire a kapu kinyílt, és ők kint voltak az utcán.

Háromnegyed óra sem múlt el azóta, hogy a sötétben fölültek az ágyon, kezükben a szöggel, fejükben a szökés tervével.

Néhány pillanat múlva rátaláltak Babet-ra és Montparnasse-ra, akik a közelben ólálkodtak.

A kötél elszakadt, amikor maguk után rántották, egy darabja ott lógott a kéményen. Más bajuk nem esett, mint hogy a bőr majdnem egészen lehorzsolódott a tenyerükről.

Thénardier valami rejtélyes úton-módon értesült a dologról, és ezen az éjszakán ő is ébren volt.

Éjfél után egy óra tájt, noha nagyon sötét éjszaka volt, az esőben és szélviharban két árnyat látott elsuhanni a ketrecével szemben nyíló padlásablak előtt. Az egyik egy szempillantásnyi időre megállt az ablaknál. Brujon volt. Thénardier ráismert. Ennyi elég volt neki, hogy mindent megértsen.

Thénardier, akit éjszakai fegyveres rablótámadás vádjával terhelten, mint veszedelmes gonosztevőt tartottak nyilván, szigorított őrizet alatt állt. Kétóránként váltott őrszem állt töltött puskával a ketrece előtt. A helyiséget a falra erősített mécses világította meg. A fogoly két lábára ötvenfontos vasat vertek. Minden délután négykor egy porkoláb két vérebtől kísérve - akkoriban még ez járta - belépett a ketrecbe, letett az ágya mellé egy kétfontos fekete kenyeret, egy korsó vizet, egy csajka sovány levest, amelyben néhány szem bab úszott, megvizsgálta a bilincseket, és megkopogtatta a vasrács rúdjait. Ez az ember minden éjjel kétszer jött szemlét tartani a kutyáival.

Thénardier-nak sikerült engedélyt kapnia, hogy megtarthasson egy vaskampót, amelyet arra használt, hogy egy falhasadékba erősítette vele a kenyerét, „nehogy megegyék a patkányok”, mondta. Minthogy állandóan szemmel tartották, a kampónak nem tulajdonítottak fontosságot. Később azonban visszaemlékeztek rá, hogy egy börtönőr megjegyezte annak idején: - Jobb lenne, ha csak fakampót hagynának nála.

Éjjel kettőkor fölváltották az őrt, aki öreg katona volt, és egy újoncot állítottak helyébe. Nemsokára jött a kutyás porkoláb, szétnézett, azután elment. Nem tűnt fel neki semmi különös, legfeljebb az, hogy a regruta még nagyon is fiatal, és amolyan „sült paraszt”. Két órával később, hajnali négykor, amikor jött az őrségváltás, az újoncot mély álomban, mozdulatlanul fekve találták Thénardier ketrece mellett. Thénardier-nak hűlt helye volt. Bilincsei széttörve hevertek a kőpadlón. A ketrec teteje és fölötte a padlástető ki volt lyukasztva. Az ágyból egy deszkát a szökevény nyilván elvitt magával, mert sehol sem találták. Találtak ellenben egy félig üres palackot, benne annak a kábító bornak a maradékát, amivel az őrt elaltatták. Az őr puskájáról eltűnt a szurony.

Amikor mindezt fölfedezték, azt hitték, Thénardier árkon-bokron túl van, nem lehet utolérni Pedig a dolog úgy állt, hogy noha már kikerült az Újépületből, még nagyon veszedelmes helyzetben volt. Még korántsem hajtotta végre a szökést.

Ahogy kijutott az Újépület tetejére, ott találta Brujon kötelének egy darabját, ráakasztva a kémény felső rostélyára. De ez az elszakadt kötélvég rövid volt ahhoz, hogy átjuthatott volna vele a külső falon, ahogyan átjutott Brujon és Gueulemer.

Ha az ember a Ballets utcából befordul a Roi-de-Sicile utcába, pár lépésnyire, jobbkézt egy piszkos beszögelléshez ér. A múlt században itt egy ház állott, csak a hátsó fala maradt meg, igazi romfal, amely a szomszéd épületek, közt három ember magasra emelkedik. Messziről meg lehet ismerni a két nagy ablakról, amely még most is látszik rajta; a középső ablakot, amely a jobb oldali oromzathoz közelebb esik, egy gyámfaszerűen elhelyezett korhadt gerenda torlaszolja el. Ezeken az ablakokon át régente egy magas, sötét fal látszott, a Force körbefutó kerítésének egy darabja.

Az utcasoron a ház lebontása folytán keletkezett hézagot félig kitölti egy korhadt deszkapalánk, amelynek öt sarokkő a támasztéka. Ezen a kerítésen belül egy kis faház áll a romfal tövében. A palánknak egyetlen ajtaja van, amely néhány éve csak kallantyús zárral csukódott. Ennek a kőfalnak a peremén volt Thénardier kevéssel hajnali három óra után.

Hogyan került oda? Ezt sohasem sikerült megérteni vagy megmagyarázni. A villámlások segíthették is, akadályozhatták is. Talán a cserepezők létráit és állványait használta fel, hogy tetőről tetőre, kerítésről kerítésre, ereszről ereszre kúszva a Charlemagne udvar épületein, aztán a Saint-Louis udvar épületein, a kőfalon, majd a romfalon át eljusson a Roi-de-Sicile utcába? Ez azonban lehetetlennek látszott, mert útközben minduntalan meg-megszakadt a folytonosság. Talán az ágydeszkát fektette hídnak a börtön padlása és a kőfal közé, és hasmánt csúszott végig a kőfalon a romfalig? De a Force körfala zegzugos volt és egyenetlen szintű, hol föl-, hol lefelé lejtősödő, a tűzoltólaktanyánál jóval alacsonyabb, mint a fürdőháznál, építményekkel meg-megszaggatott, a Lamoignon-palota felé eső részén magasabb, mint a Pavée utca fölött, s mindenütt meredélyek és éles szögletek váltakoztak. Meg aztán az őrszemek meg kellett hogy lássák a szökevény árnyalakját, úgyhogy Thénardier útja így is alig elképzelhető. A menekülésnek mindkét módja lehetetlennek látszott. Vajon Thénardier, megihletve a szabadság olthatatlan vágyától - amely a feneketlen mélységet sekély árokká, a vasrácsot nádsövénnyé képes változtatni, amely a nyomoréknak atlétaerőt kölcsönöz, és szárnyat ad a bénának, amely a butaságból ösztönt, az ösztönből értelmet, az értelemből lángészt varázsol - hirtelenében egy harmadik módot talált? Sohasem tudódott ki.

Nem lehet mindenkor tisztán felfogni a szökés csodáit. Ismételjük: az embert, ha rabságból menekül, ihlet szállja meg, csillagfény és villámsugár világítja meg a szökevény titokzatos útját; a szabadulásra irányuló erőfeszítés nem kevésbé meglepő, mint az elme szárnyalása a magasztosság világába; és egy szökött fegyenctől azt kérdezni: hogyan tudta megmászni ezt a tetőt? - ugyanaz, mintha azon tűnődünk: miként jutott eszébe Corneille-nek valamelyik híres verssora? Bárhogy történt is, Thénardier verejtékezve, bőrig ázva, tépett ruhában, lehorzsolt tenyérrel, vérző könyökkel, sebzett térddel fönt volt a romfal tetején, vagy ahogy a gyermekek a maguk képes beszédével mondják: az élén - és végigfeküdt rajta, mert elfogyott az ereje. Háromemeletnyi meredek mélység választotta el az utca kövezetétől.

A magával hozott kötéldarab nem ért le odáig.

Sápadtan, kimerülten, reményvesztetten várt, egyelőre még a sötétség oltalmában. De tudta, hogy hamarosan megvirrad, rémülettel gondolt rá, hogy a közeli Saint-Paul-templom toronyórája néhány pillanat múlva elüti a négyet, akkor jönnek fölváltani az őrt, és ott találják félig aléltan az átlyukasztott tető alatt; bambán bámult a rettenetes mélységbe, nézte az utcalámpák fényében csillogó fekete kövezetét, ezt a vágyott és rettegett kövezetét, amely egyszerre ígért halált és szabadulást.

Azon töprengett, vajon sikerült-e megszöknie három társának, vártak-e rá, és segítségére jönnek-e. Hallgatózott. Amióta itt volt, az őrjáraton kívül egy lélek sem járt az utcán. A montreuili, charonne-i, vincennes-i és berryi zöldségesek majdnem mind a Saint-Antoine utcán vonultak a vásárcsarnokba.

Az óra elütötte a négyet. Thénardier összerezzent. Pár pillanat múlva a börtönben fölhangzott az az ijedt, zűrzavaros lárma, amely a szökés felfedezése után szokott kitörni. Ajtócsapkodás, rácskapuk csikorgása, őrök lábdobogása, foglárok rekedt ordítozása, az udvar kövezetéhez ütődő puskaagyak robaja hallatszott fel hozzá. Fények villantak meg és tűntek el a hálótermek ablakrácsai között, az Újépület tetején egy égő fáklya futott végig, a szomszéd laktanyában felriasztották a tűzoltókat. Ázott sisakjaik meg-megcsillantak a fáklyafényben, ahogy ide-oda futkostak a háztetőkön. Ugyanakkor Thénardier fakó fehérséget látott derengeni a Bastille tér felé az égbolt peremén.

Ott hasalt a záporban, a tíz hüvelyk széles fal tetején, jobbra-balra a szédítő mélység, ha egyet moccan, lezuhanhat, s az a borzalom is fenyegette, hogy újra elfogják; elméje, mint a harang nyelve, ide-oda járt két gondolat között: „Leesem, vagy elfognak - halál, vagy börtön.”

Ily szorult helyzetben volt, amikor a sötét utcában megpillantott egy embert, aki a fal mellett osonva közeledett a Pavée utca felől, és megállt a beszögellésnél, amely fölött mintegy a levegőben lógott Thénardier. Ennek az embernek a nyomában ugyanolyan óvatosan sompolygott egy másik, majd egy harmadik és negyedik is. Mikor együtt voltak, az egyik kinyitotta a kerítés ajtaját, és mind a négyen beléptek az udvarba, ahol a kis faház állt. Pontosan Thénardier alatt voltak. Nyilván azért választották ezt a beszögellést, mert ott nyugodtan beszélgethettek, sem a járókelők nem látták őket, sem a tőlük pár lépésnyire, a Force kapuja előtt álló őrszem. Megjegyzendő, az őrszem a zápor elől behúzódott a faköpenyegbe. Thénardier az arcukat nem láthatta, de a vesztét érző nyomorult ember kétségbeesett erőfeszítésével fülelt a szavaikra.

Thénardier előtt valami reménységféle csillant meg: az emberek tolvajnyelven beszéltek.

Aki elsőnek szólalt meg, halkan, de hallhatóan mondta:

- Pucoljunk el. Mit lóginyázunk itten?

A másik rámondta:

- Istentelenül zuhog. És mindjárt erre császkálnak a zsaruk. Ott a silbak is a kapuban. Még majd lebukunk.

Az egyik a kültelki, a másik a Temple környéki csavargók szavajárásával beszélt. Ebből rögtön tudta Thénardier, kik azok. A lóginyázunk szóról ráismert Brujonra, aki a kültelken szokott kószálni, a császkálnakról Babet-ra, aki egyéb mesterségei közt néha ócska holmit árul a Temple-nál.

A Nagy Század[904] antik tolvajnyelvét csak a Temple-nál beszélik, és ott is egyedül Babet beszélte tisztán. A császkálnak nélkül Thénardier nem ismerte volna fel, mert teljesen elváltoztatta a hangját.

Megszólalt azonban a harmadik is:

- Nem sürgős, várjunk még egy keveset. Ki tudja, hátha szükség lesz ránk.

Tiszta francia beszédéről Thénardier fölismerte Montparnasse-t, aki azzal előkelősködött, hogy bár a tolvajnyelv minden fajtáját értette, egyiket sem használta.

A negyedik, az hallgatott, de széles vállai elárulták. Thénardier tétovázás nélkül megállapította: Gueulemer az illető.

Brujonból majdnem kitört az indulat, de azért halkan válaszolt:

- Mit dumálsz itt nekünk? A csehós nem lóghatott meg. Nem hóhem fiú az! Széttépett snéből, fölszabdalt pokrócból stringlit sodorni, ajtót kilyukasztani, link flepnit bedobni, sperhaknit csinálni, mandzsettát elreszelni, kötelet kilógatni, dekkolni, inkognitóban utazni, ahhoz dörzsöltnek kell lenni! Az öreg nem ért hozzá, nem tud az dolgozni!

Megtoldotta Babet, aki állandóan Poulailler és Cartouche mérsékelt klasszikus tolvajnyelvén beszélt, amely Brujon vad, új keletű, színes és vakmerő tolvajnyelvéhez úgy viszonylott, mint Racine stílusa André Chénier stílusához.

- A te csehósodat biztosan elkapták a lépcsőházban. Hóhem fickó kell ide, nem olyan zöld, mint az. Talán beugrott egy hekusnak, ha ugyan nem egy vamzernek, aki csőbe húzta. Ide süss, Montparnasse, hallod a ricsajt a sitiben? Láthatod a nagy kivilágítást. Lebukott a koma, hadd el! Kap vagy húsz mázsát. Én nem majrézok egykönnyen, tudja mindenki, de itt már nem érdemes az időt lopni, a végén minket is megtáncoltatnak. Ne dilizz, gyere velünk, inkább piáljunk egyet.

- Nem járja cserbenhagyni a barátainkat - dörmögte Montparnasse.

- Mondom, hogy beteg! - sürgetőzött Brujon. - Egy lyukas garast nem adok már a csehósért! Úgyse segíthetünk rajta. Pucoljunk. Folyton úgy érzem, mintha egy kéz markolászná a nyakamat.

Montparnasse csak lagymatagon ellenkezett. A négy ember eleget tett a zsiványbecsületnek azzal, hogy egész éjjel a Force veszélyes környékén ólálkodott abban a reményben, hogy valamelyik fal tetején egyszer csak meglátják Thénardier-t. De az éjszaka túlságosan is kedvezőre fordult, mert úgy zuhogott az eső, hogy minden utca elnéptelenedett, mindjobban átjárta őket a hideg, ruhájuk csuromvíz lett, cipőjük lyukas volt, a börtönből nyugtalanító lármát hallottak, az órák teltek, őrjáratok cirkáltak, reményük szétfoszlott, visszatért beléjük a félelem - mindez bőséges ok volt a visszavonulásra. Maga Montparnasse is, aki félig-meddig Thénardier veje volt, már-már engedett. Még egy pillanat, és odábbállnak. Thénardier úgy lihegett a fal tetején, mint a Medúza hajótöröttjei a tutajon, mikor látták, hogy távozik a hajó, amelyet a láthatáron megpillantottak. Nem mert lekiáltani a cimboráinak, tudta, hogy ha az őrök meghallják, minden elveszett, de fölvillant az agyában egy utolsó ötlet; kihúzta zsebéből Brujon kötéldarabját, amelyet az imént leoldott az Újépület kéményéről, és ledobta a kerítés mögötti térségre.

A kötél a négy ember elé esett.

- Nini, egy kötél! - szólt Babet.

- Az én strangom! - mondta Brujon.

- A vendéglős itt van - mondta Montparnasse.

Fölfelé nézelődtek. Thénardier kissé előrenyújtotta a fejét.

- Nálad van a kötél másik vége, Brujon? - kérdezte Montparnasse.

- Itt van.

- Kösd össze gyorsan a két darabot, földobjuk neki a kötelet, lemászhat rajta.

Thénardier megkockáztatta, hogy megszólaljon:

- Nagyon átjárt a hideg.

- Majd fölmelegszel.

- Moccanni se tudok.

- Csússzál le, majd mi felfogunk.

- A kezem meggémberedett.

- Csak kösd oda a kötelet a falhoz.

- Nem bírom.

- Valamelyikünknek föl kell másznia - mondta Montparnasse.

- Három emelet! - jegyezte meg Brujon.

Egy ócska vakolatcső nyúlt fel a fal mentén, annak a kályhának a csöve, amellyel valamikor a faházat fűtötték, és körülbelül ott végződött, ahol Thénardier-t megpillantották. Ez a kürtő már akkor rozoga és repedezett volt, azóta le is omlott, de a nyomai még láthatók. Nagyon szűk volt belül.

- Ebben föl lehetne mászni - mondta Montparnasse.

- Ebben a csőben? - kiáltott fel Babet. - Felnőttet nem bír meg! Valami poronty kellene.

- Valami srác - hagyta rá Brujon.

- De honnan veszünk egy kiskölyköt? - kérdezte Gueulemer.

- Várjatok - felelte Montparnasse. - Majd én szerzek.

Csendesen kinyitotta a kerítés ajtaját, körülnézett, nem jár-e valaki az utcán, óvatosan kilépett, betette maga után az ajtót, és futva elindult a Bastille tér irányába.

Hét-nyolc perc telt, Thénardier számára ugyanannyi évezred. Babet, Brujon és Gueulemer hangtalanul várakoztak. Végre újra kinyílt az ajtó, és lihegve megjelent Montparnasse, vele Gavroche. A zuhogó eső miatt még mindig teljesen néptelen volt az utca.

A kis Gavroche belépett az udvarba, és nyugodtan nézett a négy banditára. Hajáról csurgott a víz. Gueulemer megszólította:

- Na, gyerek, ember vagy-e a talpadon?

Gavroche vállat vont, és így válaszolt:

- Az olyan gyerek, mint én, ember, az olyan ember, mint maga, gyerek.

- Jól fel van vágva a nyelve a pocoknak! - mondta Babet.

- A párizsi srácok nem estek a fejük lágyára - tette hozzá Brujon.

- Mit kell csinálni? - kérdezte Gavroche.

- Föl kell mászni ezen a kürtőn - felelte Montparnasse.

- Ezzel a stringlivel - szólt Babet.

- És odakötni - folytatta Brujon.

- Fönn a falon - szólt megint Babet.

- Az ablak keresztfájához - tette hozzá Brujon.

- És még? - kérdezte Gavroche.

- Nincs tovább - mondta Gueulemer.

A gamin sorra megnézte a kötelet, a kürtőt, a falat, az ablakokat, és megvetően füttyentett, mintha csak azt akarta volna mondani: - Ez is valami?

- Ott fenn van egy ember, azt kell megmentened - szólalt meg újra Montparnasse.

- Vállalod? - kérdezte Brujon.

- Hólyag! - válaszolt a fiú, mint aki azt mondja, micsoda lehetetlen kérdés ez, és lehúzta a cipőjét.

Gueulemer fél kézzel felkapta Gavroche-t, rátette a faház tetejére - a korhadt deszkák meghajoltak a gyerek súlya alatt -, és odaadta neki a kötelet, amelyet Brujon, mialatt Montparnasse távol volt, összecsomózott. A tetőnél volt a kéményen egy hasadék, a gamin azon át könnyen bejuthatott. Amikor odament, hogy bebújjon, Thénardier, látva, hogy a menekülés, az élet közeledik, áthajolt a fal peremén; a hajnali derengés sápadt fényt vetett izzadó homlokára, fakó arcára, hegyes, vadállatias orrára, kócos ősz szakállára, és Gavroche fölismerte.

- Nini, az apám! - mondta. - Na, mindegy.

Fogai közt tartva a kötelet, elszántan kúszni kezdett fölfelé.

Felért az épület tetejére, lovagló ülésben helyezkedett el az ódon falon, és a kötelet jó erősen ráhurkolta az ablak felső keresztrúdjára.

Egy perc múlva Thénardier lent volt az utcán.

Mihelyt lába a kövezetet érte, és érezte, hogy túl van a veszélyen, egyszerre nem volt se fáradt, se gémberedett, nem is reszketett; az elszenvedett borzalmak elszálltak emlékéből, mint a füst, egész különös, vérengző értelme föltámadt, szabadon, ugrásra készen. Az első szava ez volt:

- Mit fogunk most enni?

Szükségtelen rávilágítani, hogy ennek a szónak förtelmesen átlátszó értelme: ölni, gyilkolni, rabolni. Enni, valójában annyit jelent: elpusztítani.

- Most húzzuk meg magunkat - szólt Brujon. - Végezzünk röviden, aztán rögtön széledjünk el. Lett volna egy ügy, amely jónak látszott, a Plumet utcában, néptelen környék, különálló ház, rozzant kerítése van az utca felé, csak nők laknak benne.

- Gyerünk! Mért ne? - kérdezte Thénardier.

- A lányod, Éponine, megnézte a dolgot - felelte Babet.

- És azt mondta Magnonnak, hogy kozmás az ügy tette hozzá Gueulemer. - Itt nincs mit kirámolni.

- A lányom nem buta - szólt Thénardier. - De azért megpróbáljuk.

- Igen, igen - mondta Brujon -, megpróbáljuk.

Közben, úgy látszott, már egyikük sem törődik Gavroche-sal, aki, mialatt a férfiak beszélgettek, a kerítés tövében az egyik sarokkövön ült; várt néhány percig, talán arra, hogy az apja felé fordul, aztán fölhúzta a cipőjét, és megszólalt:

- Kész? Nincs már rám szükségük? Úgy látom, kinn vannak a vízből. Hát én megyek. Föl kell keltenem a gyerekeimet.

Azzal elment.

Az öt ember egymás nyomában kisurrant a kerítés mögül.

Mikor Gavroche a Ballets utca fordulójánál eltűnt szem elől, Babet félrevonta Thénardier-t.

- Megnézted azt a kölyköt?

- Miféle kölyköt?

- Azt, aki fölmászott a falra, és fölvitte neked a kötelet.

- Nemigen néztem.

- Nem tudom biztosan, de úgy rémlett, a fiad.

- Igazán? Azt hiszed? - szólt Thénardier.

Azzal odábbállt.

HETEDIK KÖNYV
Az argó

I
Az argó eredete

Pigritia rettenetes szó.

Van egy földi magzata: la pégre, vagyis a lopás; meg egy pokoli: la pégrenne, vagyis az éhség.

Így hát a restség az anya. Fia a lopás, lánya az éhség.

Hol vagyunk e pillanatban? Az argó birodalmában.

Mi is az argó? A nemzet és a szójárás egyben; a nép és a nyelv alakjába öltözött lopás.

Amikor harmincnégy évvel ezelőtt e komor és sötét történet elbeszélője egy másik, hasonló célzattal írt művében argó szavakkal szólaltatott meg egy tolvajt, nagy megrökönyödés és hűhó támadt. Mit akart ez az argóval? Hisz az argó kész förtelem! Az akasztófavirágok, a fegyházak, a börtönök nyelve, a társadalom legaljának a szavajárása! Stb. stb. Sohasem tudtuk megérteni a tiltakozásnak ezt a fajtáját.

Azóta két kiváló regényíró, az emberi szív tüzetes megfigyelője az egyik, a másik a nép rettenthetetlen barátja, Balzac és Eugéne Sue, a gonosztevőket a maguk természetes nyelvén beszéltette, úgy, ahogyan 1828-ban az Egy halálraítélt utolsó napja szerzője, és őket is ugyanolyan szemrehányások érték. Újra elmondták: - Mit akarnak ezek az írók ezzel a felháborító kifejezésmóddal? Az argó gyűlöletes! Az argó fülsértő!

Ki tagadja? Kétségtelenül így van.

De mióta bűn a mélységbe hatolni, ha egy seb, egy örvény, egy társadalom feltárásáról van szó? Mindig azt tartottuk, hogy ez néha bátor cselekedet, mindenesetre célszerű és hasznos eljárás, amely rokonszenvező figyelmet érdemel, és olyan kötelesség, amelyet érdemes vállalni és teljesíteni. Miért ne kutatnánk ki, miért ne tanulmányoznánk mindent, miért állnánk meg félúton? A kutatóeszköz elakadhat, a kutató soha.

Igaz, nem csábító és nem könnyű feladat lehatolni a társadalmi rend mélységeibe, oda, ahol a szilárd talaj véget ér, és kezdődik az ingovány, turkálni a sötét homályban, felkutatni, megragadni és egész remegő valóságában felszínre vetni ezt az undok beszédmódot, mely napfényre jutva szinte csöpög az iszaptól, ezt a mocskos szókészletet, amelynek minden egyes szava mintha egy-egy rút láncszeme lenne valamilyen sötét, sáros szörnyűségnek. Semmi sincs gyászosabb, mint így pőrén, az értelem fényében szemlélni az argó rettentő nyüzsgését. Valóban úgy tűnik fel, mint az éjszaka valamilyen félelmetes szörnyszülötte, amelyet a szennycsatornából halásztak ki. Vagy mintha valami csúf, eleven, tüskés bozótot látnánk, amely remegve vonaglik, visszakívánkozik az árnyékba, és fenyegetően mered ránk. Az egyik szó éles karomra emlékeztet, a másik fénytelen, véres szemre; némelyik mondatban mintha ollós rák kúszna. Mindez a szervezetlenségben szervezett dolgok undok életerejével éli a maga életét.

De hát mióta zárja ki a tanulmányozást a borzalom? Mióta riasztja el az orvost a betegség? Képzeljünk el egy természettudóst, aki nem hajlandó tanulmányozni a viperát, a denevért, a skorpiót, a százlábút vagy a tarantellapókot, s visszalökné a sötétségbe csak azért, mert rút! A gondolkodó, aki elfordulna az argótól, olyan volna, mint a sebész, aki elfordulna egy fekélytől vagy szemölcstől. Miféle nyelvész az, aki vonakodik megvizsgálni egy nyelvi jelenséget, miféle bölcselő az, aki vonakodik feltárni egy emberi valóságot! Mert meg kell mondani azoknak, akik nem tudják, hogy az argó irodalmi tünet és társadalmi termék egyszersmind. Mi is tulajdonképpen az argó? A nyomorúság nyelve.

Itt megállíthatnak bennünket; általánosíthatják a tényt, ami egyik módja lehet az enyhítésnek; mondhatják nekünk, hogy minden mesterségnek, minden hivatásnak, szinte hozzá lehetne tenni, hogy a társadalmi ranglétra minden fokának és az értelem minden megnyilatkozási formájának megvan a maga argója. A kereskedő, ha azt mondja: Montpellier folyósítható, Marseille príma minőség - a pénzügynök, ha azt mondja: átvitel, jutalék, lejárat - a kártyás, ha azt mondja: dupla vagy semmi, ütöm a pikkel - a normandiai végrehajtó, ha azt mondja: a haszonbérlő, ha ragaszkodik vagyonállagához, nem igényelheti a jövedelmet, amíg fönnáll az ingatlan örökjogi zárlata - a bohózatíró, ha azt mondja: lecsúsztam a végjelenettel - a színész, ha azt mondja: furorét csináltam - a filozófus, ha azt mondja: fenomenológiai hármasság - a vadász, ha azt mondja: flintavégre kaptam a fülest - a frenológus,[905] ha azt mondja: agynyúlvány, agylebeny, agytekervény - a baka, ha azt mondja: a bornyúm - a lovas, ha azt mondja: a heréltem - a vívómester, ha azt mondja: terc, kvart, párád, a nyomdász, ha azt mondja: ciceró, garmond - akkor a nyomdász, a vívómester, a lovas, a baka, a frenológus, a vadász, a filozófus, a színész, a bohózatíró, a végrehajtó, a kártyás, a pénzügynök, a kereskedő, valamennyien argóban beszélnek. A festő, aki azt mondja: az ecsetmosóm, az ügyvéd, aki azt mondja: a patvaristám, a borbély, aki azt mondja: a segédem, a cipész, aki azt mondja: a suszterinasom, argóban beszél. A jobb és bal oldalt különféle módon szokás megjelölni; a francia matróz úgy mondja: bábord és tribord, a színfaltologató úgy mondja: utca felől és udvar felől, a sekrestyés az oltár leckeoldaláról és evangéliumi oldaláról beszél - szigorúan véve ezek is argó kifejezések. Van kellemkedő argó, ahogyan volt argója a kényeskedőknek. A Rambouillet-palota némi atyafiságot tartott a Cour des Miracles-lal.[906] Van hercegnői argó is, bizonyság rá ez a mondat egy szerelmes levélkéből, amelyet egy nagyon előkelő és nagyon csinos hölgy írt a Restauráció korában: „Be fogja látni, hogy ez a töméntelen pletykus épp elegendő ok arra, hogy szabaddá tegyem magam.” A rejtjeles írásmód a diplomácia argója. A szentszéki kancellária, ha Róma helyett 26-ot, küldemény helyett grkztntgzyal-t, modenai herceg helyett abfyust-grnogrkzu tu XI-ot mond, argóban beszél. A középkori orvosok, ha répa, retek, mogyoró helyett azt mondták: opoponach, perfroschinum, reptitalmus, dracatholicum, angelorum, postmegorum, argóban beszéltek. A derék cukorgyáros, amikor a nyalóka, karamell, kandis, promincli, savanyú szavakat használja, argóban beszél. Az a bizonyos kritikusi iskola, amely húsz évvel ezelőtt azt állította, hogy „a fél Shakespeare szójáték és szócsavarintás” - argóban beszélt. Az a költő vagy képzőművész, aki Montmorency urat[907] mély értelműen „nyárspolgár”-nak bélyegzi azért, mert ez az úr nem ért a vershez és a szobrokhoz, argóban beszél. A klasszikus akadémikus, aki a virágot Flórának, a gyümölcsöt Pomorának, a tengert Neptunnak, a szerelmet hévségnek, a szépséget csábnak, a lovat paripának, a fehér vagy háromszínű kokárdát Bellona rózsájának,[908] a háromszarvú csákót Mars háromszögének nevezi, a klasszikus akadémikus argóban beszél. Az algebrának, a medicinának, a botanikának is megvan a maga argója. A hajók fedélzetén használatos argó, ez a bámulatos, színes és gazdag tengerésznyelv, amelyet Jean Bart, Duquesne, Suffren és Duperré[909] beszélt, amely magába vegyíti a horgonycsikorgást, a szócsövek harsogását, a hajócsaták fejszecsapásait, a szélzúgást, a hullámzajlást, az ágyúdörgést, ez az egész hősies és tündöklő argó az alvilág vad tolvajnyelvéhez úgy viszonylik, mint az oroszlánbömbölés a sakálüvöltéshez.

Ez mind igaz. De bármint legyen is, az „argó” szónak e kitágított értelmezésével nem mindenki fog egyetérteni. Jómagunk ezt a szót a régi, pontos, körülírt és elhatárolt felfogásban, a szorosan vett argóra alkalmazzuk. Az igazi, a kiváltságosan értelmezett argó (ha ugyan a „kiváltságos” jelzőnek itt helye van), az ősidőkbe vesző argó, amely maga egy külön birodalom, ismételjük, nem egyéb, mint a nyomor csúf, izgága, alamuszi, csalárd, epés, kegyetlen, gyanús, hitvány, mélységesen végzetes nyelve. Minden lealacsonyodás és balsors végletén van egy szélsőséges nyomor, amely föllázad, és elhatározza, hogy fölveszi a küzdelmet a szerencse tényei és az uralkodó jogok összességével szemben. Ebben a hol ravasz, hol erőszakos, beteges és egyúttal szilaj küzdelemben a vétek gombostűszúrásaival és a bűn bunkócsapásaival támadja a társadalmi rendet. E küzdelem szükségleteire a nyomor harci nyelvet szerkesztett, ez a harci nyelv az argó.

Felszínen tartani, kiemelni a feledés örvényéből ha csak némi töredékét is egy nyelvnek, amelyet emberek beszéltek, s amely elveszőben van, vagyis megőrizni a civilizációt alkotó vagy bonyolító, jó vagy rossz elemek valamelyikét, ez annyi, mint kiszélesíteni a társadalmi megfigyelést, tehát magát a civilizációt szolgálni. Ezt a szolgálatot teljesítette akarva, nem akarva Plautus, amikor föníciai nyelven[910] beszéltetett két karthágói katonát; ezt a szolgálatot teljesítette Moliére, amikor levantei kifejezéseket és különféle tájszólásokat adott számos szereplőjének a szájába. Szinte halljuk az ellenvetéseket: a föníciai nyelv - rendben van! A levantei - helyes! Még a tájszólás is hagyján! Mindez valaha nemzetek és egyes vidékek nyelve volt, de az argó! Mire jó megőrizni, mire jó „felszínen tartani” az argót?

Erre csak röviden válaszolunk. Ha egy olyan nyelv, amelyet egy nemzet vagy vidék népe beszélt, érdeklődést érdemel, akkor bizonyára még inkább méltó az érdeklődésre és tanulmányozásra az a nyelv, amelyet egy nyomorgó réteg beszél.

Az a nyelv például, amelyen Franciaországban négyszáz éven át nem csupán egy nyomorgó réteg, hanem maga a nyomor, minden lehetséges emberi nyomor szólalt meg.

Meg aztán, ezt hangsúlyozzuk, a társadalom torz jelenségeit és kórtüneteit tanulmányozni, és jelezni, hogy orvosolni lehessen őket, nem olyan vállalkozás, ahol helye van a válogatásnak. Az erkölcsök és eszmék történésze nem kevésbé zordon hivatást teljesít, mint az események történésze. Az utóbbira a civilizáció felszíne tartozik, koronás fők küzdelme, fejedelmek születése, királyok házasodása, csaták, országgyűlések, nagy államférfiak, forradalmi megnyilvánulások, egyszóval minden külső jelenség; a másik a belső, alapvető dolgok történésze, tárgya a nép, amely dolgozik, szenved és vár, az agyonhajszolt nő, a haldokló gyermek, az ember ellen vívott alattomos harcok, a sötét vadságok, a balhiedelmek, a szentesített igazságtalanságok, a törvény földalatti visszahatásai, a lelkek titkos kibontakozásai, a tömegek tétova rázkódásai, az éhezők, a mezítlábasok, a ruhátlanok, a kitagadottak, az árvák, a szerencsétlenek és alávalók, mind-mind a homályban bolygó árnyalakok. Könyörületes és egyben szigorú szívvel, testvérként és bíróként kell leszállni ezekbe a vaksötét kazamatákba, ahol összevissza nyüzsögnek azok, akik véreznek, és akik sebet ütnek, akik sírnak, és akik átkozódnak, akik koplalnak, és akik zabálnak, akik szenvedik a rosszat, és akik cselekszik. Vajon a szívek és erkölcsök krónikásának csekélyebbek-e kötelességei, mint a külső történések krónikásának? Dante mondanivalója talán lényegtelenebb, mint Machiavellié? Amiért a civilizáció alja mélyebb és komorabb, azért talán kevésbé jelentős, mint a felszíne? Ismerheti-e a hegyét az, aki nem ismeri a barlangot?

Mellesleg mondva, ha a fentebbiek néhány szava alapján valaki netán úgy véli, hogy mereven el lehet határolni a történészek két osztályát, mi ilyen határvonalat nem ismerünk. Nem lehet a népek szabadon látható, szembeszökő, nyilvános életének hű krónikása az, aki ugyanakkor bizonyos mértékben nem történésze mélyben rejlő életüknek is; és nem lehet hű krónikása a belső életnek, ha nem tud szükség esetén történésze lenni a külsőnek. Az erkölcsök és eszmék története át- meg áthatja az események történetét, és viszont. Különböző tények két rendje ez, amelyek mindig megfelelnek egymásnak, egymásba kapcsolódnak, és gyakran előidézik egymást. Minden vonalnak, amelyet a gondviselés valamely nemzet felszínén megrajzol, megvan a mélyben a maga sötét, de határozott párhuzamosa, és a mélység minden vonaglása megrendíti a felszínt. Minthogy az igazi történelemmel minden összefügg, az igazi történésznek mindenhez köze kell, hogy legyen.

Az ember nem kör, amelynek egy középpontja van, hanem ellipszis két gyújtóponttal. A tényekből adódik az egyik gyújtópont, a másik az eszmékből.

Az argó olyasmi, mint egy öltöző, amelyben a nyelv, rossz cselekedetekre készülvén, megváltoztatja külsejét. Szó-álarcokat és metafora-rongyokat vesz magára.

Így válik borzalmassá.

Alig lehet ráismerni. Ez lenne a francia nyelv, a nagyszerű emberi megszólalás? Íme készen áll, hogy a bűn végszavára színre lépjen, és eljátssza a gonoszság műsorának valamennyi szerepét. Nem jár, hanem botorkál; a Cour des Miracles koldusának mankóján biceg, amely bunkósbotnak is használható; a vagabundusok nyelvének nevezi magát; minden szörnyeteg, aki öltöztette, pingált valamit az arcán; hol kúszik, hol fölágaskodik, mint a kétéltűek. Mindenféle szerepre alkalmas; a hamisító kancsal szemet festett neki, a méregkeverő rézrozsdával tarkázta, a gyújtogató bekrómozta, a gyilkos vérpirosra kendőzte.

Ha valaki a tisztességes emberek oldalán a társadalom kapujánál hallgatózik, fülét megüti a kívül levők párbeszéde. Kérdéseket és válaszokat különböztet meg, de egyébként nem érti a förtelmes morajt, amely majdnem emberi beszédnek hangzik, de közelebb áll az üvöltéshez.

Ez az argó. A szavak eltorzultak, és valamennyien fantasztikus állatiasság bélyegét viselik. Mintha hidrák társalognának.

Érthetetlen zagyvalék. Csikorog és sustorog, és talányossággal tetőzi a homályt. A balsors fekete, a bűn még feketébb; ennek a két feketeségnek vegyüléke az argó. A légkör és a cselekedetek homálya sötétlik a szavakban. Szörnyűséges nyelv ez, varangyos béka módján jön-megy, ugrál, mászik, köpköd, és förtelmesen ficánkol ebben a tengernyi szürke ködben, amely esőből, éjszakából, éhségből, bűnből, hazugságból, igazságtalanságból, pőreségből, haldoklásból és téli hidegből gyülemlik; a nyomorultaknak ez a köd a déli verőfénye.

Legyünk részvéttel azok iránt, akiket a törvény keze sújtott. Mert, jaj, kik vagyunk mi magunk? Ki vagyok én, aki hozzátok beszélek? Kik vagytok ti, akik engem hallgattok? Honnan jövünk? És bizonyos-e vajon, hogy semmit nem követtünk el, mielőtt megszülettünk? A földi lét sokban hasonlít a börtönhöz. Ki tudja, hogy az ember nem visszaeső bűnös-e az isteni igazságszolgáltatás szemében?

Nézd meg csak közelről az életet. Olyan az élet, hogy mindenütt büntetést tapintasz.

Tiéd-e az, amit boldogságnak szokás nevezni? Bizony, minden napod szomorú. Minden egyes napnak megvan a maga nagy bánata és kicsinyes gondja. Tegnap egy szeretett lény egészségéért reszkettél, ma a magadéért aggódsz; holnap pénzzavarral bajlódol, holnapután valami rágalom, fröcsköl be, utána való nap egy jó barátodat éri szerencsétlenség. Egyszer az időjárás kellemetlenkedik, másszor valamit eltörsz vagy elveszítesz, azután valamilyen élvezet miatt berzenkedik a lelkiismereted vagy a hátgerinced, avagy a közügyek folyása ingerel. Nem is szólva a szívfájdalmakról! És így tovább. Egy felhő szertefoszlik, másik gyűlik helyébe. Száz nap közül alig egy akad, amelyik csupa öröm és napsütés. Pedig te még a csekély számú boldogok közé tartozol! Az emberek legtöbbjére állandó éjszaka borul.

A gondolkodó nem szívesen beszél boldogokról és boldogtalanokról. Ezen a világon, mely nyilvánvalóan csak egy másiknak az előszobája, nincs boldog ember.

Az igazi osztályozás ez: vannak világos tudatú emberek, és vannak homályos tudatúak.

Csökkenteni a homályos tudatúak számát és növelni a világos tudatúakét, ez a cél. Ezért hangoztatjuk: oktatást, tudást a népnek! Akit megtanítunk olvasni; abban tüzet gyújtunk; minden kibetűzött szótag egy-egy szikra.

Egyébiránt a fény nem jelent okvetlenül örömet. A fény néha szenvedést okoz; túlsága éget. A láng ellensége a szárnynak. A lángész csodája, hogy ég anélkül, hogy abbahagyná a repülést.

Ha majd tudás lesz a fejetekben és szeretet a szívetekben, szenvedni akkor is fogtok. A fény könnyek közt születik. A világos tudatúak sírnak, ha másért nem, a homályban élők miatt.

II
Az argó gyökerei

Az argó a homályban élők nyelve.

A gondolkozást a legkomorabb mélységig megrendíti, a társadalombölcseletet a leggyötrőbb elmélkedésre kényszeríti ez a rejtélyes, véresre korbácsolt és lázadó dialektus. Valósággal szembeötlik itt a kegyetlen fenyítés. Minden szótag mintha meg lenne bélyegezve. A köznyelv szavai mintha a hóhér tüzes vasától megperzselve, megráncosodva jelennének meg az argóban. Némelyik szinte még füstölög. Egyik-másik mondat olyan, mint az elítélt megbillogozott válla. A gondolat úgyszólván visszariad attól, hogy ezekben a bíróilag megbélyegzett szavakban fejeződjék ki. A metafora néha olyan vakmerő, hogy érezni rajta a nyakvas szorítását.

Egyébként, ennek ellenére, vagy épp ezért, ez a sajátságos tájszólás joggal igényel egy rekeszt abban a gyűjtőtartályban, amely a rozsdás garasnak és az aranypénznek válogatás nélkül helyet juttat. Az argónak, akár tetszik, akár nem, van mondattana, és van költőisége. Hiszen az argó maga is nyelv! És ha az egyes szavak rútsága Mandrin[911] harapós beszédmódjára vall, viszont bizonyos szóképeken megérzik, hogy Villon is ezt a nyelvet beszélte.

Ez a híres-szép verssor:

Mais oů sont les neiges d’antan?

(De hol van a tavalyi hó?) argó-vers. Antan - a latin ante annum származéka - thunes-i[912] argó szó, azt jelentette: a múlt évben, és tágabb értelemben ezt: hajdanában. Harmincöt évvel ezelőtt, amikor az 1827-i nagy rabmenetet elindították, a Bicętre-ben még lehetett olvasni ezt a fölírást, amelyet egy gályarabságra ítélt thunes-i zsivány-király szöggel karcolt a cellája falára: Les dabs d’antan trimaient siempre pour la pierre du Coësre. Ami annyit jelent francia köznyelven: A hajdani királyok mindig fölszentelték magukat. Ennek a királynak a gondolatában a felszentelés helye a fegyház volt.

A décarade szót, amely a megterhelt kocsi robogását fejezi ki, Villonnak tulajdonítják; a szó méltó is a költőhöz. Érzik rajta a sebes igyekvés, mesteri hangutánzással foglalja össze La Fontaine remek verssorának tartalmát: Hat izmos ló húzott egy szekeret.

Tisztán irodalmi szempontból kevés tárgy tanulmányozása érdekesebb és gyümölcsözőbb, mint az argóé. Külön nyelv ez a franciában. Kóros kinövés, beteges oltvány, amely az ősi gall törzsben gyökerező élősdi növényként burjánzott el, és sötét indával végigkúszik a nyelv oldalán, így látja az argót első pillantásra a közönséges szemlélet. Azok előtt azonban, akik úgy tanulmányozzák a nyelvet, ahogyan kell, vagyis ahogy a geológusok tanulmányozzák a földet, az argó réteglerakódásnak mutatkozik. Aszerint, hogy milyen mélyre ásunk, találunk az argóban a régi népies francia nyelv rétege alatt provence-i, spanyol, olasz elemeket; van benne a levanteiből, amely a földközi-tengeri kikötők tájszólása, van a németből s angolból, továbbá a latinból és három leány-nyelvéből: a franciából, az olaszból és a romandból, végül a baszkból és a keltából is. Mély és különös alakulat az argó. Valamennyi nyomorult közös, föld alatti építménye. Minden elátkozott faj rárakta a maga rétegét, minden szenvedés odahordta a maga kövét, minden szív növelte egy-egy kaviccsal. Gonosz, aljas vagy bőszült lelkek, akik leélték az életet, és eltűntek az öröklétbe, szinte teljes tömegükben ott vannak, s mintegy láthatók valamely szörnyűséges szóalakban.

Spanyol elemeket keresünk? A régi, gótikus argó csak úgy hemzseg tőlük. Íme: boffette, pofon, bofeton-ból ered; vantane (később vantarne), ablak, vantaná-ból; gat, macska gató-ból; acite, olaj, aceyte-ból. Vagy olasz hatást? Íme: spade, kard, spada; carvel, hajó, carrvella. Vagy angolt? Íme: bichot, püspök, bishop; raille, kém, rascal, rascalion (gazfickó); pilche, doboz, pilcher (tok). Vagy németet? Íme caleur, pincér, kellner; hers, úr, herzog. Vagy latint? Íme: frangir, széttörni, frangere; affurir, lopni, fur (lopás); cadéne, lánc, catena. Van egy szó, amely valami titokzatos erővel és tekintéllyel a kontinens minden nyelvében fölbukkan, ez a szó a latin magnus (nagy): a skót ebből alkotta a maga mac-ját, amely törzsfőt jelent az ilyen nevekben, mint Mac-Farlan, Mac-Callummore,[913] az argó ezt meck-re, később meg-re torzította, „Isten” jelentéssel. Vagy baszkot? Íme: gahisto, ördög, gaiztoa (rossz); sorgabon (jó éjt), gabon (jó estét). Avagy keltát? Íme: balvin, zsebkendő, blavet (csorgó víz); ménesse, nő (rosszfajta), meneic (kövekkel teli); barant, patak, baranton (forrás); goffeur, lakatos, goff (kovács); guédouze, halál, guenne-du (fehér-fekete). Vagy végül történelmi vonatkozást keresünk? Az argó a tallért la maltaise-nek mondja, emlékezésül a máltai gályákon járatos pénznemre.

A felsorolt filológiai származékokon kívül az argónak még más, természetesebb gyökerei is vannak, amelyek úgyszólván egyenest az emberi elméből sarjadnak.

Először is vannak közvetlenül termett szavak. A nyelvek nagy titka, hogy festeni képesek olyan szavakkal, amelyek nem tudni, hogyan és miért öltöttek alakot. Ez minden nyelv ősi alapja, mondhatnánk: gránittalaja. Az argó telis-tele van effajta szavakkal. Közvetlen szavak ezek, nem tudni, hol, kinek az agyából pattantak ki, etimológia, analógia, családfa nélküli szavak, magányosak, barbárak, néha visszataszítók, de különös kifejező erejük van, és élnek. - Le bourreau (hóhér) helyett azt halljuk: le taul; la forét (erdő) helyett le sabri; la peur (félelem) helyett taf; le laquais (lakáj) helyett le larbin; le generál, le préfet, le ministre helyett pharos; le diable (ördög) helyett le rabouin. Nincs különösebb az olyan szavaknál, amelyek álcázzák is, mutogatják is magukat. Olyan szó például, mint le rabouin, furcsa és borzalmas egyben, úgy hat, mint egy titán arcfintora.

Másodszor: a metafora. Az olyan nyelv, amely mindent ki akar mondani és mindent el akar titkolni, bővelkedik képes kifejezésekben. A metafora rejtvény, menedéke a tolvajnak, aki betörésre szövetkezik, a fogolynak, aki szökést tervez. Nincs képletesebb nyelvjárás az argónál. Dévisser le coco (kicsavarni a kókuszt) nyakat kitekerni - tortiller (csavarni) enni; étre gerbé (kévébe kötve lenni) elítéltetni - un rat (patkány) kenyértolvaj - il lansquine - esik az eső; ez a régi, megkapó szókép némileg magán viseli az eredetét, amennyiben az eső hosszú, ferde vonalait a német landsknecht - zsoldoscsapatok sűrű, lefelé tartott dárdáihoz hasonlítja, és egyetlen szóba tömöríti a népies szólást: alabárdok potyognak az égből. Olykor, ahogyan az argó első korszaka a másodikba megy át, egyes szavak eredeti vadsága képes kifejezéssé enyhül. Az ördög ekkor már nem rabouin, hanem boulanger, pék, vagyis aki kemencébe veti a megsütni valót. Ez így szellemesebb, de kevesebb nagyság van benne; olyasmi, mint Racine Corneille után, mint Euripides[914] Aischylos után. Egyes argó mondatok, amelyek mindkét korszakhoz tartoznak, és a metaforás jelleg mellett a barbár jelleget is megőrizték, fantazmagóriának hatnak. Mint például: - Les sorgueurs vont sollicer des, gails ŕ la lune (a csavargók éjjel lovat csórni készülnek). - Kísértetjárásra emlékeztet az ilyesmi. Az ember nem tudja, mi az, amit lát.

Harmadszor: a kisegítő módszer. Az argó a rendes beszédnyelvből él. Kénye-kedve szerint használja fel, találomra merít belőle, gyakran beéri azzal, hogy ha kell, nagyjából, durván kiforgatja. Néha az ekként eltorzított szavakat tiszta argóval keverve festői szólásokat hoz létre, amelyekben a két korábbi elem, a közvetlen szóalkotás és a képes beszéd vegyüléke érződik: Le cab jaspine, je marronne que la roulotte de Pantin trime dans le sabri; a kutya ugat, az a gyanúm, hogy a párizsi gyorskocsi megy az erdőben. - Le dab est sinve, la dabuge est merloussiére, la fée est bative; a férj ostoba, az asszony ravasz, a lányuk csinos. - A leggyakoribb és legegyszerűbb fogás a hallgató megtévesztésére, hogy az argó a köznyelv egyes szavait valamilyen rút farokkal, „aille”, „orgue”, „iergue” vagy „uche”-féle végződéssel toldja meg, ilyenformán: Vousiergue trouvaille bonorgue ce gigot-muche? (Trouvez-vous ce gigot bon?, ami annyit jelent: ízlik magának ez az ürü-comb?) Cartouche ezzel a mondattal kérdezte meg a börtönőrét, megelégszik-e azzal az összeggel, amit megszöktetése fejében kínált neki. - A mar végződés újabb keletű.

Az argó, a romlottság nyelve lévén, maga is hamar romlik. Amellett, mivel mindig rejtőzködni igyekszik, mihelyt úgy érzi, hogy megértik, átalakul. Ellentétben más természettel, itt a napfény megöli azt, amire rásüt. Ezért van az, hogy az argó folyvást bomlik, és újra összeáll; ebben a homályos és gyors munkájában soha sincs megállás. Tíz év alatt nagyobb utat tesz meg, mint a köznyelv tíz évszázad alatt. Így lesz a larton-ból (kenyér) lartif; a gail-ból (ló) gaye; a fertanche-ból (szalma) fertille; a momignard-ból (fiúcska) momacque; a fiques-ből (ócska ruha) frusques; a chique-ből (templom) l’égrugeoir; a colabre-ból (nyak) colas. Az ördög neve előbb gahisto, aztán raboulanger; a pap előbb ratichon, aztán sanglier (vadkan); a tőr előbb vingtdeu (huszonkettő), aztán surin (bicska), aztán lingre (a kés gyártásáról híres Langres városnévből); a rendőr előbb raille, aztán roussin, aztán marchand des lacets (zsinórkereskedő), aztán coqueur, aztán cogne; a hóhér előbb taule, aztán Charlot, aztán l’atigeur, aztán becquillard. A tizenhetedik században azt, hogy „verekedni”, úgy mondták: egymást tubákkal kínálni; a tizenkilencedikben úgy mondják: egymás torkába bagót tömni. Két véglet között vagy húsz különféle szólásmód vándorolt. Cartouche tolvajnyelvéről Lacenaire azt hitte volna, hogy héberül beszél. Az argó szavai mindig, állandóan szökésben vannak, akárcsak azok, akik beszélik.

Időnként azonban, éppen e folytonos mozgás következtében, előtűnik a régi argó, és megint újjá válik. Vannak egyes székhelyei, ahol változatlan marad. A Temple például megőrizte a tizenhetedik századi argót; a Bicętre, amikor még börtön volt, Thunes argója mellett tartott ki. Régi thunes-iek beszédében hallani lehetett az anche végződést. Boistu (iszol?) helyett azt mondták: boyanches-tu? Il croit (azt hiszi) helyett: il croyanche. Általában azonban a folytonos változás a szabály.

Ha a filozófus egy pillanatra megfigyelés céljából rögzíti ezt a folytonos párolgásban levő nyelvet, fájdalmas, de hasznos elmélkedésekre jut. Semmilyen búvárkodás nem gazdagabb a hatékony és termékeny tanulságokban. Nincs az argónak egyetlen metaforája, egyetlen etimológiai vonatkozása, amely ne tartalmazna valamilyen tudnivalót. Az argóban beszélők közt battre (verni) annyi, mint feindre (színlelni); on bat une maladie, vagyis ők verik a betegséget; erejük a ravaszság.

Számukra az ember fogalma elválaszthatatlan az éjszaka fogalmától. Az éjt la nuit helyett la sorgue-nak, az embert l’homme helyett Vorgue-nak mondják. Az ember tehát szerintük az éjszaka származéka.

Megszokták, hogy a társadalmat számukra életveszélyes légkörnek tekintsék, valamilyen végzetes erőnek, ezért beszélnek a szabadságukról úgy, mintha az egészségükről volna szó. A fogoly szerintük beteg; az elítélt halott.

A négy fal közé, mintegy kriptába zárt fogolynak a legiszonyúbb az, hogy jéghideg szüzességre (chasteté) van kárhoztatva; erre gondol, amikor a sötétzárkát castus-nak nevezi. Ezen a szomorú helyen mindig a legvidámabb arculatával jelenik meg a foglyok előtt a börtönön kívüli élet. A fogoly lábát megvasalják; azt hiszitek, arra gondol, hogy a lábak járásra valók? Nem, arra gondol, hogy a lábakkal táncolni lehet. Épp ezért, ha elfűrészeli bilincsét, első gondolata, hogy most már majd táncolhat, és a fűrészét bastringue-nek nevezi, ami táncos kocsmát jelent. - A név, az centre, vagyis központ - mély értelmű hasonlat... - A gonosztevőnek két feje van; az egyikkel kiterveli a gaztetteit, s ezt viseli a nyakán, amíg él, a másikat már csak a halála napján; azt a fejet, amely a bűnt sugallja neki, sorbonne-nak (egyetem), a másikat, amellyel lakol érte, troche-nak (csonk) nevezi. - Amikor az embernek már csak rongyok vannak a testén, és csak vétkek a szívében, amikor elérkezik a testi-lelki lezüllésnek arra a fokára, amelyet a gueux szó kettős értelme (koldus és csirkefogó) fejezi ki, akkor ott tart, hogy bűnözővé váljék; ekkor olyan, mint egy jól kifent kés; két éle van, a lerongyoltsága és a gonoszsága; ezért az argó nem használja a gueux szót, hanem ahelyett réguisé-t mond. - Mi a fegyház? Az elítélés tüzes katlana, vagyis a pokol; ezért nevezi a fegyenc saját magát fagot-nak, vagyis rőzsének. - Végül pedig mi a gonosztevők egymást közt használt neve a börtönben? Le collége (kollégium). Egy egész büntetőrendszert lehetne alapítani, kialakítani ebből az egy szóból.

A tolvajnak is megvan a maga ágyútölteléke, meglopható anyaga, én, te, ő, aki éppen akad: le pantre. (Pan, vagyis mindenki.)

Akarjátok tudni, honnét ered a fegyházak dalainak legtöbbje, azok a nóták, amelyeket a különleges rabszótár lirlonfa néven ismer? Elmondjuk: Párizsban, a Châtelet alatt volt egy nagy, hosszú pince. Ez a pince nyolc láb mélységben nyúlt el a Szajna szintje alatt. Nem voltak ablakai, még szelelőlyukai sem, egyetlen nyílása az ajtó volt; az emberek bejuthattak az ajtón, a levegő nem. Ennek a pincének kő bolthajtásos volt a teteje, padlója pedig tízhüvelyknyi sár. Valamikor ki volt kövezve; de a kőlapokat kimarta és tönkretette a szivárgó víz. Nyolc láb magasan a talajtól vastag gerenda húzódott a pince egyik végétől a másikig; a gerendákról egymástól szabályos távolságban három láb hosszú vasláncok lógtak, mindegyik lánc végén nyakszorító vas. Ebbe a pincébe dugták a gályarabságra ítélteket Toulonba szállításuk napjáig. Belökték őket a gerenda alá, ahol mindegyikükre várt a homályban himbálózó vas nyakörv. A lánc, ez a lelógó kar, és a nyakvas, ez a nyitott marok, nyakon ragadta a nyomorultat. Az őrök megvasalták, aztán otthagyták. Minthogy a lánc túlságosan rövid volt, a rab nem fekhetett le. Állnia kellett a pincében, az éjszakában, a gerenda alatt, majdnem felakasztva, csak rettentő erőfeszítéssel érhette el a kenyeret vagy a vizeskancsót, feje fölött a kőboltozat, lába térdig sárban, ürüléke végigfolyt a combján, csípője, térde majd megszakadt, pihenésül két kézzel kapaszkodott a láncba, csak állva alhatott, és minden percben fölébredt a nyakvas fojtogató szorításától; de voltak, akik nem ébredtek föl. Hogy ehessenek, sarkukkal kellett lábszáruk mentén feltolni a kenyeret, amit odadobtak nekik a sárba. Meddig maradtak így? Egy hónapig, két hónapig, néha hat hónapig; volt egy, akit egy teljes esztendeig ott tartottak. Ez volt a gályarabság előszobája. Ha valaki egy nyulat elorzott a király vadászterületéről, ide került. Mit csináltak a foglyok ebben a pokoli sírboltban? Amit egy sírboltban cselekedni lehet: haldokoltak, és amit a pokolban is meg lehet tenni: énekeltek. Mert ha már nincs semmi remény, megmarad a dal. A máltai vizeken, amikor egy gálya közeledett, a partról hamarább meghallották a rabok énekét, mint az evezőcsapásokat. Survincent, a szegény vadorzó, aki túlélte a Châtelet-pincebörtön gyötrelmeit, azt mondta: A rímek tartották bennem a lelket. Kárba veszett költészet! Mire jó a rím? Ebben a pincében született majdnem valamennyi argó-szövegű ének. A párizsi Nagy-Châtelet pincebörtönéből terjedt el a Montgomery gálya bánatos refrénje: Timaloumisaine, timoulamison. A legtöbb ilyen dal gyászosan szomorú, de akad néhány vidám is; egy gyöngédet is ismerünk:

A nyilas istenkének
Imitten a színpada.

Csinálhattok az emberrel akármit, sohasem irtjátok ki szívéből örök részét, a szerelmet.

A sötét cselekedetek e világában az emberek megőrzik a titkot. A titok valamennyiük ügye. Ezeknek a nyomorultaknak a titok az összetartás közös alapja. Megszegni a titkot, az argó energikus nyelve ezt így fejezi ki: lenyelni a falatot. Mintha az áruló valamennyiük közös testéből eltulajdonítana valamit, és mindegyikük közös húsával táplálkoznék.

Miképpen fejezzük ki azt, hogy pofont kapni? A köznapi metafora franciául: harminchat gyertyát látni. Az argó itt közbelép, és összekapcsolja a köznyelvi chandelle (gyertya) szót a tolvajnyelvi camoufle (égő fény, gyertya) szóval. Innen keletkezett aztán a pofon (soufflet) tréfás rokon szava, a camouflet. Ilyen módon, a kiszámíthatatlan pályájú metafora segítségével alulról fölfelé hatolva, az argó a föld alatti üregből eljut az Akadémiáig. Poulailler mondása: J’allume ma camoufle (meggyújtom a gyertyámat, hogy a füstjét valakinek az arcába fújjam), Voltaire ezt írta: Angliviel de la Baumelle[915] mérite cent camouflets (megérdemel száz gyertyát, azaz pofont).

Aki az argóban turkál, lépten-nyomon fölfedez valamit. Ennek a különös nyelvhasználatnak mélyreható tanulmányozása elvezet ahhoz a titokzatos határvonalhoz, amely a szabályos társadalmat elválasztja a kiátkozottak társadalmától.

Az argó a fegyenccé vált ige.

Megdöbbentő, hogy az emberi gondolatot ennyire leszoríthatja, megbilincselheti és ennek a szakadéknak valamilyen szirtfokaihoz kötözheti a végzet sötét zsarnoksága.

Ó, a nyomorultak szegény gondolatvilága!

És vajon senki sem fog segítségére sietni az emberi léleknek ebben a homályban? Az-e a sorsa, hogy örökké várja a szabadító szellemet, a pegazusok és hippogriffek nagy lovasát, a hajnalszínű bajnokot, aki két szárny között ereszkedik le az ég azúrjából, a jövő sugárzó lovagját? Hiába fogja segítségül hívni az eszmény fényének lándzsáját? Arra van ítélve, hogy a barlang sötétjében hallja félelmetesen közeledni a Gonoszt, és lássa, amint a borzalmas víz alatt egyre közelebb ér hozzá ez a sárkányfejű rém, ez a tajtékzó száj, a karmok, a felfúvódások, a gyűrűzések kígyózó hullámzása? Ott kell maradnia a remény egyetlen fénysugara nélkül, reszketve, kezét tördelve, kiszolgáltatva a közeledő szörnyetegnek, mely már-már eléri, örökre odaláncolva az éjszaka sziklájához, szomorú, fehér, meztelen Andromédaként[916] az árnyékok világában!

III
Nevető argó, síró argó

Amint látjuk, az egész argót, a négyszáz év előttit csakúgy, mint a mait, áthatja az a komor jelképesség, amely minden szónak hol fájdalmas, hol fenyegető színezetet ad. Fölidézik a szavak a Cour des Miracles csavargóinak vad elkeseredését, akik maguk rajzolta kártyalapokkal kártyáztak; ezek közül fönn is maradt egynéhány. A treff nyolcas ábrája például magas fa volt, nyolc nagy lóherelevéllel, afféle fantasztikus erdőszimbólum. A fa tövében, lobogó tűz mellett három nyúl nyárson forgatott egy vadászt, hátul pedig egy másik tűz fölött, párolgó üstből egy kutya feje látszott ki. Semmi sem lehet gyászosabb, mint ezek a kártyalapra pingált megtorlások abban a korban, amikor máglyán égették el a csempészeket, s a pénzhamisítókat katlanban főzték meg elevenen. A gondolat különféle formái az argó birodalmában, még a dal, a csúfolódás és fenyegetés is, mind ezt a tehetetlenséget és lesújtottságot éreztették. A dalok mind - néhánynak a dallama is megvan a gyűjteményekben - alázatosak és könnyeztetően siránkozók voltak. A zsivány mindig szegény: szegény zsivány, menekülő nyúl, elsurranó egér, tovaröppenő madár. Alig követelőzik, csak sóhajtoz.

Egy ilyen kesergés ránk maradt, a mai nyelven így hangzana: Föl nem foghatom, hogy Isten, az emberek atyja, hogyan gyötörheti gyermekeit, és hogyan hallgathatja jajgatásukat anélkül, hogy maga is gyötrődne. A nyomorult ember, amikor ráér gondolkozni, meghunyászkodik a törvény előtt, és tönkresilányul a társadalom előtt; hason csúszva esdekel irgalomért; érezni, hogy bűnösnek tudja magát.

A tizennyolcadik század közepe táján változás következett be. A börtönben született dalok, a tolvajnóták, hogy úgy mondjuk, szemtelenül kedélyes hangot ütöttek meg. A panaszos jajaj-t a hetyke csuhaj váltotta fel. Ebben az időben a gályák, a börtönök, a fegyházak majdnem minden dalában ördögi, rejtelmes vidámság szólalt meg. Akkor született ez a rikító, ugrándozó rigmus, amely olyan, mintha foszforeszkálna, mintha furulyázó lidérc szórná szét a rengetegben:

Mirlababi, surlababo,
Mirliton ribon ribette,
Surlababi, mirlababo,
Mirliton ribon ribo.

Ezt énekelték, amikor pincében vagy az erdő sűrűjében meggyilkoltak egy embert.

Sokatmondó tünet. A tizennyolcadik században ez a komor népség lerázza ősi mélabúját. Tud már nevetni. Gúnyolja a nagyurakat, gúnyolja az öreg Istent. XV. Lajos alatt a tolvajok „Pantin őrgrófjának” nevezik Franciaország királyát. Már majdnem vidámak. Valami derű árad ezekből a nyomorultakból, mintha már nem nyomná őket a lelkiismeret. Már nemcsak a cselekvés kétségbeesett merészsége él a sötétség e siralmas vad törzseiben, ébredez bennük az elme gondtalan merészsége is. Ez annak a jele, hogy hovatovább megszabadulnak bűnösségük tudatától, s homályosan úgy érzik, hogy még a gondolkodók és bölcselők közt is találhatnak valamilyen önkéntelen támaszra. Jele annak, hogy a rablás és fosztogatás kezd a doktrínákba és szofizmákba is beszivárogni, miáltal veszít egy keveset a rútságából, s amit veszít, átadja a szofizmáknak és doktrínáknak. Annak a jele végül, hogy ha valami közbe nem jön, óriási kitörés van közeledőben.

Álljunk meg egy pillanatra. Kit vádolunk itt? A tizennyolcadik századot? Ennek a századnak a filozófiáját? Bizonyára nem. A tizennyolcadik század egészséges, jó munkát végzett. Négy szent légió vonult fel: az enciklopédisták, élükön Diderot, a fiziokraták, élükön Turgot,[917] a filozófusok, élükön Voltaire, az utópisták, élükön Rousseau. Nekik köszönhető az emberiség óriási haladása a világosság felé. Az emberi nem e négy előőrscsapata a haladás négy sarkpontja felé tartott: Diderot a szép, Turgot a hasznos, Voltaire az igaz, Rousseau a jogos felé. De a bölcsek mellett és alatt ott voltak a szofisták, velük mérges burjánzás vegyült az üdvös tenyészetbe, bürök verte fel a szűz erdő talaját. Mialatt az igazságügyi palota főlépcsőjén hóhér égette el a század nagy, fölszabadító könyveit, ma már elfelejtett írók királyi jóváhagyással sorra kinyomtathatták lélekrontó fércműveiket, amelyeket mohón bújtak a nyomorgók. E kiadványok közül néhányat, amelyeket, furcsa módon, egy herceg pártfogolt, meg lehet találni a Titkos Könyvtár-ban. Ezek a mélyreható, de tudomásul nem vett tények a felszínen nem mutatkoztak meg. Néha valamely tény homályossága hordja magában a veszélyt. Homályos, mert a föld alatt megy végbe. Az összes akkori írók közül talán Restif de la Bretonne[918] ásta a tömegekben a legdögletesebb aknát.

Ez az egész Európára kiterjedő aknamunka sehol sem okozott annyi kárt, mint Németországban. Itt egy bizonyos korszakon át, amelynek lényegét Schiller foglalta össze híres drámájában, a Haramiákban, a rablás és fosztogatás, a munka és a tulajdon elleni tiltakozás igényével ütötte fel a fejét. Kisajátított néhány kezdetleges, körmönfont, hamis, látszatra igaz, a valóságban képtelen eszmét, beleburkolózott ezekbe az eszmékbe, mintegy eltűnt bennük, elvont nevet vett föl, elméletnek adta ki magát, így jutott be a robotoló, szenvedő és tisztességes emberek vérkeringésébe, anélkül hogy akár az esztelen vegyészek, akik a mérget keverték, akár a tömegek, amelyek bevették, tudták volna, mit cselekszenek. Ha ilyesmi történik, az mindig súlyos következményekkel jár. A szenvedés haragot szül. És míg a vagyonos osztályok elvakulnak, vagy aluszékonyan szemet hunynak, a nyomorgó osztályok gyűlölete meggyújtja fáklyáját valamely elvonultan ábrándozó, bosszús vagy hibbant elmén, és vizsgálat alá veti a társadalmat. Rettenetes, ha a gyűlölet a vizsgálóbíró.

Innét erednek, vészes idők akaratából, azok a szörnyű megrázkódtatások, a hajdan jacquerie-nak nevezett parasztlázadások, amelyekhez képest minden tisztán politikai küzdelem gyerekjáték, s amelyekben már nem az elnyomott harcol az elnyomó ellen, hanem az ínség lázad fel a jómód ellen. Ilyenkor minden összeomlik.

A parasztlázadások a nép földrengései.

Ennek a veszedelemnek, amely a tizennyolcadik század vége felé alighanem az egész Európát fenyegette, útját szegte a derekasság hatalmas cselekedete, a francia forradalom.

A francia forradalom, mely nem más, mint a karddal felfegyverzett eszmény, talpra állt, egyetlen erélyes mozdulattal bezárta a gonosz kapuját, és ajtót tárt a jó előtt.

Tisztázta a kérdést, kihirdette az igazságot, elűzte a ragályt, fertőtlenítette a századot, trónra emelte a népet.

Azt lehet mondani, másodszor megteremtette az embert, amikor új lelket lehelt belé: a jogot.

Művének örököse és haszonélvezője a tizenkilencedik század, és az a társadalmi katasztrófa, amelyről az imént beszéltünk, ma lehetetlen. Vak, aki vádaskodik rá! Ostoba, aki retteg tőle! A forradalom védőoltás a parasztlázadás ellen.

Hála a forradalomnak, a társadalmi viszonyok megváltoztak. A hűbériség és a monarchia betegsége már nincs a vérünkben. Szervezetünket nem mételyezi a középkor. Nem élünk már olyan időket, amikor borzalmas belső forrongások törtek föl, amikor a föld alatt homályos zajok tompa dübörgése hallatszott, amikor a civilizáció felszínén valamilyen vakondtúrások jelentkeztek, a talaj megrepedezett, a barlangok mélye kitárult, és egyszerre szörnyeteg fejek bukkantak elő a földből.

A forradalmi érzék erkölcsi érzék. A jogérzet kifejlődése kifejleszti a kötelességérzetet. Mindenkire érvényes törvény a szabadság, amely Robespierre nagyszerű meghatározása szerint ott végződik, ahol mások szabadsága kezdődik. 1789 óta a nép teljessége felolvad a megnemesült egyénben; nincs olyan szegény, akiből, ha van joga, ne sugározna valami, az éhező is érzi magában Franciaország tisztességét; a polgár méltósága az ő belső fegyverzete; a szabad ember lelkiismeretes, tudja, hogy szavazatával kormányoz. Innen a megvesztegethetetlenség; innen az egészségtelen mohóság kudarca; innen a hősiesen lehunyt szem a kísértések előtt. A forradalom ereje oly tisztító hatású, hogy a felszabadulás napjain, július 14-én, augusztus 10-én, már nincs csőcselék. A lelkesült és egyre növekvő tömegek első kiáltása: Halál a tolvajokra! A haladás becsületes; a tiszta eszmény nem tűr zsebmetszőket. Kik kísérték 1848-ban a Tuileriák kincseit szállító szekereket? A Saint-Antoine külváros rongyszedői. A rongy állt őrt a kincstár mellett. Az erény beragyogta az ágrólszakadtakat. A szekereken alig bezárt, részint félig nyitott ládákban száz meg száz tündöklő drágaság közt ott volt Franciaország gyémántokkal kirakott régi koronája, csúcsán a királyság karbunkulusa, a Regent-gyémánt, amely megért harmincmilliót. Mezítlábasok őrizték ezt a koronát.

Nincs hát többé parasztlázadás. Sajnálom, de fölsültek a fondorkodók. Ócska rémképük hatását vesztette, a politikában többé nem alkalmazható. A vörös kísértet fő rugója eltörött. Mindenki tudja. A madárijesztő már nem ijeszt senkit. A madarak komáznak a kócbábuval, ganéjt pöttyentenek rá, a polgárok nagy mulatságára.

IV
Két kötelesség: őrködni és reménykedni

Ha így áll a dolog, vajon megszűnt-e minden társadalmi veszély? Korántsem. Parasztlázadás nem fenyeget. A társadalom nyugodt lehet, a vér nem fog a fejébe tódulni; de vigyázzon, hogyan vesz lélegzetet. Gutaütéstől már nem kell tartania, de itt van a tüdővész. A társadalmi tüdővésznek nyomor a neve.

A lassú sorvadás ugyanúgy öl, mint a hirtelen halál.

Nem győzzük elégszer ismételni: mindenekelőtt a kitagadott, szenvedő tömegekkel kell törődni, segíteni kell rajtuk, levegőhöz, világossághoz juttatni, szeretni, a nevelés minden áldásában részesíteni kell őket, szélesre tágítani látókörüket, mindig a serénységre, sohasem a restségre adni nekik példát, az egyetemes cél tudatának növelésével csökkenteni az egyéni teher súlyát, határt szabni a szegénységnek a gazdagodás korlátozása nélkül, tág teret nyitni a közéleti tevékenységnek és a nép tettvágyának, Briareusként[919] száz kart nyújtani támogatásul a csüggedőknek, a gyöngéknek, az összesség erejét arra fordítani, hogy műhelyek nyíljanak minden munkáskéz, iskolák minden képesség, laboratóriumok minden kutató elme számára, emelni a béreket, enyhíteni a fáradalmakat, egyensúlyba hozni a tartozást a követeléssel, arányosítani az élvezetet az erőfeszítéssel és a kielégítést az igénnyel, egyszóval úgy működtetni a társadalom gépezetét, hogy több tudás jusson a tudatlanoknak és több jólét a szenvedőknek - a részvevő lelkek ne feledjék, hogy ez a legelső felebaráti kötelesség, az önző szívek pedig vegyék tudomásul, hogy ez a legelső politikai szükséglet.

És mondjuk ki, mindez még csak kezdet. A kérdés veleje ez: a munka nem lehet törvény, hanem jog is egyszersmind.

Ebbe most ne mélyedjünk el, nincs itt a helye.

Ha a természetnek gondviselés a neve, a társadalom jelentse a gondoskodást.

Az értelmi és erkölcsi fejlődés ugyanolyan elengedhetetlen, mint az anyagi jólét emelkedése. A tudás útravaló; a gondolkodás elsőrendű szükséglet, az igazság éppúgy táplálék, mint a kenyérgabona. Az ész, ha tudomány és bölcsesség híján koplal, elsatnyul. Az éhező elméket sajnáljuk ugyanúgy, mint az üres gyomrokat. Ha van valami, ami az éhen haló testnél szívszaggatóbb, akkor a világosság hiánya miatt haldokló lélek az.

Az egész haladás a megoldás felé törekszik. Eljön a nap, amikor bámulni fog a világ. Ahogy az emberiség fölfelé halad, az alsó rétegek természetszerűen ki fognak emelkedni a szűkölködés zónájából. Ahogy a színvonal emelkedik, magától meg fog szűnni a nyomor.

Nem lesz igazuk azoknak, akik kételkednek ebben az áldásos megoldásban.

Igaz, a múlt még ma is nagyon erős. Sőt újból erőre kap. A hulla megifjodása megdöbbentő. Íme, jár és közeleg. Győztes hódítóként lép fel a halott. Fölvonul légióival, a babonákkal, kardjával, a zsarnoksággal, zászlajával, a tudatlansággal; egy idő óta vagy száz csatát nyert. Jön, fenyeget kacag; itt áll kapuink előtt. De ne essünk kétségbe. Adjunk túl a mezőn, ahol Hannibál táboroz.

Mitől félhetnénk mi, akiknek van hitünk?

Az eszmék éppúgy nem folynak visszafelé, mint a folyamok.

Akik pedig nem akarnak tudni a jövőről, gondolkodjanak. Ha tagadják a haladást, nem a jövőt ítélik el, hanem önmagukat. Gyászos betegség áldozatai lesznek; magukba oltják a múltat. A Holnapot visszautasítani csak egy módon lehet, azzal, hogy meghalunk.

Márpedig mi nem akarjuk a halált; a test halálát minél később, a lélekét soha.

Igen, megleljük a rejtély nyitját, meg fog szólalni a szfinx, a problémát majd megoldják. Igen, a nép, amelyet a tizennyolcadik század kigubóztatott, a tizenkilencedikben hatalomra jut. Ostoba, aki ebben kételkedik! Már bimbózik a jövő, közeli tünet az egyetemes jólét kivirágzása. Isteni végzet rendelése ez.

Óriási együttes áramlatok kormányozzák az emberi dolgokat, és kellő időben logikus állapotba, vagyis egyensúlyozott, más szóval méltányos helyzetbe lendítik. Ég és föld egyesült ereje támad az emberiségből, és uralkodik fölötte. Csodatevő erő ez; a bámulatos megoldások éppúgy nem esnek nehezére, mint a különös elkalandozások. Minthogy segíti az embertől származó tudomány és a történés, amely máshonnan ered, nem fél a problémák belső ellentmondásaitól, amelyekben a közönséges szem lehetetlenséget lát. Ugyanígy képes megoldásokat fakasztani az eszmék egyeztetéséből, mint a tények egyeztetéséből tanulságokat levonni; és mindent elvárhatunk a haladásnak e rejtelmes erejétől, amely egy napon egy sírbolt fenekén összetalálkoztatja a Keletet és a Nyugatot, és lehetővé teszi, hogy a nagy piramis belsejében Napóleon beszélgetést folytasson az imámokkal.

Egyelőre nincs megállás, nincs ingadozás, nincs szünet az elmék nagyszerű előnyomulásában. A társadalombölcselet lényegében a béke tudománya. Célja és elérendő eredménye, hogy az ellentétek tanulmányozása útján elenyésztesse a haragos indulatokat. Vizsgál, kutat, elemez; azután újra összerakja az elemeket. Eljárása az egyszerűsítés, amikor mindenből eltávolítja a gyűlöletet.

Nemegyszer láttuk, hogy egy társadalmat elsodort az emberekre zúduló vihar; a történelem során egymást érték a népek és birodalmak hajótörései; erkölcsöket, törvényeket, vallásokat, mindent elsöpör egy nap az ismeretlen erő, az orkán. India, Chaldea, Perzsia, Asszíria, Egyiptom civilizációi sorra eltűntek. Miért? Nem tudjuk. Mi idézte elő ezeket az összeomlásokat? Nem tudjuk. Megmenekülhettek volna ezek a társadalmak? Saját hibájukból pusztultak el? Valamilyen végzetes bűnben való megrögzöttségük okozta vesztüket? Mennyi része volt az öngyilkos szándéknak egy nemzet, egy faj ily borzalmas halálában? Csupa olyan kérdés, amire nincs felelet. Homály fedi a halálra ítélt civilizációkat. Léket kaptak, tehát elsüllyedtek, egyebet nem mondhatunk; és iszonyodva látjuk, hogyan merültek el a múlt tengerében, a századok hullámhegyei mögött Babilon, Ninive, Tarsus, Théba, Róma, ezek az óriás hajók, a rettenetes szélrohamtól, amely a sötétség torkából eredt. De ha ott sötétség van, itt világosság honol. Az ókori civilizáció betegségeit nem ismerjük, de a miénk fogyatékosságaival tisztában vagyunk. Jogunk van hozzá, hogy civilizációnkat minden oldalról megvilágítsuk; gyönyörködünk szépségeiben, és pőrére vetkőztetjük eltorzulásait. Ahol baj van, megvizsgáljuk; s ha megállapítottuk a betegséget, az okok kutatása rávezet a gyógyítás módjára. Húsz évszázad műve, szörnyalkotása és remeklése egyben a mi civilizációnk; megmentése megéri a fáradságot. Meg is fogják menteni. Sokat jelent, ha könnyítenek állapotán; még többet, ha megvilágítják. A modern társadalombölcselet minden erőfeszítését erre a célra kell irányítani. A gondolkodónak ma elsőrendű kötelessége, hogy állandóan figyelje a civilizáció szívverését.

Ismételjük, ez az orvosi figyelés bátorító hatású; és e bátorítás fontosságának hangoztatásával fejezzük be ezt a néhány lapot, egy fájdalmas dráma komor felvonásközét. A társadalmi halandóság alatt érezni lehet az emberi életerő elpusztíthatatlanságát. Attól, hogy itt-ott nyílt sebek vannak, kénköves tűzhányó kráterek, attól, hogy egy-egy vulkán kitör és gennyet okád, a földgömb még nem pusztul el. A nép betegségei nem ölik meg az embert.

És mégis, aki figyelemmel kíséri a társadalom kóros elváltozásait, néha aggódva csóválja a fejét. A legerősebbeket, a leggyengébbeket, a leglogikusabbakat is megszállja időnként a csüggedés.

El fog-e érkezni az áhított jövő? Úgy tetszik, ennyi félelmetes árnyék láttára jogosult a kérdés. A kép komor: egyfelől az önzők, másfelől a nyomorgók. Az önzőknél megannyi elfogultság, a gazdag nevelés sötét foltjai, a mámor növelte étvágy, a jólét siketítő bódulata, a szenvedéstől való félelem, mely egyesekben a szenvedőktől való irtózásig fajul, könyörtelen önteltség, lelketlen fölfuvalkodottság; a nyomorultaknál irigy sóvárgás, gyűlölködés mások élvezetének láttán, a jóllakni vágyó emberállat mélyről feltörő indulatai, a szívekben ködlő szomorúság, végzetes hiányérzet, sötét tudatlanság.

Irányítsuk-e tovább is tekintetünket az égre? A fénypont, amely ott fönt halványan látszik, azok közül való-e, amelyek kihunytak? Rettenetes így látni az eszményt, szinte elveszve az űrben, a kicsiny, magányos, alig észrevehető fénypontot, amely csillog ugyan, de nagy, fekete szörnyetegek, sötét fenyegetések gyűlnek körülötte; pedig hát nincs nagyobb veszedelemben, mint egy csillag a felhők torkában.

NYOLCADIK KÖNYV
Elragadtatás és csüggedés

I
Teljes világosság

Az olvasó nyilván megértette, hogy Éponine, miután a rácson keresztül felismerte, hogy ki lakik a Plumet utcában, ahová Magnon küldte, először is eltávolította az utcából a zsiványokat, azután odavezette Mariust, aki több napot elragadtatásban töltött a rács előtt; és mert magával ragadta az az erő, amely a vasat a mágneshez, a szerelmest a szeretett lény házának köveihez vonzza, végül is belépett Cosette kertjébe, mint Rómeó Júlia kertjébe. Még könnyebb is volt a dolga, mint Rómeónak; Rómeó kénytelen volt megmászni a falat, Mariusnak csak a rozzant vasrács egyik rúdját kellett kifeszíteni rozsdás eresztékéből, amelyben úgy mozgott, mint az öregember foga. Marius karcsú volt, könnyen átbújt.

Az utcában nem járt soha senki; mivel Marius csak éjnek idején hatolt be a kertbe, nem kellett attól tartania, hogy meglátják.

Attól az áldott és megszentelt órától fogva, amelyben egy csók eljegyezte egymással a két lelket, Marius minden este eljött. Ha életének ezen a fordulóján Cosette egy lelkiismeretlen és léha férfi szerelmébe botlott volna, menthetetlenül elbukik, mert vannak adakozó természetek, akik kiszolgáltatják magukat, és Cosette ilyen volt. Az asszonyi nagylelkűség egyik jegye az, hogy enged. Azon a magaslaton, ahol mindent betölt, a szerelem a szeméremnek valami isteni vakságával párosul. De mennyi veszedelemben forogtok, ti nemes lelkek! Gyakran megtörténik, hogy a szíveteket ajánljátok föl, és mi a testet ragadjuk el. A szív az a tiétek marad, és megremegtek, mikor belenéztek. A szerelem nem ismer középutat; vagy üdvözít, vagy bukásba taszít. Az emberi sors teljessége ez a dilemma. Nincs más végzet, amely oly kérlelhetetlenül állítaná az embert a bukás vagy üdvözülés válaszútja elé, mint a szerelem. A szerelem maga az élet, ha nem a halál. Bölcső, de koporsó is. Az emberi szívben ugyanaz az érzés mondja ki az igent és a nemet. Isten minden alkotása között az ember szíve árasztja a legtöbb fényt és, ó, jaj, a legtöbb sötétséget is.

Isten akarata volt, hogy az a szerelem, amellyel Cosette találkozott, üdvözítő szerelem legyen.

Amíg ennek az 1832-es évnek május hónapja tartott, a szegény elvadult kert minden éjszaka két tisztaságból és ártatlanságból alkotott lényt rejtegetett napról napra sűrűbb és illatosabb bozótjában, két túláradóan boldog teremtést, aki inkább angyal volt, mint ember, tiszta, becsületes, mámoros, sugárzó, aki egymás számára tündökölt a sötétségben. Cosette úgy látta, hogy Marius fejét korona ékesíti, Marius szemében Cosette-et dicsfény övezte. Nézték és érintették egymást, megfogták egymás kezét, egymáshoz simultak; de volt egy határ, amelyet nem léptek át. Nem mintha tiszteletben tartották volna; egyszerűen nem ismerték. Marius érezte, hogy Cosette tisztasága a sorompó, Cosette pedig érezte, hogy bízvást támaszkodhat Marius becsületére. Az első csók volt az utolsó is. Marius azóta nem merészkedett tovább, mint hogy ajkával érintse Cosette kezét, vállkendőjét vagy hajának egy fürtjét. Cosette illat volt számára, nem asszony. Magába szívta. A leány nem tiltott semmit, az ifjú nem kívánt semmit. Cosette boldog volt, Marius elégedett. Abban az elbűvölő állapotban éltek, amelyet két lélek kölcsönös elkáprázásának nevezhetnénk. Két szüzesség kimondhatatlan első ölelkezése volt ez az eszmény világában. Mint amikor két hattyú egymásra talál a Jungfraun.

A szerelemnek ebben az órájában, abban az órában, midőn az elragadtatás mindent legyűrő hatalma teljesen elnémítja a vágyat, Marius, a tiszta és angyali Marius inkább arra lett volna kapható, hogy betérjen egy utcalányhoz, semhogy akár csak bokáig is felemelje Cosette szoknyáját. Egyszer, holdfényben, Cosette lehajolt, hogy felvegyen valamit a földről; ingválla kissé szétnyílt, és megvillantotta keblének hajlását. Marius elfordította a szemét.

Mi történt a szerelmesek között? Semmi. Imádták egymást.

Éjszaka, ha a kertben voltak, mintha a kert eleven és szent hely lett volna. A virágok kinyíltak körülöttük, és tömjént hintettek feléjük; a szerelmesek kitárták lelküket, és a virágok közé árasztották. A buja, erőteljes növényzet nedvdús mámorban remegett a két ártatlan körül, és ők olyan szerelmes szavakat suttogtak, amelyektől borzongás futott végig a fákon.

Mik voltak ezek a szavak? Csak leheletek, semmi más. Leheletek, de erejükből telt, hogy zavarba hozzák és megindítsák a természetet a szeretők körül. Bűvös hatalmukat alig érti meg az ember, ha könyvben olvassa ezeket a csevegéseket, amelyek arra termettek, hogy a szél szárnyán lebegjenek és szétoszoljanak a fák között, mint a füst. Oldjátok le két szerelmes suttogásáról a lélek dallamát, ezt a lantkíséretet: ami megmarad, az csupán valami árnyék. Hogyan? Csak ennyi az egész? - fogjátok mondani. Hát igen, gyermeteg szószaporítás, oktalan nevetések, haszontalanságok, ostobaságok - ám nincsen a világon semmi, ami ennél magasztosabb és mélyebb, nincsen, ami méltóbb arra, hogy a száj kiejtse, és meghallgatásra találjon!

Ostoba ember, gonosz ember az, aki sohasem hallgatta meg, aki sohasem vette a szájára ezeket a csacska semmiségeket.

Cosette így szólt Mariushoz:

- Tudod-e...

(Egyikük sem tudta volna megmondani, hogyan történt, de beszélgetés közben, mennyei ártatlanságok sodrában egyszerre tegezni kezdték egymást.)

- Tudod-e, hogy Euphrasiának hívnak?

- Euphrasia? Dehogyis! Cosette a neved.

- Ó! Cosette csúnya név, csak úgy rajtam ragadt, amikor kicsi voltam. Igazi nevem Euphrasia. Neked nem tetszik ez a név?

- Tetszik... De Cosette nem csúnya.

- Jobban tetszik, mint Euphrasia?

- Hát... igen.

- Akkor én is jobban szeretem. Tényleg, csinos név, Cosette... Szólíts Cosette-nek.

A mosoly, amely szavait kísérte, égi ligethez méltó idillé varázsolta a párbeszédet. Más alkalommal szemeit Mariusra szegezte, és felkiáltott:

- Uram, ön szép, csinos, ön szellemes, ön egyáltalán nem ostoba, ön sokkal többet tud, mint én, de állom a próbát, ha ez a szó a tét: szeretlek!

Marius a felhők felett lebegett, azt hitte, hogy egy csillag dalát hallja.

Vagy pedig Cosette gyengéden megpaskolta Marius hátát, mert köhögött.

- Ne köhögjön, uram - korholta. - Nem tűröm, hogy engedélyem nélkül köhögjön valaki a házamban. Nagyon csúnya dolog köhögni és engem nyugtalanítani. Akarom, hogy egészséges légy, mert bizony én volnék a legboldogtalanabb, ha baj lenne az egészségeddel. Mihez fogjak azután?

Ez egyszerűen isteni volt.

Egy ízben Marius így szólt Cosette-hez:

- Képzeld csak, egy ideig azt hittem, hogy Ursule a neved.

Egész este ezen nevettek.

Egy másik beszélgetés közben kicsúszott a száján:

- Ó! Egyszer a Luxembourg-kertben kedvem lett volna hozzá, hogy összetörjem egy rokkant őr maradék csontjait.

Hirtelen abbahagyta, nem folytatta mondókáját. Cosette harisnyakötőjéről kellett volna beszélnie, és ezt nem tudta megtenni. Valami ismeretlen szomszédság bukkant föl, a testé, amely elől szent rémülettel hátrált meg ez a roppant ártatlan szerelem.

Marius így képzelte el az életet Cosette oldalán, nem is kívánt mást; minden este eljön a Plumet utcába, kimozdítja helyéből az elnök rácsának engedékeny öreg vasrúdját, egymáshoz simulnak a padon, együtt nézegetik a leboruló éjszaka meg-megcsillanó fényeit a lombokon át, térdének hajlása Cosette szoknyájának ráncait érinti, tegezi, hüvelykujjának körmét cirógatja, együtt szagolgatnak egy szál virágot, örökkön-örökké, a végtelenségig. Közben felhők vonultak el a fejük fölött. Valahányszor szél kerekedik, több emberi álmot sodor tova, mint felleget az égen.

Nem állíthatjuk, hogy ez a szinte szilaj szűzies szerelem ne ismerte volna az udvarlást; „tenni a szépet” annak, akit szeretünk, ez a szerelmeskedés kezdete, a vakmerőség félszeg szárnypróbálgatása. A bók olyasvalami, mint a fátyolon át adott csók. A gyönyör elrejti arcát, mikor édes fűszert vegyít a bókba. A gyönyör előtt habozik a szív, de csak azért, hogy növelje szerelmét. Marius ábrándokkal telített gyengéd ömlengései valami égszínkék ködben szárnyaltak. A madárnép hallgat ilyen szavakat, amikor ott fent, az angyalok között cikázik. De azért rajtuk volt az élet jegye, az emberi bélyeg, volt bennük annyi megfogható valóság, amennyi Mariustól kitelt. A kerti lugas beszéde volt ez, előjátéka annak, ami a hitvesi ágyban fog elhangzani; lírai áradozás, a dal és a szonett ölelkezése, a turbékolás kedves túlzásai, a bálványozás választékos fondorlatai, amelyeknek csokra mennyei illatot áraszt egy szóval a szívhez szóló szív tündéri csicsergése.

- De szép vagy! - suttogta Marius. - Nem merem a szemem rád emelni; ezért csak bámullak. A megtestesült báj vagy. Nem tudom, mi lelt engem. Ha a cipőd hegye kibukkan a ruhád szegélye alól, feldúlja a lelkemet. És aztán micsoda bűvös fénysugár, ha elméd feltárul előttem! Bámulatos, milyen okosan beszélsz. Néha úgy tűnsz fel, mintha csak álom volnál. Beszélj! Hallgatlak, csodállak! Ó, Cosette, milyen különös és bájos minden! Megőrülök. Kisasszony, ön valóban elragadó! Mikroszkópon tanulmányozom a lábadat és teleszkópon a lelkedet.

És Cosette így válaszolt:

- Ahány perc eltelt reggel óta, annyival jobban szeretlek.

Kérdés és felelet szeszélyesen pörgött ebben a párbeszédben, de a szerelemé volt a végső szó, s ez mindig talpraesett volt, mint a keljfeljancsi játéka az asztalon.

Természetes egyszerűség, ártatlan őszinteség és bizalom, kristálytiszta átlátszóság, sugárzás - ilyen volt Cosette tetőtől talpig. Ragyogó volt, ez a jelző illett rá. Aki csak látta, áprilisra vagy napfelkeltére kellett gondolnia. Harmatos csillogás volt szemében. Cosette volt az asszonyi alakba sűrített hajnali világosság.

Marius imádta Cosette-et, természetes tehát, hogy csodálnia is kellett. Csakhogy való igaz ám, hogy ez a kis növendék lány, aki nemrégiben került ki a zárdából, választékos és éles elmének bizonyult a beszélgetésben, és alkalomadtán mindenféle finom és találó megjegyzéseket tett. A csacsogása társalgásszámba ment. Semmiben nem tévedett, és helyesen látta a dolgokat. A nő a szív finom ösztönével érez és beszél - márpedig ez az ösztön csalhatatlan; gyengéd és egyben mély értelmű dolgokat mondani senki sem tud úgy, mint a nő. A gyengédséggel párosult mélység: ez a nő - ez a mennyország.

Ebben a túláradó boldogságban minduntalan könnybe lábadt a szemük. Egy eltaposott katicabogár, egy fészekből lehulló madártoll, egy törött galagonyaág mind megindította őket, és rajongásuk, amely szelíd szomorúságban fürdött, csak az alkalmat leste, hogy sírva fakadhasson. A szerelem legbiztosabb tünete az olykor már-már tűrhetetlen ellágyulás.

És ugyanakkor - az ellentmondás a szerelem villámainak játéka - szívesen kacagtak, elragadóan felszabadult lélekkel és néha oly fesztelenül, mintha mindketten fiúk lettek volna. Csakhogy a feledhetetlen természet mindig jelen van, ha a tisztaságtól mámoros szív nem is veszi észre. Jelen van nyers és magasztos céljával, és bármily ártatlanok a lelkek, a legszemérmesebb együttlétben is megérezzük azt a titokzatos és imádni való árnyalatot, amely jelzi a különbséget egy szerelmespár és két barát között.

Cosette és Marius bálványozták egymást.

Az állandó és a megingathatatlan megmarad. Két teremtés szereti egymást, mosolyog, egymásra nevet, duzzogva lebiggyeszti ajkát, egymásba fűzi ujjait, tegezi egymást - de mindez nem állja útját az örökkévalóságnak. Rózsák és madarak társaságában két szerelmest rejteget a homály, a szürkület, az este; szívük kiül a szemükben, elbűvölik vele egymást az árnyékban, suttognak, susognak - miközben roppant csillagrendszerek egyensúlya tölti be a végtelent.

II
A teljes boldogság kábulata

Révületben éltek, beleszédültek a boldogságba. Észre sem vették, hogy a kolera éppen ebben a hónapban megtizedelte Párizst. Annyi vallomást tettek egymásnak, amennyit csak tudtak, de titkaikból alig telt többre, mint a nevükre. Marius elmondta Cosette-nek, hogy árva, hogy a neve Marius Pontmercy, hogy jogász, azzal keresi a kenyerét, hogy könyveket ír a kiadónak, hogy apja ezredes volt, hős, és hogy ő, Marius, összeveszett a nagyapjával, aki gazdag ember. Futólag azt is megjegyezte, hogy báró, de Cosette mintha meg sem hallotta volna. Marius báró? Nem értette. Nem tudta, mit jelent ez a szó. Marius, az Marius. A maga részéről Cosette elmondta, hogy a Kis Picpus zárdában nevelkedett, hogy ő is elveszítette az édesanyját, hogy apjának Fauchelevent a neve, nagyon jó ember, sokat ad a szegényeknek, bár maga sem gazdag, és hogy mindent megvon magától, hogy neki mindene meglegyen.

Milyen különös! Abban a szimfóniában, amely Cosette-tel való megismerkedése óta Marius életét betöltötte, a múlt, a legközelebbi múlt is oly ködös és távoli volt számára, hogy Cosette elbeszélései tökéletesen kielégítették. Eszébe sem jutott, hogy szóba hozza a rozzant házban lejátszódott éjszakai kalandot, a Thénardier-bandát, az égési sebet, Cosette apjának furcsa viselkedését és különös elmenekülését. Marius egyelőre mindezt elfelejtette; hiszen este már nem tudta, hogy reggel mit csinált, és azt sem, hogy hol ebédelt, kivel beszélt, a fülét betöltő dallam süketté tette minden más gondolat iránt; csak akkor élt, ha Cosette mellett volt. Ilyenkor aztán a mennyországban járt, nem csoda, ha megfeledkezett a földről. Mindketten epekedve hordozták az anyagtalan vágyak meghatározhatatlan súlyát. Így élnek az alvajárók, akiket szerelmeseknek neveznek.

Ki ne ismerné ezt az állapotot? Ó, jaj, miért is jön el a pillanat, amikor az ember visszatér a földre ebből a kéklő magasságból, miért kell, hogy az élet azontúl is tovább tartson?

A szerelem majdnem helyettesíti a gondolkodást. A szerelem buzgó megfeledkezés mindenről, ami rajta kívül van. Hiába keresed az ésszerűséget a szenvedélyben. Ahogy nincsen tökéletes mértani alakzat az égitestek rendjében, az emberi szívben sincs szigorú logikus láncolat. Cosette és Marius számára csak Marius és Cosette létezett. Körülöttük a világegyetem eltűnt valami süllyesztőben. Életük arany pillanat volt. Előttük semmi, mögöttük semmi. Mariusnak alig-alig jutott eszébe, hogy Cosette-nek apja van. Agyában mindent elmosott a káprázat. Miről beszéltek hát a szerelmesek? Már hallottuk, csupa fontos dologról, a virágokról, a fecskékről, napnyugtáról, holdkeltéről. Mindent elmondtak már egymásnak, kivéve mindent. Ami a szerelmesek számára minden, az a semmi. Mit nekik az apa, a valóság, az az odú, a banditák, az egész kaland? Mi bizonyítja, hogy az a lidércnyomásos történet valóság? Ketten vannak, imádják egymást, ez az, ami van. Semmi egyéb nincs, nem is volt. Abban, hogy a paradicsomba jutottunk, minden bizonnyal benne rejlik, hogy a pokol elenyészett mögöttünk. Démonokat láttunk? Hát vannak démonok? Remegtünk? Szenvedtünk? Már nem tudjuk. Rózsaszínű felhő borul az egészre.

Így élt ez a két teremtés, akivel szárnyra kapott és a magasba lendült mindaz, ami valószínűtlen a természetben; nem a nadíron, nem a zeniten, középúton az ember és az angyal közt, a mocsár felett és az éter alatt, a fellegekben; alig hús és vér, tetőtől talpig lélek és eksztázis; átszellemültebb, semhogy a földet tapossa, de még túlságosan ember ahhoz, hogy eltűnjön a kék égben; abban a kritikus helyzetben, mint mikor az atomok a lecsapódást várják; szinte a végzet körén túl; távol a tegnap, a ma és a holnap kitaposott útjától; a sugárzás, rajongás és a gyönyör önkívületében lebegve; olyannyira súlytalanul, hogy a lélek már-már eltűnt a végtelenbe, és az örökkévalóságba felröppenni kész.

Ébren álmodtak ebben a ringatózásban. Csodálatos a bódulatod, eszménytől megszállott valóság!

Bármily szép volt Cosette, Marius néha lehunyta előtte a szemét. A lehunyt szem pillant a lélek legmélyébe.

A szerelmesekben fel sem merült a kérdés, hogy hová juthatnak ezen az úton. Már célnál vannak, úgy érezték. Különös az emberi elbizakodottság, amely azt kívánja, hogy a szerelem elvezessen valahová.

III
Kezdődik a borulat

Jean Valjeannak sejtelme sem volt semmiről.

Cosette, valamivel kevésbé merengő természet lévén, mint Marius, vidám volt, és Jean Valjeannak nem is kellett több a boldogsághoz. A gondolatok, amelyek Cosette elméjét foglalkoztatták, szerelmes gondjai, Marius alakja, amely lelkét betöltötte, mit sem változtattak mosolygó és szűzies homlokának semmihez sem fogható tisztaságán. Abban a korban volt, amelyben a szűz úgy viseli szerelmét, mint az angyal a liliomát. Jean Valjean tehát nyugodt volt. Meg azután ha két szerelmes egyetért, mindig jól mennek a dolgok, és a harmadikat, aki megzavarhatná szerelmüket, néhány óvintézkedéssel, amely minden szerelmespárnál ugyanaz, tökéletesen elvakítják. Így például Cosette sohasem ellenkezett Jean Valjeannal. Sétára hívta? Sétáljunk, édesapám. Otthon akart maradni? Rendben van. Cosette társaságában akarta tölteni az estét? Cosette el volt ragadtatva. Minthogy Jean Valjean tíz órakor rendszerint már elvonult, ilyen esetekben Marius csak tíz után lépett a kertbe, amikor az utcán meghallotta, hogy Cosette kinyitja a lépcsőkre szolgáló üvegajtót. Mondani sem kell, hogy Marius napközben sohasem mutatkozott. Jean Valjeannak még eszébe sem jutott, hogy Marius a világon van. Csak egyszer fordult elő, egy reggel, hogy így szólt Cosette-hez: - Nini, csupa mész a hátad! - Az előző este egy szenvedélyes pillanatban a fiú a falhoz szorította a leányt.

A korán fekvő Toussaint néni dolga végeztével már csak az alvásra gondolt; nem vett észre semmit, akárcsak Jean Valjean.

Marius sohasem tette be a lábát a házba. Ha kettesben voltak, elrejtőztek egy bemélyedésben a feljárat mellett, nehogy az utcáról valaki meglássa vagy meghallja őket; ott üldögéltek, beszélgetés helyett gyakran beérték annyival, hogy folyvást egymás kezét szorongatták, és közben a fák ágait nézegették. Álmodozásuk összefonódott, és annyira belevesztek egymás ábrándjaiba, hogy ezekben a pillanatokban észre sem vették volna, ha villám csap le közvetlen közelükben.

Ragyogó ártatlanság. Hófehér órák, amelyek alig különböznek egymástól. Liliomszirmok és galambpihék gyűjteménye ez a szerelem.

Az egész kert választotta el őket az utcától. Valahányszor Marius belépett és eltávozott, gondosan úgy a helyére illesztette a vasrudat, hogy a rács megbolygatásának nyoma sem látszott.

Éjféltájban rendszerint búcsút vett, és hazafelé indult Courfeyrachoz. Courfeyrac mondogatta is Bahorelnek:

- Hihetetlen! Marius most már éjfél után vetődik haza.

Bahorel így válaszolt:

- Csodálkozol? Lassú víz partot mos.

Courfeyrac olykor összefonta a karját, komoly képet vágott, és rászólt Mariusra:

- Fiatalember, maga rossz útra tér!

Courfeyrac gyakorlatias ember volt; nem nézte jó szemmel azt a fényt, amely valami ismeretlen mennyország visszfénye volt Marius arcán; nemigen találkozott szokatlan szenvedélyekkel, és bosszankodott, ha ilyesmi eléje került, ezért gyakran szigorúan sürgette Mariust, hogy térjen vissza a valóságba.

Egy reggel ráripakodott:

- Barátom, merre jársz te mostanában? A holdban, Álomországban, Ábrándmegyében, Szappanbuborékfalván? No, ki vele, hogy hívják a hölgyet?

De semmit sem lehetett kiszedni Mariusból. Tépjék le a körmeit a kezéről, de a szájából nem fogják kitépni Cosette kimondhatatlan nevének egyetlen szent szótagját sem! Az igazi szerelem sugárzó, mint a hajnal, és néma, mint a sír. Csakhogy némasága sugárzó volt, és ez volt a változás, amely Mariuson Courfeyrac szemébe ötlött.

Május szelíd havában Marius és Cosette ezt a mérhetetlen boldogságot ismerte meg.

Civakodhattak és magázódhattak, hogy azután annál jobban essék a tegeződés.

Hosszadalmasan és a legjelentéktelenebb részletre kiterjedő figyelemmel foglalkozhattak emberekkel, akik csöppet sem érdekelték őket - újabb bizonyíték, hogy a Szerelem című elragadó operában a szövegkönyv jóformán nem számít.

Marius hallgathatta Cosette-et, amint a ruháiról csacsog.

Cosette hallgathatta Mariust, amint politikáról beszél.

Hallgathatták a Babylone utcában tovagördülő kocsik robogását, miközben térdük egymáshoz simult.

Ugyanazt a csillagot figyelhették az égen, vagy ugyanazt a szentjánosbogarat a fűben.

Szótlanul üldögélhettek egymás mellett, ami még a csevegésnél is nagyobb gyönyör.

Stb. stb.

Közben különféle bonyodalmak közeledtek.

Egy este Marius a találkozó felé tartott az Invalides körúton; szokása szerint leszegett fejjel haladt; a Plumet utca sarkán, mikor éppen be akart fordulni, valaki megszólalt a közelében:

- Jó estét, Marius úr.

Felkapta a fejét, és megismerte Éponine-t.

Különös érzése támadt. Azóta, hogy Éponine elvezette a Plumet utcába, egyetlenegyszer sem gondolt a leányra, nem került a szeme elé, tökéletesen megfeledkezett róla. Minden arra kötelezte volna, hogy hálás legyen, hiszen neki köszönhette jelenlegi boldogságát, és mégis kellemetlenül érintette ez a találkozás.

Téves feltevés, hogy a szenvedély, ha boldog és tiszta, tökéletessé teszi az embert; egyszerűen csak feledékennyé teszi, ezt már megállapítottuk. Ebben az állapotban az embernek nem jut eszébe, hogy rossz legyen, de megfeledkezik arról is, hogy jó legyen. A hála, a kötelesség, a lényeges és tolakodó emlékek elenyésznek. Más időben, más körülmények közt Marius egészen másképp viselkedett volna Éponine-nal szemben. Cosette bűvöletében most alig-alig eszmélt rá, hogy ez az Éponine nem más, mint Éponine Thénardier, hogy olyan nevet visel, mely szerepelt apja végrendeletében. Ezt a nevet néhány hónappal ezelőtt még szenvedélyesen szolgálta volna. Olyannak mutatjuk be Mariust, amilyen volt. Szerelmének tündöklése még apja emlékét is elhalványította kissé a lelkében.

Zavartan válaszolt:

- Ah! Maga az, Éponine?

- Miért magáz? Talán elkövettem valamit maga ellen?

- Nem - válaszolt az ifjú.

Valóban, semmit sem vethetett a szemére... Ellenkezőleg! Csupán érezte, hogy nem tehet másként: most, hogy tegezi Cosette-et, Éponine-et magáznia kell.

Mivel Marius hallgatott, a leány felkiáltott:

- Mondja csak...

Azután elakadt. A máskor oly gondtalan és bátor leány mintha nem találná a szavakat. Mosolyogni próbált, de nem tudott. Újra megszólalt:

- Nos hát...

Megint elhallgatott, és lehunyt szemmel tétovázott.

- Jó estét, Marius úr - mondta hirtelen és elment.

IV
Kutya van a kertben

Másnap június 3-a volt, 1832. június 3-a - ezt a dátumot fel kell jegyeznünk a súlyos események miatt, amelyek ebben az időben vészterhes felhők gyanánt tornyosultak Párizs láthatárán. Marius ugyanazokkal a boldogító gondolatokkal a szívében, ugyanazon az úton haladt az esti szürkületben, mint előző este, mikor észrevette, hogy a körút fái között Éponine jön szemközt. Két nap egymás után, ez már több volt a soknál. Heves mozdulattal elfordult, letért a körútról, más utat választott, a Monsieur utcán át igyekezett a Plumet utca felé.

Ennek az lett a következménye, hogy Éponine olyasmit tett, amit eddig még soha: egészen a Plumet utcáig nyomon követte. Mostanáig beérte azzal, ha véletlenül megpillanthatja, amikor Marius elhaladt a körúton, nem is kereste a találkozást. Tegnap este először próbált szóba elegyedni az ifjúval.

Éponine tehát a nyomába szegődött, anélkül hogy Marius észrevette volna. Látta, amint kimozdítja helyéből a rács rúdját, és besurran a kertbe.

- Nicsak! - mondotta. - Bejár a házba!

Odalépett a rácshoz, egymás után megtapogatta a vasrudakat, és könnyűszerrel rátalált arra, amelyet Marius félretolt.

- Ebből nem esztek! - mormogta halkan, baljós hangsúllyal.

Letelepedett a kerítés párkányára, a vasrúd mellé, mint aki valamit őriz. A rács éppen ezen a helyen érintkezett a szomszéd fallal. Éponine teljesen eltűnt a sötét zugban.

Így maradt több mint egy óra hosszat, mozdulatlanul, visszafojtott lélegzettel, töprenkedve.

Tíz óra tájban egy elkésett öreg polgár - egyik a két vagy három járókelő közül, aki végigment a Plumet utcán - sietős léptekkel rótta az elhagyatott, rossz hírű környéket; mikor elhaladt a kert előtt, és a sarokhoz ért, ahol a fal és a rács összefut, tompa és fenyegető hangot hallott:

- Most már nem csodálkozom, hogy minden este idejön!

Az öreg polgár körbejártatta szemét, nem látott senkit, de nem is mert bekukkantani a sötét kuckóba, és módfelett megrémült. Megkettőzte lépteit. A járókelő jól tette, hogy sietett, mert alig múlt el néhány pillanat, hat ember fordult be a Plumet utcába. Libasorban haladtak a fal mentén, bizonyos távolságra egymástól, mint valami kísérteties őrjárat.

Az első, aki a kert rácsa elé érkezett, megállt, és bevárta a többit; kisvártatva mind a hat együtt volt.

Az emberek fojtott hangon beszélgetni kezdtek.

- Befutottunk - mondta az egyik.

- Van-e kutya a kertben? - kérdezte egy másik.

- Nem tudom. Mindenesetre hoztam magammal brúgót, megzabáltatjuk vele, hogy csendben maradjon.

- Van nálad gitt, hogy simán benyomhassuk az ablakot?

- Van.

- A rács ócska - jegyezte meg az ötödik, akinek olyan hangja volt, mint egy hasbeszélőnek.

- Annál jobb - mondta az, aki másodiknak szólalt meg. - Könnyebben elintézzük, és nem fog nyöszörögni a fűrész alatt.

A hatodik, aki még nem nyitotta ki a száját, vizsgálgatni kezdte a rácsot, mint Éponine egy órával előbb. Egymás után megmarkolta a rudakat és mindegyiket óvatosan megrázta. Már ahhoz a rúdhoz ért, amelyet Marius meglazított, és meg akarta ragadni, mikor hirtelen egy kéz nyúlt ki az árnyékból, és lecsapott a karjára; valaki hevesen mellbe taszította, és egy rekedt, de nyugodt lejtésű hang így szólt hozzá:

- Van kutya.

Ugyanakkor egy sápadt leány toppant elébe.

Váratlan fordulat mindig megrázkódtatással jár: a férfit is mintha ütés érte volna. Förtelmes mozdulattal visszahőkölt; mi sem félelmetesebb látvány, mint a nyugtalan vadállat. Rémülete rémületet kelt. Hátratántorodott, és hebegve kérdezte:

- Ki ez a némber?

- A maga lánya.

Valóban Éponine volt az, aki Thénardier-hoz szólt. Éponine megjelenésére a többi öt, azaz Claquesous, Gueulemer, Babet, Montparnasse és Brujon közelebb lépett, nesztelenül, sietség nélkül, anélkül, hogy egy szó esett volna, azzal a baljós lassúsággal, amely az éjszaka embereinek sajátja. Isten tudja, miféle hátborzongató szerszámokat tartottak a kezükben. Gueulemer görbe feszítővasat szorongatott, aminek a vagányoknál farkasszáj a neve.

- Ejnye! Teringettét, hát te mit csinálsz itt? Mit akarsz tőlünk? Megbolondultál? - kiáltotta Thénardier, amennyire már halkan kiáltani lehet. - Mi dolgod itt, hogy zavarsz minket a munkában?

Éponine felkacagott, és a nyakába ugrott.

- Itt vagyok, apuskám, mert itt vagyok. Hát már nem szabad a köveken üldögélni? Maguknak nincs itt semmi keresnivalójuk. Mit akarnak itt, mikor minden hiába? Hiszen megmondtam Magnonnak. Itt nincs mit tenni. Ugyan csókoljon meg már, édesapám. De régen nem láttam! Hát kint van?

Thénardier igyekezett kibontakozni Éponine karjaiból.

- Jól van, no! - morogta. - Megcsókoltál. Igen, kint vagyok. Nem vagyok bent. Most pedig uzsgyi.

De Éponine nem engedte el, és kétszeres hévvel hízelkedett.

- Édesapám, hát ezt hogyan csinálta? Ugyancsak eszes ember, hogy így kimászott a csávából. Mesélje el! És édesanyám? Hol van édesanyám? Mondjon már valamit a mamáról.

- Jól van, nem tudom - válaszolta Thénardier -, hagyj békében; menj el, ha mondom.

- Azért se megyek - duzzogott Éponine, mint egy elkényeztetett gyermek -, miért küld el, mikor négy hónapja nem láttam, és még arra sem volt időm, hogy megcsókoljam.

Megint az apja nyakába csimpaszkodott.

- Ez aztán buta dolog. No, jól nézünk ki - mondta Babet.

- Nyomás! - mondta Gueulemer. - A zsaruk erre jöhetnek.

A hasbeszélő hangja ezt a versikét szavalta:

Nem a mai az a nap,
Mikor mama puszit kap.

Éponine az öt vagány felé fordult.

- Nini, Brujon úr. Jó napot, Babet úr. Jó napot, Claquesous úr. Hát meg sem ismer, Gueulemer úr? Hogy és mint, Montparnasse?

- Megismerünk, megismerünk! - morogta Thénardier. - Jó napot, jó estét, hordd el magad! Hagyj minket békében.

- Ez a rókák órája, nem pedig a tyúkoké - mondta Montparnasse.

- Láthatod, hogy melóznunk kell - fűzte hozzá Babet. Éponine megragadta Montparnasse kezét.

- Vigyázz - mondta a zsivány -, megvágod magad, nyitva a bicskám.

- Drága Montparnasse - felelte Éponine nyájasan -, meg kell bízni az emberben. Elvégre az apám leánya vagyok. Babet úr, Gueulemer úr; az én feladatom volt, hogy felderítsem ezt az ügyet.

Figyelemre méltó, hogy Éponine nem beszélt tolvajnyelven. Mióta megismerkedett Mariusszal, nem tudta szájára venni ezt a rémes nyelvet.

Gyönge kis kezével, amely sovány volt, mint egy csontváz keze, megszorította Gueulemer vaskos, durva ujjait.

- Hiszen tudják, hogy nem vagyok ostoba. Máskor hittek nekem. Nem egy szolgálatot tettem már maguknak. Utánajártam a dolognak, higgyék el, hogy fölöslegesen döntik magukat veszélybe. Esküszöm, hogy ebben a házban nem lehet semmit sem csinálni.

- Magányos nők laknak itt - mondta Gueulemer.

- Dehogy. Már elköltöztek.

- Csak elfelejtették eloltani a gyertyát! - jegyezte meg Babet.

Egy fényt mutatott Éponine-nak, amely a fák lombjain túl ide-oda imbolygott a villa padlásán. Toussaint néni virrasztott, mert fehérneműt teregetett.

Éponine még egy utolsó erőfeszítést tett.

- Ugyan! - mondotta. - Nagyon szegény népek ezek, nincs egy lyukas hatos ebben a vityillóban.

- Eredj a pokolba! - förmedt rá Thénardier. - Előbb a feje tetejére állítjuk a házat, és ha a pincétől a padlásig mindent átkutattunk, majd megmondjuk neked, hogy sárgacsikót, malért vagy grandot találtunk-e benne.

És meglökte a leányt, hogy utat nyisson.

- Drága jó Montparnasse úr, maga jó fiú, könyörgöm, ne menjenek be! - kérlelte Éponine, és ismét megragadta a zsivány kezét.

- Vigyázz már - válaszolta Montparnasse -, még nekiszaladsz a bicskámnak.

Thénardier a legerélyesebb hangját vette elő:

- Lelépni, tündér, és ne avatkozz a férfiak dolgába!

Éponine elengedte Montparnasse kezét.

- Szóval be akarnak menni ebbe a házba? - kérdezte.

- Egy kicsit - mondta a hasbeszélő, és vigyorgott hozzá.

A hat állig felfegyverzett banditának ördögi képe volt a sötétben. Éponine a rácsnak vetette a hátát, szembefordult velük, és határozott, de fojtott hangon mondotta:

- Márpedig én nem akarom, hogy bemenjenek.

A zsiványok kővé meredtek a megrökönyödéstől. Csak a hasbeszélő kacarászott tovább. A leány folytatta:

- Barátaim! Ide hallgassanak. Úgy látszik, nem értik. Most komolyan beszélek! Ha beteszik a lábukat a kertbe, ha csak hozzányúlnak ehhez a rácshoz, olyan lármát csapok, hogy mindenki felébred, bezörgetek a kapukon, hívom a rendőröket, lefüleltetem mind a hatukat.

- Megteszi - mondta halkan Thénardier Brujonnak és a hasbeszélőnek.

Éponine biccentett a fejével, és hozzátette:

- És legelőször az apámat.

Thénardier feléje indult.

- Hátrább, öregúr! - vetette oda a leány.

Thénardier hátrált.

- Mi ütött belé? - dünnyögte a fogai között, majd odavágta: - Szuka!

Rettenetes nevetés tört ki Éponine-ból.

- Ahogy tetszik, de ide ugyan be nem mennek! Nem vagyok kutya leánya, mivelhogy farkas az apám. Maguk hatan vannak. Nem számít! Bánom is én. Maguk férfiak. Nohát, én nő vagyok. Csak nem képzelik, hogy félek maguktól! Vegyék tudomásul, hogy ide be nem teszik a lábukat, mert én nem akarom. Még egy lépés, és ugatok. Mondtam már, hogy kutya van a kertben, én vagyok a kutya. Fütyülök magukra. Kotródjanak innen, már unom magukat! Menjenek, ahová akarnak, csak ide ne, megtiltom! Maguk bicskával, én foggal-körömmel - jöjjenek, ha mernek!

Egy lépést tett a zsiványok felé. Ijesztő volt. Újra nevetni kezdett.

- Én bizony nem félek! Nyáron majd koplalok, télen majd didergek. Bah, férfiak, hát azt hiszitek, hogy egy lánynak mindjárt inába száll a bátorsága? Fél a fene! Még mit nem! Talán, mert a szeretőitek, azok a nyavalyások mindjárt az ágy alá bújnak, ha kieresztitek a hangotokat? Én semmitől sem félek!

Erősen Thénardier szeme közé nézett, és hozzátette:

- Magától sem, papa!

Majd körbejártatta vérben forgó, kísérteties szemét a zsiványokon, és felcsattant:

- Mit bánom én, hogy holnap a Plumet utca kövezetéről szednek-e fel, mert leszúrt az apám, vagy egy év múlva halásznak-e ki Saint-Cloud-nál vagy a Hattyúk szigetén, rothadt dugók és döglött kutyák közül!

Abba kellett hagynia, mert száraz köhögés fogta el, lélegzete hörgésszerűen tört elő szűk és gyenge melléből.

Azután folytatta:

- Csak kiáltanom kell, jönnek az emberek, és akkor baj lesz! Maguk hatan vannak; én mindenki vagyok.

Thénardier egy lépést tett feléje.

- Vissza! - kiáltotta a leány.

Thénardier megállt, és nyájasan így szólt:

- Jól van, no! Nem megyek közelebb, de ne beszélj olyan hangosan. Édes leányom, hát csakugyan meg akarsz gátolni bennünket a munkában? Mégiscsak meg kell keresni a kenyerünket. Hát felmondod a barátságot az apádnak?

- Hagyjon békében - vetette oda Éponine.

- De hiszen élnünk kell, ennünk kell...

- Dögöljenek meg!

Ezzel Éponine leült a rács tövébe, és dudorászni kezdett.

Karjaim gömbölydedek,
A lábam is csinos. -
Az időm mégis elveszett.

Könyökét a térdére, állát a tenyerére támasztotta, és egykedvűen lóbálta a lábát. Szakadozott ruhája látni engedte sovány vállcsontjait. A szomszédos utcai lámpa megvilágította arcélét és testének tartását. Képzelni sem lehetett volna elszántabbat és meglepőbbet.

A hat jómadár, meghökkenve és komoran, hogy egy leány sakkban tartja őket, a lámpa árnyékába húzódott, és megalázott, haragos vállvonogatások közt tanakodott.

Éponine közben olyan arckifejezéssel figyelt, amely egyszerre volt békés és ádáz.

- Valami baja van, hogy okoskodik - mondta Babet. - Talán csak nem szerelmes a kutyába? Kár lenne elszalasztani ezt a dolgot. Két spiné, egy öreg pofa, aki hátul lakik, csinos függönyök az ablakon... Az öreg biztosan biboldó. Szerintem kitűnő fogás.

- Ugyan, ti csak menjetek be! - csattant fel Montparnasse. - Lássatok hozzá! Én itt maradok a lánnyal, és ha moccanni mer...

Nyitott kését megcsillantotta a lámpa fényében.

Thénardier egy szót sem szólt, mint aki előre elfogadja a többiek döntését.

Brujon, akiben kissé az orákulumot tisztelték, és aki, mint tudjuk, kifőzte az ügyet, még nem nyitotta ki a száját. Mintha gondolataiba mélyedt volna. Olyan ember hírében állott, aki nem retten vissza semmitől, és tudták róla, hogy egyszer merő virtusból kifosztott egy rendőrőrszobát. Azonfelül dalokat és verseket is faragott, ami miatt nagy tekintélynek örvendett.

Babet faggatta:

- Mit szólsz hozzá, Brujon?

Brujon még egy pillanatig hallgatott, azután felkapta, megrázta, megcsóválta a fejét, és végre rászánta magát, hogy megszólaljon:

- Tessék. Ma reggel két verekedő veréb akadt az utamba, most pedig egy házsártos nőszemélybe botlom. Büdös az egész. Menjünk a fenébe.

Elmentek.

Távozóban Montparnasse fogai között mormogva megjegyezte:

- Ha akartátok volna, én bizony elvágom a gigáját.

- Én nem - válaszolta Babet. - Ujjal sem nyúlok egy hölgyhöz.

Az utcasarkon megálltak, és fojtott hangon a következő rejtélyes párbeszéd zajlott le közöttük:

- Hol aluszunk az éjjel?

- Pantin alatt.

- Nálad van a rács kulcsa, Thénardier?

- Persze.

Éponine le nem vette róluk a szemét; láthatta, hogy ugyanazon az úton távoznak, amelyen jöttek. Felállt, és a falak meg a házak tövében utánuk osont. Egészen a körútig követte őket. Itt a zsiványok elváltak egymástól. Éponine látta, amint a hat ember behatolt az éjszakába - szinte beleolvadtak a homályba.

V
Az éjszaka dolgai

A zsiványok távozása után a Plumet utca visszanyerte nyugalmas éjszakai arculatát.

A vadon nem csodálkozott volna azon, ami ebben az utcában éppen végbement. A szálfák, a bozót, a földön kúszó cserjék, az elszántan összefonódó ágak, a magasba törő indák élete valami komor létezés; a vad nyüzsgés megpillantja itt a hirtelen felbukkanó láthatatlant; az ember alatti felismeri a ködben azt, ami túl van az emberen, és számunkra, élők számára ismeretlen dolgok szembekerülnek egymással az éjszakában. Az ágaskodó, zabolátlan természet megrémül bizonyos jelenésektől, mert megérzi bennük a természetfölöttit. A homály erői ismerik és titokzatos egyensúlyban tartják egymást. A fogak és a körmök rettegnek attól, ami megfoghatatlan. A vérszomjas bestialitás, a zsákmányra leső kiéhezett falánkság, a karmokkal és agyarakkal felfegyverzett ösztön, melynek egyetlen forrása és célja a has, nyugtalanul lesi és szimatolja a halotti lepel alatt kirajzolódó érzéketlen kísértetalakot, lebegő és remegő hüvelyében ólálkodva, mintha valami rettenetes és halott élettel fenyegetné. Az állatiságban, amely csupán anyag, feldereng a rémület, hogy az ismeretlen lényben a mérhetetlen sötétség összesűrített alakjával van dolga. Az útját álló komor alak földhöz szegzi a fenevadat. A temető lakója megfélemlíti és zavarba ejti a barlang lakóját; az irgalmatlan fél a baljóstól. A farkasok megfutamodnak, ha kísértettel találkoznak.

VI
Marius annyira magához tér, hogy megadja címét Cosette-nek

Mialatt az emberi alakba öltözött kutya őrt állt a kerítés előtt, és a hat zsivány meghátrált egy leány elől, Marius Cosette mellett volt.

A csillagos égbolt sohasem volt ilyen elragadó, a fák hajladozása ily gyengéd, a füvek illata ily átható; a madarak sohasem tértek édesebb csicsergéssel nyugovóra a lombok közé; a világmindenség derűjének harmóniája sohasem felelt szebben a szerelem belső zenéjére; Marius nem volt soha szerelmesebb, boldogabb, rajongóbb. De Cosette-et szomorúnak találta. Cosette sírt, a szeme vörös volt.

Ez volt az első felhő a csodálatos álom egén.

Marius első szava ez volt:

- Mi bajod?

Cosette válasza:

- Elmondom.

Leült a padra, a feljárat közelében, és miközben a reszkető ifjú melléje telepedett, így folytatta:

- Apám ma reggel azt mondta, hogy készüljek, lehet, hogy rövidesen elutazunk, mert elintézni való dolgai vannak.

Marius tetőtől talpig megremegett.

Mikor az élet végére érünk, a halál távozást jelent; a kezdetén a távozás jelenti a halált.

Hat hét óta Marius lépésről lépésre, lassan, fokozatosan, napról napra mindinkább birtokába vette Cosette-et. Merőben eszményi, de mélyreható birtokbavétel. Amint már kifejtettük, az első szerelemben a lelket jóval a test előtt vesszük el, később a testet ragadjuk el a lélek előtt, és néha a lélekre már egyáltalán nem is kerül sor; Faublas[920] és Prudhomme szerint azért nem, mert lélek nincs, de ez a gúnyos megjegyzés szerencsére puszta szentségtörés. Marius tehát a szellemek módján kerítette hatalmába, mintegy megszállottá Cosette-et; csakhogy Marius a lélek erejével és valami hihetetlen meggyőződéssel ragadta féltékenyen magához a leányt. Az övé volt Cosette mosolya, lehelete és illata, kék szemének átható sugárzása, bőrének selyme, mikor a kezét megsimogatta, a bájos jegy a nyakán, az övé volt szerelmesének minden gondolata. Megfogadták, hogy minden éjszaka egymásról fognak álmodni, és megtartották a szavukat. Mariusé volt tehát Cosette minden álma. Folyvást nézegette és olykor leheletével megérintette a zsenge fürtöket a leány tarkóján; kijelentette magában, hogy nincsen azon a nyakszirten egyetlen pici hajszál, amely ne az övé lenne. Imádattal legeltette szemét Cosette öltözékének minden darabján, szalagjának csokrán, kesztyűjén, kézelőjén, topánkáján, a szent tárgyakon, amelyeknek ő, Marius a gazdája. Elgondolta, hogy ő parancsol azoknak a szép teknőcfésűknek, amelyek Cosette haját összefogják, sőt az is az eszébe jutott - s ez már a vajúdó vágy tompa és zavaros dadogása volt -, hogy nincs egyetlen kapocs a ruháján, egyetlen selyemszál a harisnyájában, egyetlen ránc az ingvállán, amellyel ne ő rendelkeznék. Cosette mellett úgy érezte, hogy tulajdona, jószága, zsarnoka és rabszolgája mellett van. A két lélek szinte annyira összeolvadt, hogy már egyik sem ismerte volna fel a magáét, ha eszébe jut, hogy visszakérje. - Ez az enyém. - Nem, ez az enyém. - Tévedsz, ha mondom. Hiszen ez én vagyok. - Dehogyis, én vagyok az, amiben magadra ismersz. - Marius Cosette része volt és Cosette Marius része. Marius érezte, hogy Cosette benne él. Úgy kellett neki Cosette, mint ahogy lélegzenie kellett. Ennek a mámoros hitnek, ennek a szűzies és teljes birtoklásnak, ennek a hallatlan egyeduralomnak a kellős közepén csapott le az a szó: elutazunk, és a valóság nyers hangja odakiáltotta Mariusnak: Cosette nem a tiéd!

Marius felébredt. Hat hét óta, mint már mondottuk, kívül élt az életen; ez a kijelentés: elutazunk, kegyetlenül visszatérítette a valósághoz.

Nem tudott szóhoz jutni. Cosette csak azt érezte, hogy az ifjú keze jéghideg. Most rajta volt a sor, hogy megkérdezze:

- Mi bajod?

Marius oly halkan válaszolt, hogy Cosette alig-alig hallotta:

- Nem értem, mit mondtál.

A leány újrakezdte:

- Apám ma reggel azt mondta, hogy szedjem össze a holmimat és készüljek, majd ide fogja adni a fehérneműjét, hogy becsomagoljam, mert kénytelen útra kelni; hogy rövidesen indulunk, nekem egy nagy bőrönd, neki egy kis táska kell, mához egy hétre minden készen álljon, és talán Angliába megyünk.

- De hiszen ez szörnyű! - kiáltotta Marius.

Bizonyos, hogy nincs az a visszaélés, nincs az az erőszaktétel, nincs az a hírhedett zsarnoki gaztett, Busiris,[921] Tiberius és VIII. Henrik[922] sem vetemedett olyan cselekedetre, melynek kegyetlensége e pillanatban felért volna azzal, hogy Fauchelevent úr Angliába viszi a leányát, mert ott dolga van.

Elhaló hangon kérdezte:

- És mikor indulsz?

- Nem mondta meg.

- És mikor jössz vissza?

- Azt sem mondta meg.

Marius felállt, és fagyosan kérdezte:

- Elmegy, Cosette?

Cosette feléje fordította szorongással teli szép szemét, és úgy felelt, mintha megzavarodott volna:

- Hová?

- Angliába. Elmegy?

- Miért magázol?

- Azt kérdem, hogy elmegy-e?

- Hát mit tehetek? - mondotta a leány, és összekulcsolta kezét.

- Tehát elmegy?

- Ha egyszer utazik az apám.

- Tehát elmegy?

Válasz helyett Cosette megragadta Marius kezét, és megszorította.

- Rendben van - mondta Marius. - Akkor én máshová megyek.

Cosette inkább érezte, semmint felfogta ennek a kijelentésnek az értelmét. Annyira elsápadt, hogy arca fehéren világított a sötétben.

- Mit akarsz ezzel mondani? - rebegte.

Marius egy pillantást vetett rá, azután szemét lassan az égre emelte, és így válaszolt:

- Semmit.

Mikor megint ránézett, látta, hogy Cosette mosolyog. A szeretett nő mosolya olyan, mint az éjszakában felvillanó fény.

- Jaj de buták vagyunk! Marius, van egy ötletem.

- Micsoda?

- Gyere te is, ha elutazunk. Majd megmondom, hogy hova! Gyere utánam, oda, ahol leszek!

Marius most már teljesen ébren volt. Visszazuhant a valóságba. Ezt kiáltotta:

- Még hogy veletek menjek! Bolondság! Hiszen ahhoz pénz kell, és nekem egy vasam sincs! Hogy Angliába utazzam? Már eddig is több mint tíz arannyal, nem is tudom, pontosan mennyivel tartozom Courfeyracnak, egy barátomnak, akit nem ismersz! Csak egy ócska kalapom van, három frankot sem ér, meg egy ruhám, elöl leszakadtak róla a gombok, az ingem csupa rongy, lyukas a könyököm, a cipőmbe befolyik a víz; hat hét óta eszembe sem jutott, nem is mondtam neked, Cosette! Ágrólszakadt szegény vagyok. Te csak éjszaka láttál engem, és megajándékoztál a szerelmeddel; ha nappal kerülnék az utadba, egy hatost nyomnál a markomba! Még hogy Angliába menjek! Ugyan, hiszen arra sincsen pénzem, hogy kiváltsam az útlevelet!

Ráborult a fa törzsére, amely mellett állt, két karját kinyújtotta a feje fölött, homlokát a kéregre szorította; meg sem érezte, hogy a fa felhorzsolja a bőrét, és hogy a halántékában lüktet a láz.

Sokáig maradt így mozdulatlanul, mint a kétségbeesés szobra, közel ahhoz, hogy lezuhanjon. Az örökkévalóságot eltöltené az ember ezekben az örvényekben. Végül megfordult. Elfojtott, szelíd és szomorú neszt hallott a háta mögött. Cosette zokogott.

Már több mint két órája sírdogált a tűnődő Marius mellett.

Marius odalépett hozzá, térdre esett, és miközben lassan leborult a földre, megragadta a szoknya alól kikandikáló lábacskát, és megcsókolta. Cosette némán tűrte. Vannak pillanatok, amikor az asszony komor és csüggedt istennő módján elfogadja a szerelem vallásos hódolatát.

- Ne sírj - mondta az ifjú.

- Hogyne sírnék - suttogta a leány -, mikor talán el kell mennem, és te nem jöhetsz!

Marius újra megszólalt:

- Szeretsz?

A zokogó Cosette azzal a mennyei szóval válaszolt, amely sohasem oly bájos, mint mikor könnyek között mondják.

- Imádlak!

Marius vette át a szót. Hangja kimondhatatlan édességgel csengett.

- Ne sírj. Mondd, megteszed a kedvemért, hogy nem sírsz?

- És te szeretsz? - kérdezte Cosette.

Marius megragadta a kezét.

- Cosette, még soha senkinek sem adtam a becsületszavamat, mert félek tőle. Az apámat érzem magam mellett. Nos hát, a legszentebb becsületszavamra mondom, hogy meghalok, ha elmégy.

Volt a hangjának lejtésében valami ünnepélyes mélabú, amitől Cosette megremegett. Valami komoly és igaz dolog hűvös szellője csapta meg. Megdöbbent, és már nem sírt.

- Most hallgass ide - mondta Marius. - Holnapra ne várj.

- Miért?

- Csak holnaputánra várj.

- Ó! Miért?

- Majd meglátod.

- Egy nap nélküled! Lehetetlen!

- Áldozzunk fel egy napot, hogy talán az egész élet a mienk legyen.

És Marius félhangon hozzáfűzte, mintha magában beszélne:

- Olyan ember az, aki ragaszkodik a szokásaihoz. Máskor, mint este, nem fogad senkit.

- Miféle emberről beszélsz? - kérdezte Cosette.

- Én? Egy szót se szóltam.

- Miben reménykedsz?

- Várj holnaputánig.

- Akarod?

- Akarom, Cosette.

A leány a keze közé fogta Marius fejét, felágaskodott, hogy felérjen hozzá, és igyekezett kilesni a szeméből a reménységet.

Marius újra megszólalt:

- Most jut eszembe, ismerned kell a címemet, valami történhet, sohasem tudja az ember; annál a Courfeyrac nevű barátomnál lakom, Verrerie utca 16. szám alatt.

Kotorászott a zsebében, zsebkést szedett elő, és a pengéjével felkarcolta a fal vakolatára: Verrerie utca 16. Eközben Cosette újból próbált Marius szeméből olvasni.

- Mondd, mire gondolsz, Marius? Valamit forgatsz a fejedben. Mondd meg nekem. Ó! Áruld el nekem, hogy jó éjszakám legyen!

- Mire gondolok? Megmondom: lehetetlen, hogy Isten el akarjon választani bennünket egymástól. Holnapután várj rám.

- Addig mit csináljak? - sóhajtotta Cosette. - Te kint vagy, jársz-kelsz. Milyen boldogok is a férfiak! Én meg egészen magamra maradok. Ó, de szomorú leszek! Mondd meg, mit csinálsz holnap este?

- Megpróbálok valamit.

- Akkor hát kérni fogom Istent, és addig folyton rád gondolok, hogy sikerüljön a dolog. Nem faggatlak tovább, látom, hogy nem akarod. Te vagy az uram. A holnapi estét azzal töltöm, hogy énekelni fogom kedvenc dallamodat az Euryanthe-ból, azt, amely akkor este idevonzott az ablakom alá. De holnapután korán itt légy! Mihelyt besötétedik, pontosan kilenc órakor várlak, jól jegyezd meg. Istenem, de kár, hogy a nappalok oly hosszúak! Hallod? Pontosan kilenckor a kertben leszek.

- Én is.

Szó nélkül, ugyanannak a gondolatnak a sugallatára, és mert magával ragadta őket a villamos áram, mely állandó érintkezésben tart két szerelmest, fájdalmukban is gyönyörtől mámorosan egymás karjába borultak, és észre sem vették, hogy miközben könnyben úszó és az elragadtatástól túláradó szemüket a csillagokra függesztik, ajkuk összeforr.

Mikor Marius eltávozott, az utcán egy lélek sem volt. Ez volt az a pillanat, amikor Éponine a körútig követte a zsiványokat.

Miközben fejét a fának támasztva tűnődött, egy gondolat villant fel Marius elméjében, egy gondolat, ó, jaj, amelyről maga is tudta, hogy esztelen és lehetetlen. Elszánt lépésre készült.

VII
Öreg szív és ifjú szív

Ebben az időben az öreg Gillenormand életének kilencvenedik évét taposta. Még mindig Gillenormand kisasszonnyal lakott együtt a Filles-du-Calvaire utca 6. szám alatt levő régi házban, amelynek tulajdonosa volt. Gillenormand úr - emlékezhetünk rá - ama régi vágású aggastyánok fajtájához tartozott, akik talpon várják a halált, akiket hiába nyom a kor súlya, nem roskadnak össze, akiket a bánat sem tud meghajlítani.

Mindazonáltal egy idő óta a leánya azt mondogatta: „Apám hanyatlik.” Már nem pofozta a cselédlányokat; botjával sem csapkodta már oly hevesen a lépcsőház kőkockáit, mikor Basque nem nyitotta ki elég gyorsan az ajtót. A júliusi forradalom épp csak hogy hat hónapra hozta ki a sodrából. Majdnem nyugodt maradt,[923] mikor a Moniteur hasábjain megpillantotta egymás mellett ezeket a szavakat: Hublot-Conté úr, főrendiházi tag. Tény és való, hogy aggastyánszívébe belopakodott a csüggedés. Nem hátrált meg, nem adta be a derekát, ilyesmi éppoly kevéssé fért össze testi, mint lelki mivoltával, de belül érezte, hogy a gyengeség környékezi. Immár négy esztendeje várta Mariust: találó kifejezést használunk, ha azt mondjuk, hogy szilárdan megvetett lábbal várta, és biztosra vette, hogy az a haszontalan kölyök egy szép napon kopogtatni fog az ajtaján; most pedig sivárabb pillanataiban ott tartott, hogy már-már bevallotta magának: ha Marius még sokáig várat magára, akkor... Nem a halál gondolata volt elviselhetetlen számára, hanem az a gondolat, hogy talán soha többé nem fogja viszontlátni Mariust. Az a feltevés, hogy többé nem látja unokáját, mindeddig még csak fel sem merült benne; most kezdett testet ölteni a gondolat, és ez megdermesztette. Most is az történt, ami természetes és igaz érzelmek esetében mindig történni szokott: a távollét csak felcsigázta nagyapai szeretetét a hálátlan gyermek iránt, aki egyszerűen faképnél hagyta. Az ember decemberi éjszakán, tízfokos hidegben gondol leginkább a napfényre. Gillenormand úr merőben képtelen volt, vagy legalább képtelennek hitte magát, hogy ő, a nagyapa, akárcsak egy lépést is tegyen unokája felé; inkább megdöglöm, mondogatta magában. Semmiben sem érezte magát hibásnak, Mariusra mégsem tudott másként gondolni, mint mélységes gyöngédséggel, a sír szélén álló öregember néma kétségbeesésével.

A fogai is kezdtek kihullani, ami fokozta szomorúságát.

Gillenormand úr nem vallotta be magának - mert ha megteszi, dühbe gurult és szégyenkezett volna -, hogy egyik szeretőjét sem szerette úgy, ahogy Mariust szerette.

Szobájában, ágyának fejéhez helyeztetett egy régi arcképet a másik leányáról, arról, aki meghalt, Pontmercyné asszonyról, egy portrét, mely tizennyolc éves korában készült róla: azt akarta, hogy az legyen az első dolog, amit felébredéskor megpillant. Szüntelenül a képet nézegette. Egy alkalommal, mikor éppen rajta volt a szeme, ezek a szavak csúsztak ki a száján:

- Szerintem hasonlít rá.

- A nővéremre? - kérdezte Gillenormand kisasszony. - Valóban hasonlít.

Az aggastyán hozzátette:

- És a másikra is.

Egyszer, mikor az öreg összetett térdekkel, félig lehunyt szemmel, leverten üldögélt, leánya megkockáztatta:

- Apám, még mindig annyira haragszik rá?

Abbahagyta, nem merte tovább mondani.

- Kire? - kérdezte Gillenormand úr.

- Hát arra a szegény Mariusra!

Felkapta öreg fejét, sovány és ráncos öklét az asztalra tette, és legharagosabb, legfelindultabb hangján kiáltotta:

- Szegény Marius, még azt mondja, hogy szegény Marius! Az az úr egy gazember, egy nyavalyás fickó, egy szívtelen, lelketlen, hálátlan, beképzelt kis tacskó, egy gőgös alak... az az úr gonosz ember!

Elfordult, nehogy a leány meglássa a szemében csillogó könnycseppet.

Három nappal később hirtelen megtörte a csendet, amely akkor is már vagy négy órája tartott, és odavágta a leányának:

- Volt szerencsém megkérni Gillenormand kisasszonyt, hogy sohase említse előttem azt a nevet.

Gillenormand nagynéni lemondott minden további kísérletről, és ezt a mélyreható megállapítást tette:

- Édesapám nem nagyon kedvelte a nővéremet, mióta azt az ostobaságot elkövette. Érthető, hogy ki nem állhatja Mariust.

Az „ostobaság” azt jelenti: mióta férjhez ment az ezredeshez.

Egyébként, mint előre látható volt, Gillenormand kisasszony zátonyra futott a kísérletével, hogy kegyencét, a lándzsástisztet léptesse Marius helyébe. Théodule, a helyettes, csúfosan megbukott. Gillenormand úr nem állott kötélnek, és nem fogadta el a cserét. A szívben tátongó űrt nem lehet egy dugóval elzárni. Théodule-nek, bár örökséget szimatolt, nem volt ínyére az udvarlás robotja. Az öregúr untatta a lándzsást, a lándzsás sértette az öregúr ízlését. Théodule főhadnagy kétségtelenül vidám volt, ámde szószátyár; könnyelmű, de közönséges; életművész, de a társalgásban kontár; voltak szeretői, az igaz, sokat is beszélt róluk, az megint igaz; csakhogy ízetlenül beszélt róluk. Minden erényében volt hiba is. Gillenormand úr már hallgatni sem bírta a lándzsás lapos szerelmi históriáit, amelyeknek színtere a Babylone utcai kaszárnya környéke volt. Ráadásul Gillenormand főhadnagy olykor egyenruhában, a háromszínű kokárdával jelent meg az öregnél. Ez aztán végképp elviselhetetlenné tette. Gillenormand bácsi végül is kijelentette a leányának:

- Torkig vagyok Théodule-lel. Fogadd, ha akarod. Nem valami nagyon kedvelem a hadfiakat békeidőben. Talán még jobb szeretem a durva kardforgatót, mint a kardcsörtetőt. A pengék csengése utóvégre mégsem oly nyomorúságos, mint a kardhüvely zörgése a kövezeten. Meg azután aki kidülleszti a mellét, mint egy színpadi szájhős, és összeszorítja a derekát, mint egy nőszemély, aki fűzőt visel a mellvértje alatt, kétszeresen nevetségessé teszi magát. Az igazi férfi éppúgy távol áll a hetvenkedéstől, mint a kényeskedéstől. Se nem szájhős, se nem baba. Csak tartsd meg magadnak a Théodule-ödet.

A leánya hiába mondta neki:

- Mégiscsak az ön unokaöccse. - Gillenormand úr, aki minden porcikájában nagyapa volt, történetesen egyáltalán nem volt nagybácsi.

Alapjában Théodule csak arra volt jó, hogy az öreg, aki szellemes volt, és megtette a szükséges összehasonlítást, még inkább érezze Marius hiányát.

Egy este - június 4-e volt, de azért Gillenormand bácsi kandallójában kellemes tűz ropogott - az öreg kegyesen elbocsátotta a leányát, aki a szomszédos szalonban varrogatott. Egyedül volt pásztorjelenetekkel díszített szobájában, lába a kandalló rácsán nyugodott, félig elfedte a keleti mintákkal díszített hatalmas, kilenctáblás spanyolfal. Rákönyökölt az asztalra, melyen zöld ernyő alatt két gyertya égett, besüppedt hímzett karosszékébe, kezében könyvet tartott, de nem olvasott. Korának öltözetét viselte, a Direktórium ficsúros módja szerint, amelyhez ragaszkodott; Garat[924] valamelyik régi arcképére hasonlított. Az utcán emiatt biztosan a nyomába szegődtek volna, de valahányszor elment hazulról, a leánya egy bő püspökköpenybe burkolta, ami eltakarta a ruháját. Mikor otthon volt, a felkelést és a lefekvést kivéve, sohasem öltött magára házikabátot. - Öregít - mondotta.

Gillenormand bácsi szeretettel és keserűen gondolt Mariusra, és mint rendesen, most is a keserűség kerekedett felül. Megkeseredett gyöngédsége végül mindig forrni kezdett, hogy aztán a felháborodás gőze csapjon ki belőle. Arra a pontra jutott, amelyen az ember igyekszik beletörődni a dolgokba, és elfogadni azt, ami gyötri. Éppen azon volt, hogy megmagyarázza magának: már semmi sem szól amellett, hogy Marius visszatér, ha vissza kellett volna jönnie, már megtette volna, le kell hát mondani a reményről. Megpróbálta hozzászoktatni magát a gondolathoz, hogy mindennek vége, és hogy meg fog halni anélkül, hogy „azt az urat” viszontlátná. De egész mivolta fellázadt; mélyen gyökerező apai érzése nem tudott beletörődni a dologba. - Hát így vagyunk! - mondotta, mert ez volt fájdalmának minduntalan visszatérő sora. - Nem fog visszajönni! - Kopasz feje a mellére csuklott, és a tűzhely hamujába bámult siralmas és ingerült tekintetével.

Álmodozásának fenekére jutott, mikor belépett öreg szolgája, Basque, és megkérdezte:

- Uraságod hajlandó fogadni Marius urat?

Az aggastyán hirtelen felemelkedett, arca halálra vált; olyan volt, mint mikor a hulla felpattan, mert villamos ütés éri. Nagy nehezen kibökte:

- Miféle Marius úr?

Basque-ot megrémítette és zavarba ejtette urának arckifejezése.

- Nem tudom - válaszolta -, én nem láttam. Nicolette most közölte velem: Egy fiatalember van itt, jelentse, hogy Marius úr.

Gillenormand bácsi halkan dadogta:

- Vezesse be.

Ugyanabban a tartásban maradt, feje remegett, szemét az ajtóra szegezte. Az ajtó ismét feltárult. Egy fiatalember lépett be. Marius volt.

Marius megállt az ajtónál, mintha arra várna, hogy felszólítsák: kerüljön beljebb.

Majdnem nyomorúságos öltözete nem tűnt fel, mert a lámpa ernyője elfogta előle a világosságot. Csak nyugodt és komoly, de különös módon szomorú arcát lehetett felismerni a homályban.

Gillenormand bácsi valósággal megzavarodott a megdöbbenéstől és az örömtől. Pillanatokig csak valami fényt látott, mint mikor kísértet bukkan fel az ember előtt. Ájulás környékezte; szédült a feje, káprázott a szeme. Ő volt az, Marius!

Végre! Négy év után! Szinte egyetlen szempillantással megragadta Marius egész lényét. Szép, nemes, előkelő, szálas, kedves arcú, kifogástalan fellépésű férfit látott maga előtt. Elfogta a vágy, hogy kitárja karját, hogy magához szorítsa, hogy feléje rohanjon, szíve olvadozott a gyönyörűségtől, szeretetteljes szavak árasztották el, és csordultig töltötték a keblét; végre, mikor mindez a gyengédség utat tört magának és elérte az ajkát, az ellentét folytán, amely természetének alapvonása volt, kemény szavak buggyantak ki rajta. Nyersen kérdezte:

- Mit keres itt?

Marius zavartan felelte:

- Uram...

Gillenormand úr azt szerette volna, ha Marius a karjaiba veti magát. Elégedetlen volt Mariusszal és önmagával. Érezte, hogy nyers, és hogy Marius hideg. Bosszantó és elviselhetetlen szorongást keltett az öregben az az érzés, hogy belseje csupa gyöngédség és kesergés, kifelé pedig csak keménységet tud mutatni. Keserűsége ismét visszátért. Mogorván félbeszakította Mariust:

- Nos, mit kíván?

Ez a „nos” azt jelentette: ha nem azért jött, hogy megöleljen. Marius a nagyapjára pillantott, aki sápadt volt, és mintha márványból lett volna az arca.

- Uram...

Az aggastyán szigorú hangon közbevágott:

- Azért jött, hogy bocsánatot kérjen? Elismerni, hogy vétkezett?

Azt hitte, hogy útbaigazítja Mariust, és hogy a „gyermek” jobb belátásra tér. Marius összerezzent; azt kívánják tőle, hogy megtagadja az apját; lesütötte szemét, és így válaszolt:

- Nem, uram.

- Hát akkor mit kíván tőlem? - kiáltott fel hevesen az aggastyán. Szívét harag öntötte el, és fájdalom hasogatta.

Marius összetette a kezét, egy lépést tett előre, és gyenge, remegő hangon mondotta:

- Uram, könyörüljön rajtam.

Ez a szó megrázta Gillenormand urat; ha előbb hangzik el, megindította volna, de most már késő volt. A nagyapa felállt; két kezével botjára támaszkodott, ajka elhalványodott, feje reszketett, de termetével a meghajolva álló Marius fölé magasodott.

- Még hogy megkönyörüljek önön, uram! Az ifjú kér könyörületet a kilencvenegy esztendős aggastyántól? Ön most lép be az életbe, én távozom belőle; ön színházba, bálba, kávéházba, biliárdozni jár, ön szellemes, ön tetszik a nőknek, ön csinos fiú, míg én nyár derekán a parazsat piszkálom a kandallómban; önt az élet egyetlen igazi gazdagsága gazdagítja, nékem az öregkor minden nyomorúsága, a gyengeség, a magány a vagyonom! Ön harminckét hibátlan fog boldog tulajdonosa, van jó gyomra, élénk szeme, ereje, étvágya, egészsége, jókedve, fejét fekete hajerdő borítja; nékem már egy ősz hajszálam sincsen, a fogaim kihullottak, búcsúzom a lábaimtól, elveszítem az emlékezőtehetségemet, és már ott tartok, hogy minduntalan összetévesztek három utcanevet, a Charlot utcáét, a Chaume utcáét és a Saint-Claude utcáét; ön előtt még ott van az egész napfényes jövő, én pedig már olyan mélyen behatoltam az éjszakába, hogy hovatovább az orromig sem látok; ön szerelmes, ezt mondania sem kell, engem pedig a világon senki sem szeret - és még ön kér tőlem könyörületet! Teringettét, Moliére megfeledkezett erről. Ügyvéd urak, ha maguk így tréfálkoznak a törvényszéki palotában, fogadják őszinte elismerésemet. Tréfás emberek maguk.

Majd haragos és komoly hangon folytatta:

- Nos, ezek után mit akar tőlem?

- Uram - mondotta Marius -, tudom, hogy jelenlétem kellemetlen önnek, de csak azért jöttem, hogy egy dolgot kérjek, és azután azonnal eltávozom.

- Ostoba! - szólt rá az aggastyán. - Ki mondta önnek, hogy távozzék?

Így fordította le a maga nyelvére a szíve mélyén lappangó gyengéd szavakat: Ugyan kérj már bocsánatot! Borulj a nyakamba! Gillenormand úr érezte, hogy Marius néhány pillanaton belül elhagyja őt, érezte, hogy a rossz fogadtatással eltaszítja, keménységével elkergeti az ifjút; mindezt elmondotta magában, és fájdalma csak élesebb lett miatta, s mivel fájdalma azonnal haragba csapott át, még jobban megkeményedett. Szerette volna, ha Marius megérti, mi dúl benne, de Marius nem értette; ez felbőszítette az öregurat. Így folytatta:

- Hogyan! Ön tiszteletlenül viselkedett velem, a nagyapjával szemben, ön elhagyta a házamat, hogy isten tudja, hová menjen, ön kétségbe ejtette a nagynénjét; ön legényéletet élt, felcsapott ficsúrnak, hogy este elcsavaroghasson, hogy szórakozással töltse az idejét, ez kényelmesebb, ezt nem nehéz kitalálni; ön nem adott életjelt magáról, adósságokba verte magát, és még arra sem kért, hogy kifizessem a tartozásait, ön beállott az ablakbeverők és a hangoskodók közé, és négy év múltán idejön hozzám, és nincs más mondanivalója számomra, csak ez!

Ilyen erőszakosan akarta gyengédségre bírni unokáját, de csak azt érte el vele, hogy Marius tovább hallgatott. Gillenormand úr összefonta a karját - ami nála a legnyomatékosabb parancsolás mozdulata volt -, és keserűen ráförmedt Mariusra:

- Végezzünk. Azt mondja, azért jött, hogy valamit kérjen tőlem. Nos hát, mi az? Mit kíván? Beszéljen.

- Uram - mondotta Marius olyan embernek az arckifejezésével, aki érzi, hogy azonnal belezuhan a szakadékba -, nősülni akarok. Azért jöttem, hogy az engedélyét kérjem.

Gillenormand úr csöngetett. Basque félig kinyitotta az ajtót.

- Küldje ide a leányomat.

Egy pillanat múlva ismét kinyílt az ajtó, Gillenormand kisasszony nem lépett be, csak bedugta a fejét; Marius némán, lelógó karokkal állt, olyan volt az arckifejezése, mint egy tetten ért bűnözőé; Gillenormand úr széltében-hosszában, ide-oda járkált a szobában. Leánya felé fordult, és ezt mondotta:

- Semmi. Marius úr van itt. Üdvözölje őt. Marius úr nősülni akar. Ez az egész. Elmehet.

Az aggastyán hangjának szaggatott és rekedt csengése a kitörni készülő düh szokatlan telítettségét jelezte. A nagynéni rémülten nézett Mariusra, szinte alig ismerte meg, egy mozdulatot sem tett, egy hangot sem ejtett ki a száján, és az apja szavára gyorsabban eltűnt, mint a szalmaszál az orkán sodrában.

Közben az öreg Gillenormand visszament a kandallóhoz, és nekivetette a hátát.

- Tehát nősülni akar! Huszonegy éves korában! Már mindent elintézett! Már csak az van hátra, hogy engedélyt kérjen! Egy kis formalitás. Foglaljon helyet. Nos hát, amióta nem volt szerencsém látni uraságodat, önök egy forradalmat bonyolítottak le. A jakobinusok kerekedtek felül. Ez bizonyára megelégedésére szolgált. Hiszen ön republikánus, amióta báró. Ön kibékíti ezt a két dolgot. A Köztársaság a báróság körítése. Bizonyára megkapta a júliusi forradalom kitüntetését is? Uraságod nyilván kicsit elfoglalta a Louvre-t is? Van itt a közelben, a Saint-Antoine utcában, a Nonnains-d’Hyéres utcával szemközt, egy ház harmadik emeletének falába fúródva, egy ágyúgolyó, ez a felírás díszeleg rajta: 1830. július 28. Nézze meg. Kitűnő hatást tesz. Ah! Szép dolgokat művelnek az ön barátai. Most jut eszembe, nem építenek kutat Berry herceg őfensége emlékművének a helyére? Tehát nősülni akar. Kit óhajt elvenni? Tolakodás volna részemről, ha megkérdezem, hogy ki a jövendőbeli?

Megállt de mielőtt Marius válaszolhatott volna, indulatosan hozzáfűzte:

- Aztán van-e tisztességes foglalkozása? Szerzett-e vagyont? Mennyit keres azzal az ügyvédmesterséggel?

- Semmit - válaszolta Marius szilárd és valami majdnem szilaj elszántsággal.

- Semmit? Abból az ezerkétszáz frankból él, amit tőlem kap?

Marius nem felelt. Gillenormand úr folytatta:

- Most már értem, tehát a leány gazdag.

- Mint jómagam.

- Micsoda? Nincs hozomány?

- Nincsen.

- Örökség?

- Nem hiszem.

- Anyaszült meztelen! És mi fán terem az apa?

- Nem tudom.

- És hogy hívják a leányt?

- Fauchelevent kisasszony.

- Fauche micsoda?

- Fauchelevent.

- Piha! - szólt az aggastyán.

- Uram! - kiáltott fel Marius.

Gillenormand úr félbeszakította, a hangja olyan volt, mint mikor valaki önmagával beszélget.

- Ez igen! Huszonegy éves, állása nincs, évi ezerkétszáz frankból kell megélnie; Pontmercy báróné majd a piacra jár, hogy két hatosért zöldséget vegyen.

Marius érezte, hogy utolsó reménysége is füstbe ment.

- Uram, könyörgöm! - kiáltotta eszeveszetten. - Lábához borulva, összetett kézzel, az ég szerelmére kérem, engedje meg, hogy feleségül vegyem.

Az aggastyán válaszát meg-megszakította köhögésbe fulladó éles és baljós kacagása.

- Hahaha! Persze ön azt gondolta magában: A mindenit! Felkeresem azt az öreg vaskalapost, azt a rozzant tökfilkót! De kár, hogy még nem vagyok huszonöt éves! Hogy a nyaka közé csördítenék egy jó kis tiszteletteljes felszólítással! Hogy meglennék nélküle! No de mindegy! Elmegyek hozzá, és azt mondom neki: Vén hülye, légy boldog, hogy látsz. Kedvem szottyant a házasságra, feleségül akarom venni Jöttment kisasszonyt, Ágrólszakadt úr leányát. Nekem nincs cipőm, neki inge se, mi közöd hozzá, ha egyszer kedvem kerekedett arra, hogy elkótyavetyéljem a pályámat, a jövőmet, az ifjúságomat, az életemet. Fejest akarok ugrani a nyomorúságba, egy asszonnyal a nyakamon, ez az eltökélt szándékom, neked bele kell egyezned. És a vén trotty bele fog egyezni. Csak eredj, fiacskám, tégy, amit akarsz, vedd a nyakadba a kölöncöt, vedd feleségül Pousselevent vagy Coupelevent[925] kisasszonyt... Soha, uram! Soha!

- Apám!

- Soha!

Az a hangsúly, amellyel ez a „soha” elhangzott, minden reménytől megfosztotta Mariust. Lehajtott fővel, lassú, imbolygó léptekkel áthaladt a szobán inkább haldoklóra, mint távozóra emlékeztetett. Gillenormand úr tekintetével követte, és abban a pillanatban, mikor Marius kinyitotta az ajtót, hogy kilépjen, az aggastyán a parancsoláshoz szokott és elkényeztetett öregek elevenségével négyet lépett, galléron ragadta Mariust, erélyesen visszaráncigálta a szobába, egy karosszékbe lökte, és így szólt hozzá:

- Meséld el a dolgot!

Ezt a forradalmat egyetlen szó, a Mariusból kitört „apám” idézte elő. Marius zavarodottan nézett az öregre. Gillenormand úr mozgékony arcán már csak valami érdes és meghatározhatatlan kedélyesség ült. A szigorú nagyapa átadta helyét a jóságos nagyapának.

- Na, rajta, beszélj, meséld el a szerelmedet, ki vele, de semmit el ne hallgass! Teringettét! Milyen ostobák ezek a fiatalok!

- Apám! - kezdte Marius.

Az aggastyán arcát kimondhatatlan ragyogás öntötte el.

- Igen, ez az! Szólíts apádnak, és majd meglátod.

Nyerseségében most már valami oly jóságos, oly szelíd, oly nyíltszívű, oly atyai hang csengett, hogy Mariust valósággal elkábította és mámorossá tette a kétségbeesés hirtelen átcsapása a reménységbe. Az asztal mellett ült, a gyertyák fénye leleplezte ruházatának nyomorúságos állapotát. Gillenormand bácsi megrökönyödve nézegette.

- Nos, apám - mondta Marius.

- Várj csak - szakította félbe Gillenormand úr -, hát igazán nincsen egy vasad sem? Úgy jársz, mint egy csavargó.

Egy fiókban kotorászott, erszényt húzott elő, és az asztalra tette.

- Nesze, száz arany, végy magadnak egy kalapot.

- Apám - folytatta Marius -, jó apám, ha tudná! Szeretem őt! Képzelje: a Luxembourg-kertben láttam először, oda járt. Eleinte alig vettem észre, azután nem is tudom, hogyan történt, beleszerettem. Ó! Milyen boldog voltam. Most végre mindennap láthatom, náluk, az apja nem is tud róla. Képzelje csak, el fognak utazni, a kertben találkozunk, este. Az apja magával akarja vinni Angliába, mire én azt gondoltam: elmegyek a nagyapámhoz, és elmondom neki a dolgot. Meg kell bolondulnom, meghalok, belebetegszem, vízbe vetem magam. Feltétlenül el kell vennem őt, különben megőrülök. Tessék, most már tudja az igazat, nem hiszem, hogy megfeledkeztem volna valamiről. Egy kertben lakik, amely előtt rács van a Plumet utcában, az Invalidusok palotája táján.

Gillenormand bácsi sugárzó arccal ült Marius mellett. Miközben hallgatta, és élvezte hangjának csengését, egy jókora szippantás tubákkal is tetézte élvezetét. Erre a szóra, hogy „Plumet utca”, abbahagyta a szipákolást, és a burnót maradéka a térdére szóródott.

- Plumet utca! Azt mondod, hogy a Plumet utcában? Lássuk csak! Nincsen arrafelé valami kaszárnya? De igen, most már tudom. Théodule beszélt róla. Az unokatestvéred, a lándzsástiszt. Egy kislány, barátocskám, de még milyen kislány! Persze, a Plumet utca. Valamikor Blomet utca volt a neve. Most már emlékszem. Már hallottam arról a kicsikéről, a Plumet utcai rács mögött. Egy kertben. Egy Pamela. Nincs rossz ízlésed. Úgy hallom, nagyon takaros teremtés. Köztünk maradjon, azt hiszem, hogy a bamba lándzsás kicsit csapta neki a szelet. Nem tudom, hogy meddig jutottak. Végre is, bánja az ördög. Egyébként a lándzsásnak nem kell hinni. Henceg. Marius, én nagyon helyénvalónak találom, hogy a magadfajta fiatalember szerelmes. Ez már a koroddal jár. Jobb szeretem, ha szerelmes vagy, mint jakobinus. Jobb szeretem, ha egy szoknyáért, teringettét, ha húsz szoknyáért rajongsz, mint Robespierre úrért. A magam részéről örömmel állapítom meg, hogy sansculotte-ok, nadrágtalanok tekintetében mindig csak a nőket szerettem. A szép lányok, az ördögbe is, szép lányok, itt ellenvetésnek nincs helye! Ami pedig a kicsikét illeti, a papa nem tud róla, hogy találkoztok. Ez így van rendjén. Nekem is volt ilyen esetem. Nem is egy. Tudod-e, mit csinál ilyenkor az ember? Nem tombol, nem veszi tragikusan a dolgot, nem gondol mindjárt a házasságra és a polgármester úr nemzetiszínű szalagjára. Az ember egyszerűen okos fiú marad. Előszedi a jobbik eszét. Kicsapong, de nem házasodik. Elmegy a nagyapjához, aki alapjában nem rossz ember, akinél mindig akad néhány tekercs arany a ládafiában. Az ember azt mondja: Nagypapa, így és így áll a dolog. És a nagypapa azt válaszolja: Mi sem egyszerűbb. Fiatalság - bolondság, öregség - bölcsesség. En is voltam fiatal. Te is leszel öreg. Rendben van, fiacskám, majd meghálálod az unokádnak. Fogd, itt van kétszáz arany. Szórakozz, az áldóját! Egyszer élünk! így kell a dolgot elintézni. Az ember nem veszi feleségül az illetőt, de ezen semmi sem múlik. Értesz engem?

A kővé dermedt Marius képtelen volt arra, hogy egy hangot is kiejtsen, csak tagadóan rázta a fejét. Az öreg fölkacagott, pislantott egyet ráncos szemhéjával, ráütött az ifjú térdére, rejtelmesen csillogó tekintettel a szeme közé nézett, és a leggyengédebb vállrándítással mondta:

- Mamlasz! Csábítsd el!

Marius elsápadt. Egy szót sem értett meg abból, amit a nagyapja mondott. Ez az egész zagyva szóáradat a Blomet utcáról, Pameláról, a kaszárnyáról, a lándzsásról, úgy hömpölygött Marius fülében, mint valami kísérteties érzéki csalódás. Mindebből semmi sem vonatkozott Cosette-re, arra a liliomra. Az öreg félrebeszélt. De az egész locsogás egyetlen kijelentésbe torkolt, ezt a kijelentést Marius megértette, mert halálos sértés volt Cosette-re. Ez a tanács: csábítsd el, úgy döfte szíven a fiatalembert, mint egy kard.

Felállt, felvette kalapját, amely a földön hevert, és szilárd, határozott léptekkel az ajtó felé indult. Itt megfordult, mélyen meghajolt nagyapja előtt, felszegte a fejét, és így szólt:

- Öt évvel ezelőtt megsértette az apámat; ma a feleségemet gyalázza. Uram, nincs már kérnivalóm öntől. Isten önnel.

Az elképedt Gillenormand bácsi kinyitotta a száját, kitárta karjait, fel akart állni, de mielőtt egy szót is szólhatott volna, az ajtó becsukódott, és Marius eltűnt.

Az aggastyán néhány pillanatig mozdulatlan maradt, mintha villám sújtotta volna, elállt a szava és a lélegzete, mintha vasmarok szorítaná a torkát. Végre kitépte magát a karosszékből, ahogy csak kilencvenegy éves lábai bírták, az ajtóhoz rohant, felszakította, és kikiáltott:

- Segítség! Segítség!

Megjelent a lánya, majd a cselédség. Az öreg siralmasan hörögte:

- Fussatok utána! Érjétek utol! Mit vétettem ellene? Megbolondult! Elmegy! Ah, Istenem, Istenem! Nem jön vissza többé!

Az utcára nyíló ablaknál termett, kinyitotta reszkető öreg kezével, egész felsőtestével kihajolt, miközben Basque és Nicolette hátulról tartották, és kiáltozni kezdett:

- Marius! Marius! Marius! Marius!

De Marius már nem hallhatta. Éppen abban a pillanatban fordult be a Saint-Louis utca sarkán.

Az aggastyán arcán gyötrelmes kifejezés ült, kétszer vagy háromszor a halántékához kapott, tántorogva hátrált, és egy karosszékbe roskadt; elállt a szívverése, hang nem jött ki a száján, egy könnye sem volt, feje reszketett, ajkai bambán mozogtak, szemében és a szívében már nem volt más, csak valami mélységes komorság, amely hasonlított az éjszakához.

KILENCEDIK KÖNYV
Hová mennek?

I
Jean Valjean

Ugyanezen a napon délután négy óra tájban Jean Valjean egyedül üldögélt a Mars-mező egyik legelhagyatottabb buckájának hátsó oldalán. Akár óvatosságból tette, akár a magányos elmélkedés vágya hajtotta, akár egyszerűen azért történt így, mert az ő szokásaiban is bekövetkezett az az észrevétlen változás, amely lassan-lassan minden ember életében végbemegy: mostanában elég ritkán mutatkozott az utcán Cosette társaságában. Munkászubbony volt rajta és szürke vászonnadrág, sapkájának széles ellenzője eltakarta az arcát. Cosette felől mostanában nyugodt volt, s ez boldoggá tette: ami egy időben megzavarta és rémületben tartotta, eloszlott; csakhogy két vagy három hete másfajta aggodalmak kezdték nyugtalanítani. A minap a körúton sétált, és megpillantotta Thénardier-t; hála álruhájának, Thénardier nem ismert rá; de azóta többször is szeme elé került, és Jean Valjean most már bizonyos volt benne, hogy Thénardier a környéken ólálkodik. Ez elegendő volt ahhoz, hogy nagy elhatározásra jusson. Thénardier felbukkanásával minden veszély ismét megjelent.

Egyébként Párizs sem volt nyugodt, a politikai zavarok kellemetlen következménnyel járhattak azokra nézve, akiknek valami rejtegetnivalójuk volt az életben; a rendőrség roppant nyugtalan és gyanakvó lett, és igen könnyen megtörténhetett, hogy miközben olyan ember után nyomoz, mint Pepin vagy Morey,[926] olyanra bukkan, mint Jean Valjean.

Volt tehát oka arra, hogy gondterhelt legyen.

Végül még egy tény intette éberségre, egy megmagyarázhatatlan tény, amely aznap reggel ütötte mellbe, és amitől még most is melege volt. Reggel a kertben sétált - más még nem volt talpon a házban, Cosette még nem tárta ki szobája ablaktábláit -, amikor hirtelen a következő, alkalmasint szöggel bevésett felírást vette észre a falon:

Verrerie utca 16.

A karcolás még egészen friss volt, a vonalak fehéren csillogtak az öreg, megfeketedett vakolaton; a fal tövében nőtt csaláncsomót friss, finom vakolatpor lepte. A felírás valószínűleg az éjszaka folyamán készült a falon. Mi volt ez? Cím? Jeladás mások számára? Vagy figyelmeztetés, amely neki szól? Bármit jelentett, nyilvánvaló volt, hogy a kert magányát nem tartják tiszteletben, hogy idegenek hatolnak be ide. Emlékezetébe idézte azokat a furcsa eseteket, amelyek régebben már megháborították a ház nyugalmát. Elméje ezt a gondolatot szőtte tovább. Attól azonban óvakodott, hogy Cosette-nek akár csak egy szóval is említse a falra vésett felírást. Félt, hogy a leány megijed.

Miután mindezt fontolóra vette és mérlegelte, Jean Valjean véglegesen elhatározta, hogy elhagyja Párizst, sőt Franciaországot is, és átkel Angliába. Szándékát közölte Cosette-tel. Egy héten belül távol akart lenni a Plumet utcától. Most ott ült a Mars-mező buckáján, és a legkülönbözőbb gondolatok, Thénardier, rendőrség, a falra írt különös sor, az utazás, az útlevél megszerzésének nehézségei kergetőztek az elméjében.

Miközben ezekkel a gondolatokkal vívódott, egy árnyékot vetített eléje a nap, és erről észrevette, hogy valaki éppen megállt közvetlenül mögötte, a bucka tetején. Éppen hátra akart fordulni, mikor egy négyrét hajtott papírlap hullott az ölébe. Mintha egy kéz a feje fölött eresztette volna el. Felvette a papirost, széthajtogatta és elolvasta. Ez a nagybetűs ceruzaírás volt rajta:

KÖLTÖZZÖN EL

Jean Valjean felpattant, de már senkit sem látott a dombon; körbejártatta a szemét, és megpillantott egy gyermeknél nagyobb, felnőtt férfinál kisebb alakot szürke zubbonyban és porszínű bársonynadrágban, amint éppen átvetette magát a mellvéden, és lesiklott a Mars-mező árkába.

Jean Valjean gondolatokba merülve tüstént hazafelé indult.

II
Marius

Marius mélységesen lesújtva távozott Gillenormand úrtól. Vajmi kevés reménnyel lépett a nagyapja elé; mérhetetlen kétségbeeséssel jött el tőle.

Egyébként azok, akik megfigyelték az emberi szívet ébredezésének idején, meg fogják érteni, hogy a lándzsástiszt, a mamlasz Théodule, az unokatestvér nem hagyott nyomot Marius lelkében. A leghalványabbat sem. Úgy látszik, hogy a drámai költő remélhetne némi bonyodalmakat attól a leleplezéstől, amellyel a nagyapa oly váratlanul nekirontott unokájának. Csakhogy amit a dráma nyerne vele, elveszítené az igazság. Marius abban a korban volt, amikor semmit sem hiszünk el a rosszból; később lesz egy kor, amikor minden rosszat elhiszünk. A gyanú olyan, mint a ráncok az arcon. A viruló ifjúságnak nincsenek ráncai. Ami Othellót megrendíti, lepattan Candide-ról.[927] Meggyanúsítani Cosette-et! Akárhány bűncselekményt könnyebben elkövetett volna Marius.

Kószálni kezdett az utcákon - ez már a szenvedők menedéke. Semmire sem gondolt, amire később emlékezni tudott volna. Hajnali két óra tájban visszatért Courfeyrachoz, és ruhástul vetette magát a fekhelyére. Már fényes nappal volt, amikor végre elnyomta az a szörnyűséges álom, amely nem akadályozta meg az agyban a gondolatok kavargását. Mikor felébredt, Courfeyracot, Enjolras-t, Feuillyt és Combeferre-t pillantotta meg a szobában. Talpon voltak, fejükön kalap, nagyon elfoglalt emberek arckifejezésével éppen távozni készültek.

Courfeyrac odaszólt neki:

- Eljössz Lamarque[928] tábornok temetésére?

Mariusnak úgy tűnt, mintha Courfeyrac kínaiul beszélne.

Nem sokkal utánuk ő is elment hazulról. Zsebébe tette a pisztolyokat, melyeket a február 3-ai kaland során Javert bízott rá, s amelyek nála maradtak. Még töltve voltak. Bajos lenne megmondani, miféle homályos gondolatok ösztönzésére vette magához a pisztolyokat.

Egész nap kóborolt, maga sem tudta, merre; időnként megeredt az eső, észre sem vette; vacsorára filléres cipót vásárolt egy péknél, zsebébe tette, és megfeledkezett róla. Talán meg is fürdött a Szajnában - de ha megfürdött, öntudatlanul tette. Vannak percek, amikor az ember feje olyan, mint az izzó kemence. Marius ilyen perceket élt át. Már semmiben sem reménykedett, már nem félt semmitől; tegnap este óta jutott ennyire. Lázas türelmetlenséggel várta az estét, már csak egyetlen tiszta gondolata volt, az, hogy kilenc órakor viszontlátja Cosette-et. Ez a végső boldogság volt egész jövője. Azután a sötétség. Noha a legnéptelenebb körutakat rótta, időről időre úgy rémlett neki, mintha Párizst különös zajok töltenék be. Kidugta fejét álmodozásának hullámaiból, és így szólt magában: „Harcok folynak?”

Sötétedéskor Cosette-nek tett ígérete szerint, pontosan kilenc órakor, a Plumet utcában volt. Mikor a rácshoz ért, mindent elfelejtett. Immár negyvennyolc órája nem látta Cosette-et, most ismét látni fogja: ez a gondolat minden más gondolatot kitörölt elméjéből, és már csak valami kimondhatatlan és mélységes örömet érzett. Mindent lebíró, csodálatos pillanat, amikor évszázadokat él át az ember! Amikor bekövetkezik, tökéletesen betölti a szívet.

Marius félrelökte a vasrudat, és a kertben termett. Cosette nem volt azon a helyen, ahol rendszerint várni szokta. Marius átgázolt a bozóton, és a feljárat melletti bemélyedéshez rohant. „Ott vár rám” - gondolta. Cosette nem volt ott. Felnézett, és látta, hogy a ház ablakai be vannak téve. Bejárta a kertet, a kertben egy lélek sem volt. Erre visszatért a házhoz, és a szerelemtől eszeveszetten, magánkívül, rémülten a fájdalom és a nyugtalanság kétségbeesésével megzörgette az ablaktáblákat, mint valami házigazda, aki rossz időpontban tér haza. Kopogtatott és újra kopogtatott, kockáztatva, hogy a kinyíló ablakban megjelenik az apa komor ábrázata, és megkérdezi: „Mit akar?” Ez a veszedelem már semmi sem volt ahhoz képest, amit sejteni kezdett. Amikor eleget kopogott, felemelte hangját, és szólongatni kezdte Cosette-et.

- Cosette! - kiáltotta. - Cosette! - ismételte parancsoló hangon.

Semmi válasz. Így hát mindennek vége. Senki a házban. Senki a kertben.

Marius kétségbeesetten függesztette szemét a gyászos házra. Sötét és néma volt ez a ház, mint a sír, csakhogy üresebb. Nézte a kőpadot, amelyen annyi bűbájos órát töltött el Cosette mellett. Szívébe édes bánat és eltökéltség költözött; leült a feljárat egyik lépcsőfokára, lelke mélyén megáldotta szerelmét, és azt mondta: „Cosette elutazott, nem marad más számomra, csak a halál.”

Hirtelen egy hangot hallott, amely mintha az utca felől, a fákon át érkezett volna.

- Marius úr! - hangzott a kiáltás.

Az ifjú felpattant helyéről.

- Mi az? - mondotta.

- Marius úr, itt van?

- Itt vagyok.

- Marius úr - folytatta a hang -, a barátai várják a Chanvrerie utcai barikádon.

Ez a hang nem volt egészen ismeretlen. Éponine rekedt és érdes hangjára hasonlított. Marius a rácshoz szaladt, félretolta a mozgó rudat, kidugta a fejét és látta, hogy valaki - fiatalembernek nézte - futva eltűnik az éjszakában.

III
Mabeuf úr

Jean Valjean erszénye nem segített Mabeuf úron. Mabeuf úr tiszteletre méltó gyermekded szigorúságában nem fogadta el a csillagok ajándékát; nem volt hajlandó feltételezni, hogy a csillagok aranyakat fiadzanak. Nem találta ki, hogy az, ami az égből pottyant, Gavroche-tól származott. Az erszényt átadta a kerületi rendőrbiztosnak, hogy mint talált tárgyat szolgáltassa ki annak, aki keresni fogja. Így aztán az erszény valóban elveszett. Mondani sem kell, hogy senki sem jelentkezett érte, viszont Mabeuf úrnak sem volt belőle semmi haszna.

Egyébként Mabeuf úr tovább csúszott lefelé a lejtőn.

Az indigóval folytatott kísérletek a Növény- és Állatkertben sem sikerültek jobban, mint az ő austerlitzi kertjében. Az előző évben nem tudta kifizetni gazdasszonyának bérét; most már - mint látjuk - a házbérrel is adós maradt. A zálogház, miután letelt a tizenhárom hónapos határidő, eladta a Flóra metszeteinek rézlemezeit. Valami rézműves bizonyára serpenyőket csinált belőlük. Miután ezek a lemezek odavesztek, már nem tudta kiegészíteni Flórájának ama hiányos példányait sem, amelyek még a birtokában voltak. Így hát makulatúraként potom áron eladta az egészet - a szöveget tartalmazó íveket és metszeteket - egy zsibárusnak. Végképp semmije sem maradt élete művéből. Egy ideig az eladott példányok árából éldegélt. Mikor látta, hogy ez a nyomorúságos pénzforrás is kiapadóban van, lemondott a kertjéről, parlagon hagyta. Már előzőleg réges-rég lemondott arról a két tojásról és arról a marhahússzeletről, ami olykor-olykor az asztalára került. Kenyér és burgonya volt az ebédje. Eladogatta utolsó bútorait, ágyneműjéből, ruháiból, takaróiból is csak egy-egy darabot tartott meg, azután eladta a növénygyűjteményét és metszeteit. Legértékesebb könyvei azonban még megvoltak, köztük több rendkívül ritka példány, mint például a Bibliai történetek 1560-as kiadása, Pierre de Besse Bibliai Konkordancia című munkája, A királynék gyöngyének gyöngyei[929] Jean de la Haye kiadásában, a navarrai királynőnek szóló ajánlással, Villiers-Hotman úr A követek kötelességeiről és méltóságáról című könyve, egy Florilegium rabbinicum 1644-ből, egy 1756-os Tibullus-kiadás[930] ezzel a pompás nyomdai jelzéssel: Venetiis in aedibus Manutianis;[931] végül egy Diogenes Laertius[932] - Lyonban, 1644-ben nyomták -, amelyben benne voltak a Vatikán 411. számú, tizenharmadik századbeli kéziratának híres variánsai, valamint a 393. és 394. számú velencei kéziratok szövegeltérései, amelyeket Henri Estienne[933] oly gyümölcsözően tanulmányozott, továbbá mindazok a dór tájszólásban írt szakaszok, amelyek csak a nápolyi könyvtár tizenkettedik századból származó híres kéziratában találhatók. Mabeuf úr sohasem fűtötte a szobáját, és napnyugtakor lefeküdt, hogy ne kelljen gyertyát fogyasztania. Mintha már szomszédai sem lettek volna; mikor az utcára lépett, elkerülték, s Mabeuf úr észrevette ezt. Egy gyermek nyomorúságával az anya törődik, egy fiatalember nyomorúsága érdeklődést kelt egy fiatal leányban, egy aggastyán nyomorúsága senkit sem érdekel. Minden ínség között ez a legszomorúbb. De azért Mabeuf apó nem veszítette el teljesen gyermeki derűjét. Szeme még felcsillant, ha tekintete a könyveire tévedt, és mosolygott, valahányszor szemügyre vette a Diogenes Laertiust, ezt a páratlan példányt. Üvegszekrénye volt az egyetlen bútordarab, amelyet a nélkülözhetetlen berendezési tárgyakon kívül megtartott.

Egy napon Plutarchos néni így szólt hozzá:

- Nincs miből ebédrevalót vennem.

Az, amit Plutarchos néni ebédrevalónak nevezett, egy kenyér és négy-öt szem krumpli volt.

- És hitelbe? - kérdezte Mabeuf úr.

- Hiszen jól tudja, hogy nem adnak.

Mabeuf úr kinyitotta a könyvszekrényét, sokáig nézegette a könyveit, mindegyiket külön-külön, mint ahogy egy apa válogatna, ha arra kényszerítenek, hogy megtizedelje gyermekeit, azután hirtelen megragadott egyet, hóna alá csapta és elment. Mikor két óra múlva visszatért, már nem volt semmi a hóna alatt; letett az asztalra harminc sout, és így szólt:

- Készítse el az ebédet.

Plutarchos néni látta, hogy ettől a pillanattól fogva valami komor fátyol borult az aggastyán szelíd arcára. Ez a fátyol többé nem lebbent fel.

Másnap, harmadnap, mindennap meg kellett ismételni a dolgot. Mabeuf úr egy könyvvel távozott, és egy pénzdarabbal tért vissza. Az antikváriusok észrevették, hogy kényszerhelyzetben van: egy frankért vették meg azt, amiért húsz frankot fizetett. Néha ugyanaz a könyvkereskedő. Kötetről kötetre, végül az egész könyvtár elúszott. Hiszen már „nyolcvanéves” vagyok - gondolta olykor Mabeuf úr, mintha isten tudja, miféle titkos reménye volna arra, hogy élete előbb fogy el, mint a könyvtára. Szomorúsága nőttön-nőtt. Egyszer mégis öröm érte. Egy Róbert Estienne-nel[934] távozott hazulról, harmincöt sout adtak érte a Malaquais rakparton, és egy aldinával[935] tért haza, negyven souért jutott hozzá a Grés utcában.

- Öt souval adós maradtam - újságolta sugárzó arccal Plutarchos néninek.

Ezen a napon nem ebédelt.

Tagja volt a Kertészeti Társaságnak. Oda is eljutott a hír hogy nagy nyomorban él. A társaság elnöke meglátogatta, megígérte, hogy szólni fog az érdekében a földművelésügyi és kereskedelmi miniszternek. Meg is tette.

- Már hogyne!... - kiáltott fel a miniszter. - Meghiszem azt! Egy öreg tudós! Egy botanikus! Egy ártalmatlan derék ember! Feltétlenül kell valamit tenni érte!

Másnap Mabeuf úr meghívást kapott a minisztertől vacsorára. Örömtől reszketve mutatta a levelet Plutarchos néninek.

- Meg vagyunk mentve! - mondotta.

A kijelölt napon megjelent a miniszternél. Észrevette, hogy a szolgák csodálkozva nézik gyűrött nyakkendőjét, túlságosan bő, régi szabású, elnyűtt frakkját, fényesre kefélt, de ócska cipőjét. Senki sem állt szóba vele, a miniszter sem. Tíz óra tájban még mindig arra várt, hogy szóra méltassák; akkor meghallotta, hogy a miniszter felesége, egy kivágott ruhájú, szép hölgy, akihez közeledni sem mert, megkérdezi valakitől: „Ki ez az öregúr?” Gyalog ment haza éjfélkor, zuhogó esőben. A miniszterhez kocsin jött, egy Elzevirt adott el, hogy legyen miből kifizetnie.

Szokása volt, hogy minden este lefekvés előtt néhány oldalt olvasott a Diogenes Laertiusból. Elég jól tudott görögül, hogy gyönyörködni tudjon a birtokában levő szöveg sajátosságaiban. Más öröme már nem is volt. Eltelt néhány hét. Plutarchos néni hirtelen ágynak esett. Szomorú, ha az embernek nincsen pénze arra, hogy kenyeret vegyen, de még sokkalta szomorúbb, ha nincsen miből orvosságot vásárolnia. Az egyik este az orvos igen drága gyógyszert rendelt, majd ápolónő kellett, mert a betegség súlyosra fordult. Mabeuf úr kinyitotta a könyvszekrényét: üres volt. Az utolsó kötet is elvándorolt. Már csak a Diogenes Laertius volt a birtokában.

Hóna alá szorította a páratlan példányt, és eltávozott hazulról. 1832. június 4-e volt. A Saint-Jacques kapu felé irányította lépteit, Royol utódjához ment, és száz frankkal tért vissza. Az ötfrankos pénzdarabokat oszlopba rakva tette az öreg szolgáló éjjeliszekrényére, és szó nélkül befordult a szobájába.

Másnap már hajnalban a kert kidöntött sarokkövén ült; a sövényen át láthatták, amint egész délelőtt mozdulatlanul, lehajtott fővel gubbaszt, elhervadt virágágyaira szögezve tétova szemét. Időnként megeredt az eső, de az aggastyán nemigen vette észre. Délután különös zaj támadt Párizsban. Mintha puskaropogás és tömegek zúgása lett volna.

Mabeuf apó felkapta a fejét. Megpillantott egy kertészt - éppen elhaladt mellette -, és megkérdezte tőle:

- Mi az?

A kertész, ásóval a vállán, a lehető legnyugodtabb hangon felelte:

- Zendülés.

- Micsoda? Zendülés?

- Zendülés. Harcok folynak.

- Miért harcolnak?

- Hát azért! - felelte a kertész.

- Merre? - faggatta Mabeuf úr.

- Az Arzenál táján.

Mabeuf úr bement a házba, fogta a kalapját, gépiesen könyv után nézett, hogy a hóna alá fogja, de nem talált. - Ah, igaz! - mondotta, és réveteg arckifejezéssel elindult hazulról.

TIZEDIK KÖNYV
1832. június 5.

I
A kérdés felszíne

Miből kerekedik a zendülés? Semmiből és mindenből. Lassacskán fejlesztett villamosságból, hirtelen felcsapó lángból, kóborló erőből, kósza szellőből. Ennek a szellőnek gondolkodó elmék, álmodozó fák, szenvedő lelkek, égető szenvedélyek, kiáltó nyomorúságok akadnak az útjába. Magával sodorja őket.

Merre?

Vaktába. Az államon át, a törvényeken át, mások jólétén és gőgjén át.

A felbőszített meggyőződés, a megkeseredett lelkesedés, a meghatódásból fakadó felháborodás, az elfojtott harci ösztön, a lelkes ifjú bátorsága, a nagylelkű elvakultság, kíváncsiság, a változás vágya, a váratlan fordulat szomjúhozása, az az érzés, amely arra ösztönzi az embert, hogy szívesen olvassa egy újabb darab falragaszát, és a színházban kedvét lelje az új felvonás kezdetét jelző gongütésben; a határozatlan gyűlölet, a bosszúvágy, a csalódottság, minden hiúság, amely azt hiszi, hogy a sors cserbenhagyta; a szorongás érzése, a ködevés, az áthághatatlan akadályokba ütköző nagyravágyás; mindazok, akik az összeomlástól várják, hogy utat törjön számukra, és végül a mélyben a tőzeg, ez a sár, amely tüzet fog - íme a zendülés elemei.

A legnagyobb és leghitványabb; a társadalom határán kívül ólálkodó lény, aki a kínálkozó alkalmat lesi, a bohém, senkiházi, az utcai csavargó, az, akinek éjszakai álmát a házak sivatagjában csak az égbolt hideg felhői takarják, s az, aki mindennapi kenyerét a véletlentől és nem a munkától reméli; a nyomor és a nincstelenség névtelenjei, a csupaszkarúak, a mezítlábasok - mindezek a zendüléshez tartoznak.

Akinek szívében titkos lázongás lakozik az állam, az élet vagy a sors valamely ténye ellen, a zendülés határán áll; megremeg, amint a zendülés megjelenik, és érzi, hogy a forgószél sodra a magasba emeli.

A zendülés olyasmi, mint a társadalmi atmoszféra víztölcsére, amely bizonyos hőmérsékleti viszonyok között hirtelen támad. Örvénylő forgataga száguldva emelkedik, mennydörög, gyökerestül kitép és letarol mindent, tör, zúz, rombol, magával ragadja a nagyra termett és esendő embert, az erős férfit és a gyenge lelket, a fatörzset és a szalmaszálat. Jaj annak, akit elsodor, de jaj annak is, aki útját állja! Egyiket a másikkal zúzza össze.

Isten tudja, milyen rendkívüli hatalommal ruházza fel azokat, akiket megragad. Az első jöttmentet betölti az események erejével, és mindent lövedékké alakít át; egy kődarabból ágyúgolyót, egy teherhordóból tábornokot csinál.

Ha hihetünk az alattomos politika némely bölcseinek, a hatalom szempontjából egy kis zendülés kívánatos dolog. Okoskodásuk veleje: a lázadás megerősíti a kormányt, ha ugyan nem buktatja meg. Próbára teszi a hadsereget, tömöríti a polgárságot, edzi a rendőrség izmait, megszilárdítja a társadalom csontozatát. A zendülés afféle testedzés, majdnem, hogy az egészség követelménye. Utána a hatalom jobban érzi magát, mint az ember a dögönyözés után.

Harminc esztendővel ezelőtt a zendülést még más szempontból is nézték.

Minden dologra van elmélet, amely önmagát a „józan észnek” nyilvánítja; Philinte Alceste[936] ellen; közvetítés, kísérlet az igaz és a hamis közt; magyarázgatás, feddés, némileg fölényeskedő mérséklet, amely - lévén megrovás és mentegetés keveréke - bölcsességnek hiszi magát, holott gyakran puszta pedantéria. Egy egész politikai iskola, a „középutas”-nak nevezett irányzat keletkezett ebből az elméletből. A hideg víz és a forró közt ez a langyos víz pártja. Ez a látszatra mély, valójában felületes iskola, amely az okozatokat boncolgatja, anélkül, hogy az okokat keresné, fél tudásának magaslatáról oktatja ki a közélet mozgalmait.

Hallgassuk meg ennek az iskolának a véleményét; „A zendülések, amelyek bonyodalmakat támasztottak az 1830-as fordulat körül, megfosztották ezt a nagy eseményt tisztaságának egy részétől. A júliusi forradalom nagyszerű népi zivatar volt, utána nyomban kiderült az ég. A lázadások ismét felhőbe borították az égboltot. Viszálykodássá fajult miattuk az a forradalom, amely kezdetben az egység oly nagyszerű megnyilatkozása volt. A júliusi forradalomban, mint minden ugrásszerű haladásban, titkos törések lappangtak; a zendülések feltárták ezeket. Az ember rámutathatott: Ah, ez itt eltörött. A júliusi forradalom után csak a felszabadulást érezték az emberek, a zendülés után megérezték a katasztrófát.

Minden zendülés bezárja a boltokat, lenyomja az árfolyamokat, megrendíti a tőzsdét, felfüggeszti a kereskedelmet, gátolja az üzletkötéseket, meggyorsítja a bukásokat; nincs pénz a piacon, a magántőke nyugtalan, a közhitel megrendül, az ipar megzavarodik, a tőke visszahúzódik, a munkabér csökken, mindenütt félelem; minden városban visszahatások mutatkoznak. Ebből támadnak az örvények. Kiszámították, hogy a zendülés első napja húszmilliójába, a második negyvenmilliójába, a harmadik hatvanmilliójába kerül Franciaországnak. Egy háromnapos zendülés számlája tehát százhúszmillió frank, vagyis - hogy csupán a pénzügyi eredménynél maradjunk - felér egy akkora szerencsétlenséggel, hajótöréssel vagy vesztett csatával, amelyben egy hatvan sorhajóból álló flotta semmisülne meg.

Nem kétséges, hogy a történelem szempontjából a zendüléseknek megvolt a maguk szépsége; az utcai kövezetek háborúja nem kevésbé nagyszerű és patetikus, mint a bozót háborúja; az egyikben az erdők lelke él, a másikban a városok szíve dobog; az egyik Jean Chouant[937] szüli, a másik Johannát[938] mondhatja magáénak. A zendülések vörös fénybe burkolták, de ugyanakkor nagyszerűen kidomborították a párizsi jellem minden eredeti vonását, a nagylelkűséget, az önfeláldozást, a viharos vidámságot; rávilágítottak a diákokra, amint bebizonyítják, hogy az értelemhez a bátorság is hozzátartozik, a nemzeti gárda rendíthetetlenségére, a hadba vonuló szatócsokra, az utcagyerekek erődítményeire, a járókelők halálmegvetésére. Iskolák és légiók[939] csaptak össze. Elvégre a harcolók közt csak korkülönbség volt; ugyanahhoz a fajtához tartoztak; mindkét oldalon ugyanaz a sztoikus férfi, aki húszéves korában eszméiért, negyvenéves korában családjáért áldozza fel életét. A hadsereg, amely mindig szomorúan fest a polgárháborúban, az óvatosságot szegezte szembe a vakmerőséggel. A zendülések, miközben nyilvánvalóvá tették a nép rettenthetetlenségét, a polgárt is bátorságra nevelték.

Ez rendben volna. De megéri-e mindez a kiontott vért? És a kiontott vérrel együtt a jövő elborulását, a haladás veszélyeztetését, a legjobbak nyugtalanságát, a tisztességes liberálisok elcsüggedését, a külföldi önkényuralom örömét, hogy a forradalom magamagán ejtett sebet, 1830 legyőzötteinek diadalmaskodó felkiáltását: ugye megmondottuk? Vegyük hozzá azt is, hogy Párizs talán nagyobb, de Franciaország minden bizonnyal kisebb lett. És végül vegyük hozzá - mert semmit sem szabad elhallgatni - a mészárlásokat, melyek nagyon is gyakran megbecstelenítették a vérszomjassá vált rend győzelmét az őrjöngő szabadság felett. Mindent összevéve a zendülések végzetesek voltak.”

Így beszél ez a félig-meddig bölcsesség, amellyel a polgárság, ez a félig-meddig nép oly szívesen beéri.

Mi elvetjük ezt a túlságosan tág és következésképp túlságosan kényelmes fogalmat: zendülés. Mi különbséget teszünk népmozgalom és népmozgalom közt. Nem kérdezzük, vajon egy zendülés annyiba kerül-e, mint egy csata. Egyébként miért egy csata? Itt magának a háborúnak a kérdése bukkan fel. Vajon a háború nem épp annyira csapás-e, mint amennyire szerencsétlenség a zendülés? És azután minden zendülés szerencsétlenség? És ha július tizennegyedike valóban százhúszmillióba kerülne? V. Fülöp[940] trónra ültetése Spanyolországban kétmilliárdjába került Franciaországnak. Kínálják bár azonos áron, mi július tizennegyedikét választjuk. Egyébiránt nem törődünk ezekkel a számokkal. Érveknek látszanak, holott puszta szavak. Ha adva van egy zendülés, mi azt önmagában tesszük vizsgálat tárgyává. Mindabban, amit a fentebb kifejtett dogmatikus ellenvetés mond, csupán az eredményről van szó; mi az okokat keressük. Mi a kérdés velejét vizsgáljuk.

II
A kérdés veleje

Van zendülés, és van felkelés; mindkettő haragból fakad; az egyiknek nincs igaza, a másiknak igaza van. A demokratikus államban - s ez az egyedüli, melynek lényege, alapja az igazság - olykor megtörténik, hogy a töredék bitorolja a hatalmat; ekkor az egész felkel, és jogainak szükségszerű követelése odáig mehet, hogy fegyvert ragad. Minden kérdésben, amely a népfenség hatáskörébe tartozik, az egész háborúja a töredék ellen felkelés, a töredék támadása az egész ellen zendülés; a Tuileriák megrohanása lehet jogos is, jogtalan is, aszerint, hogy a király vagy a Konvent székel a palotában. Ugyanannak az ágyúnak, mikor a tömeget vette célba, nem volt igaza augusztus 10-én, és igaza volt vendémiaire 14-én.[941] A látszat hasonló, a lényeg más; a svájciak[942] a hamisat védelmezték, Bonaparte az igazat. Az utca nem semmisítheti meg azt, amit az általános szavazati jog szabadon és a népfenség gyakorlásában létrehozott. Hasonlóképpen a szorosabb értelemben vett művelődés dolgaiban: a tömegek ösztöne, amely tegnap világosan látott, holnapra megzavarodhat. Ugyanaz a dühkitörés jogos Terray[943] ellen, de képtelenség Turgot ellen. A géprombolás, a raktárak kifosztása, a vasúti sínek felszaggatása, a dokkok lerombolása, a tömegek eltévelyedései - mikor a nép a haladás ellen vét, mikor Ramus-t[944] meggyilkolják a diákok, mikor Rousseau-t kőzáporral elűzik Svájcból: ez zendülés. Mikor Izrael szembefordul Mózessel, Athén Phokionnal, Róma Scipióval[945] - az zendülés; mikor Párizs a Bastille ellen fordul - az felkelés. A katonák Nagy Sándor ellen, a matrózok Kolumbus ellen - ez ugyanaz a zendülés, mégpedig istentelen zendülés. Miért? Mert Nagy Sándor karddal ugyanazt tette Ázsiáért, amit Kolumbus Kristóf Amerikáért tett az iránytűvel. Miként Kolumbus, Nagy Sándor is egy világot tárt fel, új világgal ajándékozta meg a civilizációt. Bűn minden ellenállás azzal szemben, amit egy-egy ilyen hódítással nyer a világ műveltsége. A nép olykor hűtlenné válik önmagához. A tömeg elárulja a népet. Van-e például különösebb látvány, mint a sócsempészek hosszú és véres tiltakozása, ez a szakadatlan jogos lázongás, amely a döntő pillanatban, az üdv napján, a népi győzelem órájában a trónhoz pártol, chouankodássá fajul,[946] és a királyság ellen irányuló felkelésből a királyság érdekét szolgáló zendüléssé vedlik át? Micsoda komor mesterműve a tudatlanságnak! A sócsempész menekül a királyi akasztófa tövéből, és még nyakán a kötéllel kitűzi a fehér kokárdát. A „Halál a sóadókra!” kiáltásból megszületik az „Éljen a király!” A Szent Bertalan éjszakája hóhérai, a szeptemberi mészárlók, a lavignoni öldöklők, Coligny: gyilkosai, Lamballe asszony[947] gyilkosai, Brune gyilkosai, a miquelet-k,[948] a verdet-k,[949] a candenette-ek, Jéhu szövetségesei,[950] a karszalag lovagjai - íme a zendülés. A Véndée nagy katolikus zendülés volt.

A mozgásba lendült jog zúgása felismerhető, de nem mindig ezt a hangot halljuk a felkavart tömegek rezgésében; van eszeveszett düh, mint ahogy vannak repedt harangok; nem minden vészharang bronzcsengésű. Ha a szenvedély és a tudatlanság kongat, az más, mint ha a haladás rángatja a harang kötelét. Talpra tehát, ha kell, de azért, hogy nagyobbak legyetek! Mutassátok meg, merre visz az utatok. Nem felkelés az, amely előre tart. Minden más megmozdulás gonosz. Minden visszafelé tett erőszakos lépés zendülés; a hátrálás tettlegesség az emberiséggel szemben. A felkelés az igazság dührohama; a kövezetből, amelyet felszaggat, a jog szikrája pattan ki. A zendülésnek csak a sarja jut. Danton támadása XVI. Lajos ellen felkelés; Hébert támadása Danton ellen zendülés.

Innen ered, hogy míg a felkelés - mint Lafayette mondja - adott esetben a legszentebb kötelesség, a zendülés a legvégzetesebb merénylet lehet. Azután van némi különbség a hőfokban is. Míg a felkelés gyakran tűzhányó, a zendülés gyakran szalmaláng.

Mint már mondottuk, néha az államhatalom van a lázadás állapotában. Polignac zendülő, míg Camille Desmoulins államférfi.

A felkelés olykor feltámad.

Mivel minden kérdés megoldása az általános szavazás útján merőben modern tény, s mivel a megelőző történelem négyezer esztendejét a jogon esett sérelem és a népek szenvedése tölti be, a tiltakozás a történelem minden korszakában olyan formát ölt, amilyen éppen lehetséges számára. A caesarok idejében nem volt felkelés, de volt Iuvenalis.

A facit indignatio[951] helyettesíti a Gracchusokat.

A caesarok idejében ott volt a syéne-i száműzött és ott volt az Annalesek szerzője is.[952]

Nem beszélünk Pathmos titáni száműzöttjéről.[953] Ő is tiltakozik, az eszményi világ nevében ostorozza a való világot; hatalmas szatírává gyúrja a látomást és az apokalipszis lángoló visszfényét vetíti Róma-Ninivére, Róma-Babilonra, Róma-Szodomára.

János apostol a szikláján olyan, mint a szfinx a talapzatán; lehet nem megérteni a szavát; zsidó ő, és héberül beszél; de az a férfi, aki az Annalesek-et írta, latin ember, mi több: római.

Fekete a Nérók uralma, feketének kell lenni a róluk festett képnek is. Clio[954] vésőjének munkája önmagában halovány lenne; a mélyedésbe, melyet a véső vágott, tömör, maró prózát kell önteni.

A zsarnokoknak volt némi szerepük a gondolkodók munkájában. A láncra vert szó rettenetes szó. Az író megkettőzi, megháromszorozza stílusát, mikor az úr hallgatást parancsol a népnek. A némaság valami titokzatos teljességet szül, amely átszivárog, és a gondolatban érccé merevedik. A történelem nyomása kitermeli a történetíró tömörségét. Némely híres próza gránitszilárdsága zsarnoki lábak taposásának eredménye.

A zsarnokság arra kényszeríti az írót, hogy rövidebbre vegye az átmérőt. Márpedig az átmérő csökkentése az erő növekedésével jár. A cicerói körmondat, amely még Verres[955] leleplezésére is alig volt elegendő, leperegne Caliguláról. Minél kisebb terjedelmű a mondat, annál hatalmasabb a csapás. Tacitus gondolata ökölbe szorított kéz.

Egy nagy lélek becsületessége villámcsapásként sújt, ha igazságossággá és igazsággá sűrűsödik.

Mellesleg megjegyezve: figyelemre méltó, hogy történelmileg Tacitus nincsen Caesar fölé helyezve. Számára a Tiberiusok voltak fenntartva. Caesar és Tacitus két egymásra következő jelenség. Találkozásukat mintha titokzatos módon megakadályozta volna az, aki a századok színpadán a belépéseket és a távozásokat irányítja. Caesar nagy, Tacitus is nagy; Isten megkímélte a két nagy embert, mert úgy intézte, hogy ne ütközhessenek egymásba. Ha az igazság kérlelhetetlen bajnoka lesújt Caesarra, a csapás túlságosan erős, az igazságosztó igazságtalan lehetett volna. Isten nem akarta. A nagy afrikai és spanyolországi háborúk, a ciliciai kalózok megsemmisítése, a civilizáció bevezetése Galliába, Britanniába, Germániába - mindez a dicsőség eltakarja a Rubicont. Az isteni igazságszolgáltatás tapintatosnak mutatkozott, mikor habozott, hogy rászabadítsa a félelmetes történetírót a nagy hírű bitorlóra, mikor Caesart megkímélte Tacitustól, mikor a lángésznek betudta az enyhítő körülményeket.

A zsarnokság persze zsarnokság marad akkor is, ha lángész a zsarnok. A kiváló zsarnokok idején is van romlottság, de az erkölcsi pestis még sokkalta förtelmesebb a hitvány zsarnokok alatt. Ilyen uralmak korában semmi sem leplezi a gyalázatot, és az elrettentő példa teremtői, Tacitus vagy Juvenalis hasznosabban ostoroznak, mikor ezt a menthetetlen alávalóságot állítják pellengérre az emberiség színe előtt.

Rómában Vitellius idején dögletesebb bűz terjeng, mint Sulla idején. Claudius és Domitianus alatt az alávalóság éktelensége megfelel a zsarnok rútságának. A rabszolgák aljassága a despota közvetlen terméke; dögvészt lehel a lelkiismeretek posványa, uruk és parancsolójuk képe tükröződik benne; a hatóságok förtelmesek; a szív gyáva; a lelkiismeret tág, a lélek féregként bűzlik. Így van ez Caracalla, Commodus, Heliogabalus alatt, míg Caesar idejében a római szenátusból csupán a sasfészekre jellemző ürülékszag árad.[956]

Ez a magyarázata annak, hogy a Tacitusok és a Juvenalisok látszólag későn lépnek fel; az eredmény megmutatója a bizonyosság órájában jelentkezik.

Csakhogy Juvenalis és Tacitus - miként Ézsaiás a bibliai időkben, miként Dante a középkorban - az ember; a zendülés és a felkelés pedig a tömeg, amelynek hol igaza van, hol nincs igaza.

A legáltalánosabb esetekben a zendülés valami anyagi tényből ered; a felkelés mindig erkölcsi jelenség. A zendülést Masaniello,[957] a felkelést Spartacus képviseli. A felkelés a szellemmel határos, a zendülés a gyomorral. A gyomor háborog, de nem mondhatjuk, hogy soha sincs igaza. Ha éhínségről van szó, a zendülés kiindulópontja igaz, emelkedett és jogos. Mégis csupán zendülés marad. Miért? Mert bár a lényegben igaza van, formájában nincs igaza; mint például a buzançais-i lázadás esetében. Jogos volt, mégis vad, erős, mégis erőszakos, és vaktában sújtott; vak elefánt módjára rohant, mindent letiport, ami útjába akadt; aggastyánok, asszonyok és gyermekek holttestei maradtak mögötte; ártatlanok és ártalmatlanok vérét ontotta, maga sem tudta, miért. A nép kenyerének biztosítása jó cél; a nép lemészárolása rossz eszköz hozzá.

Minden fegyveres tiltakozás, még a legjogosabb is, még augusztus tizedike is, még július tizennegyedike is ugyanezzel a zűrzavarral kezdődik. A jog kibontakozását kavargás és tajtékzás előzi meg. A felkelés kezdetben zendülés, mint ahogy a folyó eredeténél zuhogó hegyi patak. Rendszerint a forradalomba, ebbe az óceánba torkollik. Olykor azonban a felkelés, amely az erkölcsi látóhatár felett uralkodó magas hegységekből, az igazságból, a bölcsességből, az észből, a jogból ered, és az eszmények legtisztább havából fakad, miután hosszú útján sziklára zuhogott, és vizében az eget tükrözte, miután diadalmenetének fenséges hömpölygését száz meg száz mellékfolyó duzzasztotta, hirtelen valami polgári ingoványban vész el, mint a Rajna a mocsarakban.

Mindez már a múlté, a jövő más. Az általános szavazásban az a csodálatos, hogy alapelvében feloldja a zendülést; megadja a választójogot a felkelésnek, s ezzel kiragadja kezéből a fegyvert. A háború, az utcai éppen úgy, mint a határokon folyó háború eltűnik: ez a kikerülhetetlen haladás. Bármilyen legyen is a ma - a holnap a béke.

Egyébiránt: felkelés, zendülés, ezeket az árnyalatokat a polgár, a burzsoá tulajdonképpen nemigen ismeri, alig tudja, hogy mi a különbség az előbbi és az utóbbi között. Az ő szemében minden pártütés puszta rebellió, a kutya lázadása ura ellen, harapási kísérlet, amelyet pórázzal és kutyaóllal kell megtorolni, ugatás, csaholás, egészen addig a napig, amikor a hirtelen megnagyobbodott kutyafej oroszlánfejként bukkan elő a homályból.

Ekkor a polgár kiáltani kezdi: „Éljen a nép!”

Miután mindezt tisztáztuk, felmerül a kérdés: mi a történelem számára az 1832. júniusi megmozdulás. Zendülés? Felkelés?

Felkelés.

Ha a félelmetes esemény itt következő megelevenítése során megesik, hogy hébe-hóba zendülésről beszélünk, csak azért tesszük, hogy a felületi jelenségeket minősítsük, de mindenkor fenntartjuk a megkülönböztetést a forma és a tartalom, a zendülés és a felkelés között.

Az 1832-es mozgalom hirtelen kitörésében és gyászos kialvásában olyan nagyság nyilatkozik meg, hogy még azok is, akik csupán zendülésnek tartják, a tisztelet hangján szólnak róla. Az ő szemükben mintegy 1830 utójátéka ez a megmozdulás. A felizgatott kedély - mondják - nem csillapodik le egy nap alatt. Egy forradalom nem ér véget meredek szakadék módjára. Mint a hegység, mikor leereszkedik a síkság felé, a forradalom is még néhány hullámot vet, mielőtt nyugalmi állapotba térne. Nincsenek Alpok Jura nélkül, sem Pireneusok Asturia nélkül.

A jelenkori történelemnek e patetikus válsága, amely a párizsiak emlékezetében a zendülések korszaka nevet viseli, minden bizonnyal jellegzetes óra az évszázad viharos órái közt.

Még egy szót, mielőtt belefognánk az elbeszélésbe.

A következőben elbeszélt tények ahhoz az élő és drámai valósághoz tartoznak, melyet hely és idő hiányában a történetíró olykor elmellőz. Pedig ebben a valóságban hangsúlyozzuk, ebben a valóságban nyilvánul meg az élet lüktetése, az emberi indulat remegése. Az apró részletek - azt hiszem, már mondottuk - a nagy eseményeknek úgyszólván lombozatát alkotják, és elvesznek a történelem messzi távlataiban. A zendülések korszakának nevezett idő bővelkedik az ilyen részletekben. A bírósági vizsgálatok - más okokból, mint a történetírás - nem fedtek fel mindent, és talán nem is hatolnak mindennek a mélyére. Mi tehát a már ismert és közzétett részleteken kívül fényt fogunk deríteni ismeretlen dolgokra is, olyan tényekre, amelyekre fátyolt borított egyesek feledékenysége és mások halála. E gigászi jelenetek szereplőinek java része eltűnt; már az események másnapján hallgatásba burkolóztak; de arról, amit elbeszélünk, elmondhatjuk, hogy saját szemünkkel láttuk. Néhány nevet meg fogunk változtatni, mert a történelem elbeszél és nem árulkodik, de igaz dolgokat fogunk festeni. Könyvünk keretei úgy szabják meg, hogy az 1832. június 5-ei és 6-ai forradalmi napoknak csupán egyik oldalát és egy - bár minden bizonnyal a legkevésbé ismert - epizódját mutassuk be; úgy fogunk azonban eljárni, hogy a komor fátyol mögött, melyet fellebbentünk, az olvasó megpillanthassa a rettenetes társadalmi kaland igazi arculatát.

III
Egy temetés, amely alkalom az újjászületésre

1832 tavaszán, noha a kolera három hónap óta dermesztette a lelkeket és izgalmukat valami sivár megnyugvás alá rejtette, Párizs már régen megérett a megrázkódtatásra. Mint már mondottuk, a nagyváros olyan, mint az ágyú; ha töltve van, egyetlen lecsapódó szikra elegendő ahhoz, hogy eldördüljön. 1832 júniusában Lamarque tábornok halála volt ez a szikra.

Lamarque a hírnév és a cselekvés embere volt. Megvolt benne a Császárság és a Restauráció egymásra következő korszakaiban szükséges két különböző erény: a csatatér bátorsága és a szószék bátorsága. Ékesszólása felért korábbi vitézségével; szavában kard villogott. Elődjéhez, Foy tábornokhoz hasonlóan, miután fennen lobogtatta a parancsnoki zászlót, magasra emelte a szabadság zászlaját is. A parlamentben a bal és a szélsőbal közt székelt; a nép szerette, mert magáévá tette a jövő kilátásait, a tömeg szerette, mert derekasan szolgálta a császárt. Gérard[958] és Drouet[959] grófokkal együtt egyike volt Napóleon marsall-jelöltjeinek. Az 1815-ös szerződések személyes sértésként háborították fel. Közvetlen gyűlölettel gyűlölte Wellingtont, ami tetszett a sokaságnak, és tizenhét esztendőn át, alig méltatva figyelemre a közben lezajlott eseményeket, magatartásával fenségesen tükrözte a Waterlooi gyászt. Halálküzdelmében, utolsó órájában azt a kardot szorította keblére, amellyel a Száz Nap tisztjei tüntették ki őt. Napóleon a hadsereg szóval az ajkán halt meg. Lamarque utolsó szava a haza volt.

Halálától, amikor már közeledett, a nép és a kormány egyaránt rettegett; a nép pótolhatatlan veszteségnek tartotta, a kormány alkalomnak tekintette. Ez a halál gyász volt. A gyász pedig, mint minden, ami keserű, lázadásra fordulhat. Így is történt.

Június 5-ének előestéjén és reggelén - erre a napra volt kitűzve Lamarque temetése - a Saint-Antoine külváros, melyen a menetnek át kellett haladnia, félelmetes külsőt öltött. Az utcák kanyargó szövevényét zaj verte fel. Mindenki fegyverkezett, ahogy tudott. Asztalosok feszítővasakat vettek magukhoz, hogy „betörjék a kapukat”. Egyikük valami csizmadiaszerszámból gyártott magának tőrt; letörte a kampóját, és megélesítette a végét. Egy másik a „támadás” lázában már három napja ruhástul aludt. Egy Lombier nevezetű ács egy barátjával találkozott, aki megkérdezte tőle: - Hová mégy? - Nincsen fegyverem! - Hát aztán? - A műhelybe megyek a körzőmért. - Mi a csudának? - Nem tudom - felelte Lombier. Egy bizonyos Jacqueline, aki indulatos ember volt, sorban megszólította az arra haladó munkásokat: - Hé, gyere csak! - Tíz sou árú bort fizetett, és azt kérdezte: - Van munkád? Nincs. - Menj Filspierre-hez, a montreuili és a charonne-i sorompó közt, ott kapsz munkát.

Filspierre-nél töltényeket és fegyvereket kaptak a munkások. Egyes ismert vezetők riadókészenlétet tartottak, azaz ide-oda futkostak, hogy összegyűjtsék az embereket. Barthélemynél, a Trône-sorompó közelében, Capelnál, a; Kis Sapkában az ivók komoly arckifejezéssel szólongatták egymást. Ilyen párbeszédeket lehetett hallani: - Hol a pisztolyod? - A zubbonyom alatt. És a tied? - Az ingem alatt. - A Traversiére utcában, a Roland műhely előtt, a Maison-Brulée udvarán és Bernier szerszámkészítő műhelye előtt csoportokba verődött emberek suttogtak. Szemlátomást egy bizonyos Mavot volt a leghevesebb közöttük. Ez a Mavot egy hétnél tovább sohasem maradt egy műhelyben, a mesterek elküldték, mert „nap nap után veszekedni kellett vele”. Mavot másnap elesett a Ménilmontant utcai barikádon. Pretot, akire szintén halál várt a harcban, támogatta Mavot-t, és erre a kérdésre: Mi a célod? - így válaszolt: - A felkelés. - A Bercy utca sarkán összesereglett munkások egy Lemarin nevű emberrel várakoztak, aki a Saint-Marceau külváros részére kijelölt, forradalmi biztos volt. A jelszavakat úgyszólván nyilvánosan adták tovább.

Június 5-én tehát, egy hol esős, hol derült napon Lamarque tábornok temetési menete áthaladt Párizson. Hivatalos katonai pompa kísérte, amelyet az elővigyázatossági rendszabályokkal a szokottnál kissé nagyobbra méreteztek. Két zászlóalj sorkatonaság, posztóval borított dobokkal és lefelé fordított puskákkal, tízezer nemzetőr karddal az oldalán és a nemzetőrség ágyúütegei kísérték a koporsót. A halottaskocsit fiatalemberek húzták. Közvetlenül mögötte a rokkantak tisztjei haladtak babérágakkal kezükben. Azután megszámlálhatatlan sokaság következett, a Nép Barátai szervezetének tagjai, a jogi fakultás, az orvosi fakultás, minden nemzetbeli menekültek, spanyol, olasz, német, lengyel zászlók, háromszínű lobogók vízszintes csíkokkal, minden elképzelhető lobogó, zöld gallyakat lengető gyermekek, kőfaragók és ácsok, akik éppen ezekben a napokban sztrájkoltak, papírsapkájukról felismerhető nyomdászok, rikoltozó, hadonászó emberek, majdnem mind bottal, némelyek karddal a kézben, kettesével, hármasával, rend nélkül és mégis egy lélekkel - izgatott, különös tömeg, amely majd kavarogva áradt, majd hadoszlopban vonult. A csoportok vezetőket választottak maguknak; egy férfi, aki szemlátomást egy pisztollyal volt felfegyverkezve, mintha szemlét tartott volna a többiek felett, akiknek sorai szétnyíltak előtte. A körutakat szegélyező fasorokban, a fák ágai közt, az erkélyeken, az ablakokban, a háztetőkön nyüzsögtek a fejek, férfiak, asszonyok, gyermekek; a szemekben szorongó félelem. A felvonuló fegyveres tömeget megrettent tömeg nézte.

A kormány is résen állott. Résen állott, s kezét a kard markolatán tartotta. A XV. Lajos téren négy karabélyos lovas-zászlóalj volt látható teli tölténytáskákkal, töltött puskákkal és karabélyokkal, nyeregben, kürtösökkel az élen, rohamra készen; a Diáknegyedben és a Növény- és Állatkertben a városi őrség táborozott, utcáról utcára lépcsőzetesen elhelyezve; a Borcsarnoknál egy század dragonyos, a Gréve téren a 12. könnyű lovasezred fele, a másik fele a Bastille téren, a Célestin téren a 6. dragonyos ezred, a Louvre udvara tüzérséggel megrakva. A haderő többi része a kaszárnyákban maradt készenlétben, hogy a Párrizs környékén állomásozó ezredeket ne is említsük. A nyugtalan államhatalom a városban huszonnégyezer, a város körül harmincezer katonát állított talpra, hogy sakkban tartsa a fenyegető tömeget.

A menetben különböző hírek keringtek. Legitimista üzelmekről beszéltek; szó esett a reichstadti hercegről;[960] akit Isten éppen abban a pillanatban jelölt ki a halál számára, amelyben a tömeg a császári trónra jelölte. Egy ember, akinek nevét nem jegyezték fel, hírül adta, hogy kellő időpontban két megnyert művezető ki fogja nyitni egy fegyvergyár kapuit a nép előtt. A felvonulók többségének fedetlen homlokáról levertséggel párosult lelkesedés sugárzott. Ebben a tömegben, amelyben annyi viharos, de nemes indulat gyűlt össze, itt-ott hamisítatlan gonosztevőarcok is felbukkantak. Becstelen szájakról szinte le lehetett olvasni a kiáltást: „Fosztogassunk!” Vannak háborgások, melyek felkavarják a mocsár fenekét, és sárcsomókban hajtják a víz felszínére. Oly jelenség ez, amelyhez a „jól működő” rendőrségnek van némi köze.

A felvonulás türelmetlen lassúsággal hömpölygött a halottasháztól a körutakon át a Bastille-ig. Időnként megeredt az eső, de a tömeg fel sem vette. Apróbb események, kisebb összetűzések jelezték a menet útját. A koporsót meghordozták a Vendôme-oszlop[961] körül. Kővel dobálták meg Fitz-James[962] herceget, akit kalappal a fején pillantottak meg az erkélyen. A menet egyik zászlójáról letépték a gall kakast és sárba taposták. A Saint-Martin kapunál; karddal megsebesítettek egy rendőrt. A 12. könnyűlovasezred egyik tisztje hangosan mondotta: „Republikánus vagyok.” Mikor a Mérnökkari Főiskola a szigorú kimenő tilalom ellenére is váratlanul megjelent, „Éljen a Politechnikum!”, „Éljen a Köztársaság!” kiáltással fogadták. A Saint-Antoine külváros felől nyugtalanító kíváncsiak hosszú sorai érkeztek a Bastille térre, és csatlakoztak a menethez. Valami félelmes forrongás kezdődött a tömegben.

Hallották, amint egy férfi így szól a másikhoz:

- Látod azt az embert a kis vörös szakállal? Hát ő fogja megmondani, hogy mikor kell tüzelni. - Úgy látszik, hogy ugyanez a vörös szakáll később hasonló szerepet játszott egy másik zendülésben, a Quénisset-ügyben.

A halottaskocsi elhagyta a Bastille-t, a csatorna mentén haladt, átment a kis hídon, és elérte az Austerlitz híd előterét. Itt megállt. Ha ebben a pillanatban valaki madártávlatból nézi a tömeget, üstököst látott volna, amelynek feje az előtéren van, a Bourdon rakparton kibontakozó farka pedig befedi a Bastille terét, és a körutakon át a Saint-Martin kapuig nyúlik. A halottaskocsit körbefogták. A roppant tömegben csend támadt. Lafayette beszélt, és elbúcsúzott Lamarque-tól. Megható és fenséges pillanat volt, mindenki levette a kalapját, minden szív megdobbant. Egyszerre csak egy fekete ruhába öltözött lovas jelent meg a csoport közepén, kezében vörös zászlóval, mások szerint dárdával, vörös sipka a dárda hegyén. Lafayette elfordította a fejét. Exelmans[963] otthagyta a menetet.

A vörös zászló vihart támasztott, és eltűnt benne. A Bourdon körúttól az Austerlitz hídig hullámok zúgásához hasonló harsogás tört fel a tömegből. Két hatalmas kiáltás szárnyalt a magasba. „Lamarque-ot a Panthéonba! Lafayette-et a városházára!” A tömeg nagy tetszésére fiatalemberek állottak a rúd mellé, és az Austerlitz hídon át vonszolni kezdték Lamarque-ot a halottaskocsiban, Lafayette-et pedig egy bérkocsiban a Morland rakpart mentén.

A Lafayette-et körülvevő tömegben észrevettek és ujjal mutogattak egy Ludwig Snyder nevű németet, aki később százéves korában halt meg. Ez a német szintén részt vett az 1776-os háborúban,[964] és Trentonnál Washington alatt, Brandywine-nál Lafayette alatt harcolt.

Közben azonban a bal parton megmozdult a városi lovasőrség, és elzárta a hidat, a jobb parton pedig a dragonyosok kilovagoltak a Célestin térről, és felfejlődtek a Morland rakpart mentén. A nép, amely Lafayette kocsiját vonszolta, hirtelen megpillantotta őket a rakpart kanyarulatánál, és kiáltozni kezdett:

„A dragonyosok! A dragonyosok!” A dragonyosok lépésben, némán közeledtek. Pisztolyaik a nyeregtáskában, kardjuk a hüvelyben, karabélyuk a puskatartóban, arcukon komor várakozás.

Kétszáz lépésnyire a kis hídtól megálltak. A bérkocsi, amelyben Lafayette ült, eljutott hozzájuk, soraik szétnyíltak, átengedték a kocsit, majd ismét összezárultak. E pillanatban a tömeg a dragonyosokhoz ért. Az asszonyok rémülten futásnak eredtek.

Mi történt ebben a végzetes percben? Senki sem tudná megmondani. Az a homályos pillanat ez, mikor két felleg összecsap. Egyesek azt mesélik, hogy rohamra vezénylő kürtjel harsant fel az Arzenál felől, mások szerint egy gyermek egy dragonyosba mártotta a tőrét. Annyi bizonyos, hogy hirtelen három lövés dördült el, az első megölte Cholet századparancsnokot, a másik a Contrescarpe utcában megölt egy süket öregasszonyt, aki éppen az ablakát zárta be, a harmadik egy tiszt vállpántját súrolta; egy asszony felkiáltott: - Túlságosan korán kezdődik! - és egyszerre észrevették, hogy a Morland rakparttal szemben eső oldalon, a Bassompierre utcán és a Bourdon körúton át kivont karddal egy század dragonyos vágtat elő a kaszárnyájából, és mindent elsöpör maga előtt.

Ez mindent betetéz, kitör a zivatar, röpködnek a kövek, elsülnek a puskák, sokan lerohannak a meredek parton, és átgázolnak a Szajna - ma már betemetett - kis ágán; a Louviers-sziget, a természet alkotta citadella műhelyeit harcosok lepik el; karókat tépnek ki, pisztolylövéseket adnak le, barikád építéséhez fognak, visszaszorított fiatalemberek a halottaskocsival futólépésben haladnak át az Austerlitz hídon, és megrohanják a városi őrséget, a karabélyosok elővágtatnak, a dragonyosok vagdalóznak, a tömeg szétszóródik a négy égtáj felé, csatakiáltás tölti be Párizs minden zugát: „Fegyverre!” Rohannak, dulakodnak, menekülnek, ellenállnak. A harag szárnyán terjed a zendülés, mint a szél szárnyán a tűz.

IV
Egykori forrongás

Mi sem rendkívülibb, mint a zendülés kezdetének nyüzsgése. Minden egyszerre robban mindenütt. Előre látták? Igen. Előkészítették? Nem. Honnét támadt? A kövezetből. Hogyan sújt le? Mint derült égből a villámcsapás. Emitt a felkelés jellege összeesküvés; amott rögtönzésnek látszik. Akárki odaállhat egy tömegáramlat élére, oda vezeti, ahová akarja. Rémületes kezdet, amelybe valami hallatlan vidámság vegyül. Először kiáltozás hallatszik, a boltok bezárnak, a kereskedők utcai kirakatai eltűnnek; azután elszigetelt lövések dördülnek el; emberek menekülnek; puskaagyak döngetik a kapukat; cselédlányok nevetgélnek az udvarokon, hallani, amint mondják: Most aztán lesz ne mulass!

Egy negyedórába sem telt, s vér folyt csaknem egyidejűleg Párizs húsz különböző pontján.

A Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie utcában húsz-huszonöt szakállas és hosszú hajú fiatalember belépett egy csapszékbe. Mikor egy pillanat múlva kiléptek, fátyollal borított, háromszínű zászlót lobogtattak, s három fegyveres férfi haladt az élükön. Az egyiknél kard, a másiknál puska, a harmadiknál dárda.

A Nonnains-d’Hyéres utcában egy jól öltözött, testes, érces hangú, kopasz, magas homlokú, fekete szakállas polgár, akinek nemcsak a sörtés bajusza volt marcona, nyíltan töltényeket osztogatott a járókelőknek.

A Saint-Pierre-Montmartre utcában csupasz karú férfiak fekete zászlót hordoztak körbe, amelyen fehér betűkkel a következő szavak voltak olvashatók: Köztársaság vagy a halál! A Jeűneurs utcában, a Cadran utcában, a Montorgueil utcában, a Mander utcában csoportok jelentek meg, zászlókat lengettek, amelyre a section,[965] körzet szó és egy szám volt aranybetűkkel felírva. Az egyik zászló vörös és kék volt, a kettő között alig lehetett észrevenni a fehér csíkot.

A Saint-Martin körúton kifosztottak egy fegyvergyárat, kifosztottak továbbá három fegyverkereskedést, egyet a Beaubourg utcában, egy másikat a Michel-le-Comte utcában, a harmadikat a Temple utcában. Néhány pillanat leforgása alatt a tömeg ezer keze megmarkolt és elvitt kétszázharminc puskát - majdnem mind kétlövetű volt -, hatvannégy kardot, nyolcvanhárom pisztolyt. Hogy minél több embernek jusson fegyver, az egyik a puskát kapta, a másik a szuronyt.

A Gréve rakparttal szemben mordályokkal felfegyverzett fiatalemberek nőkhöz telepedtek be, hogy onnan lövöldözzenek. Egyiküknek kerekes muskétája volt. Csöngettek, beléptek, és nekiálltak töltényt készíteni. Az egyik asszony meséli: „Nem is tudtam, hogy mi az a töltény, a férjem világosított fel.”

Egy csődület a Vieilles-Haudriettes utcában feltört egy régiségkereskedést, és jatagánokat, török fegyvereket zsákmányolt.

Egy puskalövéssel megölt kőműves holtteste feküdt a Perle utcában.

Azután a jobb parton, a bal parton, a rakpartokon, a körutakon, a Diáknegyedben, a vásárcsarnokok negyedében mindenfelé ziháló emberek, munkások, diákok, forradalmi szervezetek tagjai kiáltványokat olvastak fel, fegyverbe szólították a népet, kidöntötték az utcai lámpákat, kifogták a kocsikat, felszaggatták a kövezetét, bezúzták a házak kapuit, gyökerestül kitépték a fákat, kikutatták a pincéket, hordókat görgettek, kőkockákat, termésköveket, bútorokat, deszkákat halmoztak egymásra; barikádokat emeltek.

Kényszerítették a polgárokat, hogy segítsenek a munkában. Bementek az asszonyokhoz, elkérték a távollevő férj kardját és puskáját, aztán krétával az ajtóra írták: „A fegyverek beszolgáltatva.” Egyesek „saját kezű aláírással ellátott” nyugtát adtak a puskáról és a kardról, és azt mondották: „Holnap küldjenek értük a polgármesteri hivatalba.” Az utcákon lefegyverezték a magányos őrszemeket és az elöljáróságra siető nemzetőröket. Letépték a tisztek vállrojtjait. A Cimetiére-Saint-Nicolas utcában botokkal és vívótőrökkel fölfegyverzett tömeg üldözőbe vett egy nemzetőrtisztet. Nagy üggyel-bajjal sikerült bemenekülnie egy házba, ahonnan csak éjjel és álruhában tudott kijönni.

A Saint-Jacques negyedben a diákok rajokban jöttek elő szállásaikról, felkapaszkodtak a Saint-Hyacinthe utcán a Haladás-kávéházig, vagy lementek a Mathurin utcán a Hét Biliárdhoz címzett kávémérésbe. Itt a kapuk előtt fiatalemberek álltak a sarokköveken, és fegyvereket osztogattak. A Transnonain utcában kifosztottak egy fatelepet, hogy barikádokat építsenek. Csak egyetlen ponton fordult elő, hogy a lakosok ellenálltak: a Saint-Avoye és a Simon-le-Franc utca sarkán maguk rombolták le a torlaszt. Csak egyetlen ponton fordult elő, hogy a felkelők meghátráltak: a Temple utcában feladtak egy megkezdett torlaszt miután egy nemzetőrcsapatra tüzeltek, és a Cordeire utcán át elmenekültek barikádon. A nemzetőrök széttépték a zászlót, és rongyait szuronyaik hegyére tűzték.

Mindaz, amit itt lassan és folyamatosan elbeszélünk, egyidejűleg történt a város minden pontján, roppant viharzás közepett, mint amikor számtalan villám cikázik egyetlen mennydörgés morajában.

Nem egészen egy óra alatt csupán a Vásárcsarnokok negyedében huszonhét barikád nőtt ki a földből. A középpontban az a híres 50-es számú ház állt, amely Jeanne[966] és százhat társának erődje volt. Egyfelől Saint-Merry barikádja, másfelől a Maubuée utcában emelt barikád védte, s így három utcán uralkodott, az Arcis utcán, a Saint-Martin utcán és az Aubry-le-Boucher utcán; az utóbbival szembenézett. Két barikád derékszögben találkozott, az egyik a Montorgueil utcától a Grande-Truanderie utcáig, a másik a Geoffroy-Langevin utcától a Sainte-Avoye utcáig húzódott. Hogy ne is említsük Párizs húsz más negyedének, a Marais, a Sainte-Geneviéve hegy torlaszait; például a Ménilmontant utcáét, amelyen egy sarkaiból kiemelt kapu volt látható; vagy azt, amely az Hôtel-Dieu kis hídjának közelében, egy kifogott és felfordított hintóból készült, háromszáz lépésre a rendőrfőnökségtől.

A Ménétrier utcai barikádnál egy jól öltözött férfi pénzt osztott szét a munkások közt. A Grenéta utcai barikádnál egy lovas jelent meg, és annak, aki a torlasz parancsnokának látszott, átnyújtott egy tekercset, szemlátomást pénztekercs volt. „Tessék - mondotta - a költségek fedezésére, borra és a többire.” Egy szőke, nyakkendő nélküli fiatalember barikádról barikádra járt, a parancsokat vitte. Egy másik, akinek kivont kard volt a kezében és kék tábori sapka a fején, őrszemeket állított. A barikádon belül eső kocsmákat és házmesterfülkéket őrszobákká alakították át. A zendülés egyébként a legokosabb katonai taktika szerint intézte dolgát. Remekül járt el, mikor a kiszögellésekkel és fordulókkal teli szűk, egyenetlen, tekervényes utcákra esett a választása; különösen a Vásárcsarnokok környékén, melynek utcahálózata szövevényesebb az erdőnél. Azt beszélték, hogy a Sainte-Avoye negyedben a Nép Barátainak társasága vette kezébe a felkelés irányítását. Megmotoztak egy embert, aki a Ponceau utcában esett el; Párizs térképét találták nála.

Valójában a zendülés igazi vezetője valami ismeretlen tettrekészség volt, amely a levegőben terjengett. Hirtelen lendülettel a felkelés fél kézzel barikádokat emelt, a másikkal pedig hatalmába kerítette majdnem valamennyi helyőrségi állomást. Három órába sem telt, s a felkelők futótűz módjára megrohanták és elfoglalták a jobb parton az Arzenált, a Place Royale-i elöljáróságot, az egész Marais-t, a popincourt-i fegyvergyárat, a Galiote-ot, a Château-d’Eau-t s minden utcát a Vásárcsarnokok környékén; a bal parton a Veteránok kaszárnyáját, a Sainte-Pélagie-t, a Maubert teret, a Deux-Moulins lőporraktárt és az összes sorompót. Délután öt órakor már kezükben volt a Bastille, a Lingerie, a Blanc-Manteaux; felderítőik a Victoire térig hatoltak, és a Nemzeti Bankot, a Petits-Péres kaszárnyát, a postapalotát fenyegették. Párizs harmadrésze a zendülők hatalmában volt.

A harc minden ponton gigászi méreteket öltött, és a lefegyverzéseknek, a házkutatásoknak és a sebtében megrohant fegyverkereskedések kifosztásának az lett az eredménye, hogy a kődobálással megkezdett küzdelem puskatűzzel folytatódott.

Esti hat óra tájban a Saumon-átjáró csatatérré vált. Egyik végén a zendülés állt, másikon a sorkatonaság. Közvetlen közelből, a rácsok mögül tüzeltek egymásra. Egy megfigyelő, egy álmodozó, e könyv szerzője közelről akarta látni a tűzhányót, és két tűz közé szorult az átjáróban. A golyók ellen nem védte más, mint azok a falból kidomborodó féloszlopok, amelyek a boltokat elválasztják egymástól; közel félóráig vesztegelt ebben a kényes helyzetben.

Közben riadót vertek, a nemzetőrök sebbel-lobbal öltözködtek és fegyverkeztek, a légiók kivonultak az elöljáróságokról, az ezredek a kaszárnyákból. Az Ancre-átjáróval szemben egy dobosba tőrt döftek. Egy másikat a Cygne utcában vagy harminc fiatalember támadott meg. A dobját beszakították, a kardját elvették. Egy harmadikat a Grenier-Saint-Lazare utcában megöltek. A Michel-le-Comte utcában egymás után három tiszt esett el. Több városi őr visszavonult, miután a Lombard utcában megsebesült.

A Cour-Batave előtt egy nemzetőr-alakulat vörös zászlót talált rajta a következő felirat: Köztársasági forradalom, 127. sz. Valóban forradalom volt?

A felkelés Párizs közepéből egyfajta óriási, tekervényes, kibogozhatatlan erődöt csinált. Itt volt a tűz fészke, nyilván itt volt a gordiusi csomó. Ami másutt folyt, csak csetepaté volt. Itt még nem harcoltak - már ez is azt bizonyította, hogy mindennek ezen a helyen kell eldőlnie.

Egyik-másik ezredben a katonák ingadoztak. Ez is hozzájárult a válság rémületes bizonytalanságához. A katonák emlékeztek, hogy micsoda éljenzéssel fogadta a nép 1830 júliusában az 53. gyalogezred semlegességét. Két rettenthetetlen és nagy háborúkban kipróbált férfi állott a csapatok élén: Lobau marsall és Bugeaud[967] tábornok, Bugeaud és Lobau együtt! Óriási őrjáratok - gyalogzászlóaljak, amelyeket egész nemzetőrszázadok fogtak közre - vállszalagos rendőrbiztossal az élükön indultak a felkelő utcák felderítésére. A felkelők őrszemeket állítottak az utcakereszteződésekre, és őrjárataik vakmerően a barikádokon kívül portyáztak. A két tábor szemmel tartotta egymást. A kormány egy egész hadsereggel a keze alatt habozott; az éjszaka közelgett, és kongani kezdett a Saint-Merry vészharangja. Az akkori hadügyminiszter, Soult marsall, aki ott volt Austerlitznél, komor arccal figyelte a fejleményeket.

Ezek a katonák, mint holmi vén tengerészek, megszokták a szabályszerű mozdulatokat, nincsen más tudományuk és vezetőjük, mint a taktika, a csatáknak ez az iránytűje; elveszítik tájékozódó képességüket, mikor szembekerülnek a népharagnak nevezett mérhetetlen tajtékzással. A forradalmak szelét nem lehet befogni a vitorlába.

A peremvárosok nemzetőrei sietve és nagy összevisszaságban gyülekeztek. A 12. könnyű ezred egyik zászlóalja futólépésben jött Saint-Denis-ből; Courbevoie-ból a 14. gyalogezred érkezett; a katonai főiskola a Carrousel diadalív környékén állította fel ütegeit; Vincennes-ből ágyúk voltak úton.

A Tuileriákban a trón körül megritkultak az udvaroncok. Lajos Fülöp derűs maradt.

V
Párizs eredetisége

Mint már mondottuk, két esztendő óta Párizs nem egy felkelést látott. Mi sem különösebb, mint Párizs arculata zendülés idején; a felkelő városnegyedek határain túl rendszerint teljes nyugalom honol. Párizs mindenhez hamar hozzászokik - hiszen csak egy zendülés! -, és Párizsnak annyi a dolga, hogy nem zavartatja magát ilyen csekélység miatt. Csak ilyen gigászi városok tárhatnak a szem elé hasonló látványt. Csak ilyen mérhetetlen övezetben fér meg egymással a polgárháború és valami furcsa nyugalom. Mikor a felkelés elkezdődik, mikor már hallani a riadót, peregnek a dobok, és fegyverbe szólítják a népet, a szatócs odavetve megjegyzi:

- Úgy látszik, hajba kaptak a Saint-Martin utcában.

Vagy:

- A Saint-Antoine külvárosban.

Gyakran egykedvűen hozzáteszi:

- Valahol arrafelé.

Később, mikor már kivehetők a sortüzek, és hallani a puskaropogás fülhasogató és hátborzongató zenebonáját, a szatócs megjegyzi:

- Mi az, kezdődik? Az ám, kezdődik a tánc!

Majd egy kis idő múlva, ha a zendülés terjed és közeledik, hanyatt-homlok bezárja a boltját, és gyorsan bebújik az egyenruhájába, azaz biztonságba helyezi az áruját, és vásárra viszi a bőrét.

A tereken, az átjárókon, a zsákutcákban puskatűzzel irtják egymást a harcolók; a barikádok többször is gazdát cserélnek; folyik a vér, a kartácstűz szitává lövi a vakolatot a házak homlokzatán, a golyók a hálószobákban ölik meg az embereket, a holttestek felhalmozódnak a kövezeten. Néhány utcával odább, a kávéházakból kihallatszik a biliárdgolyók csattogása.

A csatazajtól hangos utcáktól két lépésre kíváncsiak beszélgetnek és nevetgélnek; a színházak kitárják kapuikat, és bohózatokat játszanak. Bérkocsik kocognak; az emberek elmennek hazulról, mert étteremben akarnak vacsorázni, s ez az étterem néha éppen abban a városnegyedben fekszik, amely harcban áll. 1831-ben szünetet tartottak egy lövöldözésben, hogy átengedjenek egy lakodalmas menetet.

Az 1839. május 12-ei felkelés alatt, a Saint-Martin utcában egy kis rokkant öreg nemzetiszínű rongydarabbal feldíszített kézikocsit tologatott ide-oda a barikádok és a katonaság között. A kocsin valami folyadékkal töltött korsók voltak, és az öreg pártatlanul hol a kormánynak, hol az anarchiának kínálgatta az itókát.

Nincsen ennél különösebb valami; ez a párizsi zendülések sajátos vonása, amit hiába keresünk más fővárosokban. Két dolog kell ehhez: Párizs nagysága és vidámsága. Ez csak Voltaire és Napóleon városában lehetséges.

De mostan, az 1832. június 5-ei összecsapás során a nagyváros olyasmit érzett, ami talán erősebb volt nála: félt. Mindenütt, még a legtávolabbi, a legkevésbé „érdekelt” negyedekben is fényes nappal bezárultak a kapuk, az ablakok, a zsalugáterek. A bátrak fegyverkeztek, a gyávák elbújtak. A gondtalan járókelők és a dolgukra siető emberek eltűntek. Sok utca néptelen volt, mintha hajnali négy óra lett volna. Ijesztő részleteket adtak szájról szájra, baljós híreket terjesztettek. Mondogatták, hogy már az övék a Nemzeti Bank; - hogy csupán a Saint-Merry kolostornál hatszázán vannak, a templomban sáncolták el magukat; - hogy a sorkatonaság nem megbízható; - hogy Armand Carrel[968] meglátogatta Clauzel[969] marsallt, és a marsall azt mondta: „Állítsanak előbb talpra egy ezredet” - hogy Lafayette beteg, és mégis azt mondta nekik: „Rendelkezzenek velem. Bárhová mennek, magukkal megyek, csak legyen egy hely, ahová leülhessek” - hogy résen kell lenni; hogy akadnak majd emberek, akik éjszaka kifosztják a magányos házakat Párizs elhagyatott részein (ebben felismerhető volt a rendőrség, a kormányba oltott Anne Radcliffe[970] fantáziája); - hogy az Aubry-le-Boucher utcában egy üteget állítottak föl; - hogy Lobau és Bugeaud haditanácsot tart, és éjfélkor vagy legkésőbb hajnalban négy oszlop indul egyszerre a zendülés fészke ellen, az első a Bastille felől, a második a Saint-Martin kaputól, a harmadik a Gréve tér irányából, a negyedik a Vásárcsarnokokból; - de az is meglehet, hogy a csapatok kiürítik Párizst, és visszavonulnak a Mars-mezőre; - hogy nem tudni, mi történik, de az aztán nem vitás, hogy ez egyszer súlyos a dolog. Sokakat nyugtalanított Soult marsall tétovázása. Miért nem támad tüstént? Bizonyos, hogy a marsallt súlyos gondok gyötörték. Mintha az agg oroszlán valami ismeretlen szörnyeteget szimatolt volna a homályban.

Leszállt az est, a színházak zárva maradtak; az őrjáratok ingerült arckifejezéssel rótták az utcákat; megmotozták a járókelőket; letartóztatták a gyanús embereket. Kilenc órakor már több mint nyolcszáz személyt vették őrizetbe; zsúfolásig megtelt a rendőrkapitányság, a Conciergerie, a Force börtöne. A Conciergerie-ben - hogy külön említsük - a Párizs utcának nevezett hosszú, föld alatti folyosót borító szalmakötegeken tömegével szorongtak a foglyok. Lagrange,[971] a lyoni felkelés hőse bátor beszédekkel buzdította őket. A sok ember mocorgása miatt a szalma úgy zizegett, mint a záporeső. Másutt a foglyok az udvarokban feküdtek egymás hegyén-hátán a szabad ég alatt. Mindenütt aggodalom és valami reszketés, ami pedig szokatlan jelenség Párizsban.

Az emberek eltorlaszolták magukat a házakban; az asszonyok és anyák nyugtalankodtak; egyebet sem lehetett hallani: „Jaj, Istenem! Még mindig nem jött hazai” Csak hébe-hóba hallatszott a távolból egy-egy kocsi robogása. A küszöbről hallgatták a morajlást, a kiáltozást, a dulakodást, a tompa, összefolyó dübörgést, zajokat, melyekre azt mondották: „Ez a lovasság”, vagy: „Vágtató lőszerkocsik”, a kürtharsogást, a dobpergést, a puskaropogást és főleg a Saint-Merry vészharangjának gyászos kongását. Várták az első ágyúlövést. Fegyveres emberek bukkantak fel az utcasarkokon, „Hazamenni” - kiáltották és eltűntek. S az emberek siettek elreteszelni az ajtókat. „Mi lesz ennek a vége?” - mondogatták. Ahogy az éjszaka leszállt, mintha a zendülés félelmetes lobogása percről percre komorabb fénybe burkolta volna Párizst.

TIZENEGYEDIK KÖNYV
Az atom az orkánnal barátkozik

I
Némi felvilágosítás Gavroche költészetének eredetéről.
Egy akadémikus befolyása erre a költészetre

Abban a pillanatban, amikor a nép és a katonaság összecsapása az Arzenál előtt kirobbantotta a felkelést, visszakozó mozgás keletkezett a halottaskocsi nyomában haladó sokaságban, amely a körutak egész hosszában úgyszólván ránehezedett a gyászmenet élére. Rémületes visszaözönlés támadt. A tömeg megrendült, a sorok felbomlottak, mindenki indult, rohant, szökött, egyesek csatakiáltással ajkukon, mások a menekülés sápadtságával arcukon. A körutakat borító nagy folyam egy szempillantás alatt megoszlott, jobbra-balra áradt, s mint mikor megnyílnak a zsilipek, zuhatag módjára ömlött egyszerre kétszáz utcába. Ebben a pillanatban egy rongyos gyerek, aki a Ménilmontant utcán lépdelt lefelé - aranyesőgallyat tartott a kezében, az imént tépte a belleville-i dombokon -, egy zsibárus asszony kirakatában ócska nyeregpisztolyt pillantott meg. A virágos ágat a kövezetre dobta, és felkiáltott:

- Izé mama, kölcsönveszem a vacakját.

És elszaladt a pisztollyal.

Két perc múlva rémült polgárok csapata menekült az Amelot és a Basse utcán át. Szembetalálkoztak a gyerekkel, aki pisztolyával hadonászva énekelt:

Éjjel minden eltűnik,
Nappal újra feltűnik,
A polgár retteg ettől,
Az apokrif szövegtől,
Erénye szent betű
Tütü, sipkája, mint a tű

A kis Gavroche volt, amint éppen a csatába indult.

A körúton észrevette, hogy a pisztolynak nincs ravasza.

Kitől származott a dal,[972] melynek ütemére lépdelt, és a többi nóta, melyekre alkalomadtán szívesen rágyújtott? Nem tudjuk. Ki tudja? Talán tőle magától. Egyébként Gavroche igen jól ismerte a forgalomban levő népszerű dallamokat, s közéjük keverte saját csicsergését is. Mint afféle erdei manó és utcai csibész, egyveleggé gyúrta a természet és Párizs hangjait. A madarak műsorát a műhelyek műsorával házasította össze. Ismerte a festőinasokat, akiknek törzse az övével határos. Ha igaz, három hónapig nyomdászinas is volt. Egyszer Baour-Lormain úr,[973] a negyven halhatatlan egyike, valami üzenetet bízott rá. Gavroche írástudó gamin volt.

Egyébként Gavroche nem is sejtette, hogy azon az undok, esős éjszakán, mikor elefántjának vendégszeretetébe ajánlotta a két pockot, tulajdon testvéreinél látta el a gondviselés tisztét. Este a testvérei, reggel az apja: íme, így töltötte az éjszakát. A Ballets utcából jövet hajnalban sietve visszatért az elefánthoz, nagy szakértelemmel kiszedte belőle a két kölyköt, leleményesen valami reggelit rögtönzött, megosztotta velük, aztán eltávozott, rábízta őket az utcára, amely jó édesanyaként körülbelül őt magát is felnevelte. Elváláskor estére ugyanazon a helyen adott nekik találkát, és búcsúzóul a következő szónoklattal fordult hozzájuk: „Megyek a fenébe, azaz olajra lépek, vagy ahogy úri társaságban mondják, a távozás hímes mezejére lépek. Pockok, ha nem találjátok meg a papát-mamát, este gyertek vissza. Majd szerzek nektek kaját, és lefektetlek.” A két gyermek nem tért vissza. Talán valami rendőr felszedte és bekísérte, talán valami csepűrágó ellopta őket, vagy egyszerűen eltévedtek Párizs mérhetetlen útvesztőjében. A mai társadalom mélye tele van ilyen elveszett nyomokkal. Gavroche nem látta őket többé. Tíz-tizenkét hét telt el ama éjszaka óta. Nemegyszer megtörtént, hogy megvakarta feje búbját, és így szólt magában: „Hol a csudában lehetnek a gyerekeim?”

Közben pisztolyával a kezében eljutott a Pont-aux-Choux utcához. Észrevette, hogy az utcában már csak egyetlen bolt van nyitva, méghozzá - figyelemre méltó dolog! - egy cukrászda. Gondviselésszerű alkalom volt ez, hogy elfogyasszon még egy almás pitét, mielőtt nekivág az ismeretlennek. Gavroche megállt, végigtapogatta az oldalát, belenyúlt az órazsebébe, kiforgatta a zsebeit, de nem talált semmit, egy vasat sem. Kiáltozni kezdett: „Segítség!”

Keserves dolog, ha az ember elszalasztja az utolsó süteményt.

Gavroche mindazonáltal folytatta útját.

Kis idő múltán a Saint-Louis utcában járt. Amint áthaladt a Parc-Royal utcán, szükségét érezte, hogy kárpótolja magát az elérhetetlen almás pitéért, és megszerezte magának a roppant gyönyörűséget, hogy fényes nappal letépje a színházak falragaszait.

Kissé távolabb elhaladóban megpillantott egy csoport jól táplált egyént, akikben háziurakat szimatolt; vállat vont, és vaktában a következő epés bölcsességeket fröcskölte szanaszét:

- De kövérek ezek a tőkepénzesek! Tömik a bendőjüket, könyökig vájkálnak a jó ebédekben. Azt sem tudják, mire költik a pénzüket. Megzabálják! A hasukba temetik.

II
Gavroche menetel

Kakas nélküli pisztollyal az utca kellős közepén hadonászni oly jelentős közéleti szerep, hogy Gavroche lépésről lépésre egyre jobban nekitüzesedett. A Marseillaise foszlányait énekelte, s közben-közben torkaszakadtából kiabált:

- Minden rendben. Gyakran sajog a bal lábam, beleállt a reuma, de azért boldog vagyok, polgártársak. A polgárok vigyáznak a bőrükre, mert felforgató dalokat dörgölök az orruk alá. Mi a csendőr? Kakastollas. A kakas csípje meg, ne sértegessük a kakasokat. Már csak azért sem, mert nem bánnám, ha a pisztolyomnak kakasa volna. A körutakról jövök, barátaim, tyű, de befűtöttek, forr, habzik, bugyborékol a világ. Itt az idő, le kell szedni a fölit. Előre, honfiak! Öntözze szennyes vér a haza rögét! Szabadságért feláldozom szeretőmet, met-met, téged, kis Yvette, sebaj, sose halunk meg! Harcra, az áldóját! Torkig vagyok a zsarnoksággal.

Ebben a pillanatban egy arra haladó lándzsás nemzetőr felbukott a lovával. Gavroche letette a pisztolyt a kövezetre, talpra segítette a katonát, majd segített lábra állítani a lovat. Azután felszedte pisztolyát, és folytatta útját.

A Thorigny utcában csend és békesség honolt. Ez a - Marais-ra jellemző - közönye élesen elütött a körülötte morajló roppant zajtól. Négy vén szipirtyó társalgott az egyik küszöbön. Ami Skótországnak a boszorkány-trió, az Párizsnak a pletykásasszony-kvartett, és a „király leszel” baljós kijelentését Napóleon éppúgy meghallhatná a Baudoyer téren, mint ahogy Macbeth hallotta az armuyri avaron. Nagyjából ugyanaz a károgás volna.

A Thorigny utcai komaasszonyok csak a maguk dolgával foglalkoztak. A négy közül három házmesterné volt, egy pedig rongyszedő asszony, puttonnyal a hátán, szöges végű bottal a kezében.

Ahogy ott álltak, az ember azt hihette volna, hogy az öregség négy alakja, a roskatagság, a rokkantság, az összeomlás, a szomorúság öltött testet.

A rongyszedő asszony alázatos volt. Ebben a széljárta világban a rongyszedő köszön, a házmester pártfogol. Mert hát minden a szemétrakáson múlik, amely olyan, amilyennek a házmester akarja, lehet sovány is, kövér is, annak a szeszélye szerint, aki söpör. A seprű is lehet jóságos.

Ez a rongyszedő asszony nem volt hálátlan puttony. Rámosolygott - micsoda mosollyal! - a három házmesternére. Ilyen kijelentésekkel traktálták egymást:

- Aztán még mindig gonosz a macskája?

- Istenkém, a macska, tetszik tudni, a kutya természetes ellensége. A kutyák persze panaszkodnak.

- A lakók is.

- Pedig a macska bolhája nem bántja a lakókat.

- Nem nagy eset, hanem a kutya, az aztán veszedelmes. Volt egy esztendő, sose felejtem el, mikor annyi volt a kutya, hogy kénytelenek voltak kiszerkeszteni az újságba. Abban az időben történt, amikor a Tuileriákban nagy birkák húzták a római király kis kocsiját. Tetszik emlékezni a római királyra?

- Én a bordeaux-i herceget[974] szerettem.

- Én meg ismertem XVII. Lajost. Nekem ugyan drágább XVII. Lajos!

- A hús drága, Patagonné nagysád!

- Ah! Ne is említse. A mészárszék egy borzalom. A borzalmak borzalma. Csupa csontot kap az ember.

Ezen a ponton a rongyszedő asszony közbeszólt:

- Az üzlet pang, kedves hölgyeim. A szemétrakások siralmasak. Semmit sem dobnak el. Mindent megesznek.

- Vannak magánál szegényebbek is, Vargoulęme-né.

- Hát az igaz - felelte tisztelettel a rongyszedő asszony -, nekem legalább van állásom.

Itt szünet támadt, majd a rongyszedő asszony, engedve a kérdés ösztönének, amely az emberi természet alapja, hozzáfűzte:

- Reggel, mikor hazaérek, kiborítom a puttonyt, és következik a szoltírozás (valószínűleg válogatás). Csupa rakás a szobám. A rongyokat a kosárba dobom, a csutkákat egy vödörbe, a vásznat a szekrényembe, a gyapjút a fiókba, az ócska papirost az ablak sarkába, a megemészthető dolgokat a tányéromra, a törött ablakcserepeket a kandallóba, a kitaposott cipőket az ajtó mögé, a csontokat az ágyam alá...

Gavroche, aki a hátuk mögött állt és hallgatózott, egyszerre megszólalt:

- Hé, nénik, mit politizálnak itt maguk?

Négyszeres hurrogásból kavart szóáradat csapott össze a feje fölött:

- Már megint egy hazaáruló!

- Mi a fenét szorongat a markában? Egy pisztolyt!

- Nézze meg az ember, ez a rongyházi kölyök!

- Viszket az ülepe, ha nem buktat kormányt!

Gavroche méltóságon alulinak tartotta az ilyesmit, és megtorlásként beérte azzal, hogy hüvelykujjával felnyomta az orra hegyét, és két kezével orrot mutatott.

A rongyszedő asszony ráripakodott:

- Koszos csavargó!

Az, aki Patagonné nagysád névre hallgatott, megbotránkozva összecsapta a kezét:

- Biztos, hogy bajok lesznek. Az a kecskeszakállas taknyos a szomszédból, aki eddig minden reggel a rózsaszín főkötős babájával a karján vonult el előttem, ma reggel egy puskát ölelgetett, mikor elment hazulról. Bacheux-nétól hallottam, hogy a múlt héten forradalom volt, izé... hogy is hívják... Pontoise-ban. Most meg nézze csak ezt a szörnyeteg csibészt, pisztolya van! Azt mondják, hogy a Célestins téren nyüzsögnek az ágyúk. Hát hogyan kormányozzon a kormány ezekkel a mihasznákkal, hiszen máson sem jár az eszük, mint hogy abajgassák a világot, pedig végre kezdtünk egy kicsit megnyugodni a sok szerencsétlenség után, amit átszenvedtünk, te jóságos Isten, az a szegény királyné,[975] láttam, amikor vitték a kordén! És a tubák is megint megdrágul. Gyalázat! Biztos lehetsz, hogy megnézem, mikor levágják a nyakadat, te gazember!

- Mit szipogsz, muter? - mondotta Gavroche. - Töröld meg a tubáklesődet.

Ezzel odábbállt.

Mikor már a Pavél utcában járt, eszébe jutott a rongyszedő asszony, és így morfondírozott:

- Rosszul teszed, Guberáló mama, hogy szidod a forradalmárokat. Ez a pisztoly a te érdeked. Arra szolgál, hogy több ennivaló kerüljön a puttonyodba.

Egyszerre zajt hallott maga mögött: Patagon portásnő jött a nyomában, és illő távolságban öklét rázva rákiáltott:

- Te fattyú!

- Bánja a fene - mondta mély értelműen Gavroche.

Valamivel később a Lamoignon-palota elé ért. Itt elkurjantotta magát:

- Előre a csatába!

De hirtelen megrohanta a mélabú. Szemrehányó pillantást vetett a pisztolyára, mintha igyekezne jobb belátásra téríteni, és ezeket a szavakat intézte hozzá:

- De hogy sül el a dolog, ha te nem akarsz elsülni?

A kakas okozta bánattól egy kutya terelte el a figyelmét. Egy sovány uszkár sompolygott el mellette. Gavroche megszánta.

- Szegény kutyus - szólt hozzá -, talán hordót nyeltél, hogy minden abroncsod kilátszik?

Azután megindult Orme-Saint-Gervais felé.

III
Egy fodrász jogos felháborodása

A derék fodrász, aki elkergette a két kisfiút - Gavroche nyitotta meg számukra az elefánt atyai belsejét -, e pillanatban azzal volt elfoglalva a boltjában, hogy egy érdemrendes öreget borotvált, aki a Császárság alatt szolgált. Társalogtak. A fodrász természetesen a zendülésről beszélt a veteránnak, azután Lamarque tábornokról; Lamarque-ról pedig a császárra terelődött a szó. Ebből aztán afféle borbély-katona beszélgetés keveredett, hogy Prud’homme, ha jelen lett volna, nem mulasztotta volna el arabeszkekkel felcifrázni, és ezzel a címmel ellátni: A borotva és a szablya párbeszéde.

- Uram - kérdezte a fodrász -, hogy ült a császár a nyeregben?

- Rosszul. Nem tudott leesni. Nem is bukott le soha.

- Szép lovai voltak? Szép lovai lehettek.

- Mikor a keresztet kaptam tőle, jól megfigyeltem a lovát. Gyors lábú, hófehér kanca volt. Fülei szétállottak, háta mélyen ívelt, finom fején fekete csillag volt, a nyaka nagyon hosszú, a térdízületei erősek, az oldala domború, a válla lejtős, a tompora erőteljes. Tizenöt markosnál valamivel több lehetett.

- Csinos állat - jegyezte meg a fodrász.

- Őfelsége paripája volt.

A fodrász észrevette, hogy e kijelentés után helyénvaló egy kis szünet. Betartotta, majd folytatta:

- Ugyebár, uram, a császár csak egyszer sebesült meg?

Az öreg katona a szemtanú nyugodt fölényével válaszolt:

- A sarkán. Regensburgnál. Sohasem láttam úgy kicsípve, mint azon a napon. Mintha skatulyából vették volna ki.

- És ön, vitéz úr, ön bizonyára gyakran megsebesült?

- Mármint én? - szólt a katona. - Bah, szóra sem érdemes. Marengónál két kardcsapást kaptam a tarkómra, Austerlitznél egy golyót a jobb karomba, egy másikat a bal csípőmbe a jénai csatában, Friedlandnál egy szuronydöfést - ide ni -, Borodinónál hét vagy nyolc lándzsaszúrást, ahol ért, Lützennél egy gránátrepesz letépte az egyik ujjamat... és végül - ah! - Waterloonál egy kartácsgolyó fúródott a combomba. Ez az egész.

- De szép is a csata mezején meghalni! - kiáltott fel pindarosi lendülettel a fodrász. - Szavamra mondom, inkább szakítsa fel ágyúgolyó a hasamat, semhogy ágyban, párnák közt, betegségben, lassan, napról napra, orvosságoktól, borogatásokkal, beöntésekkel, orvos kezei közt kelljen elpatkolnom.

- Tisztelem a gusztusát - mondotta a katona.

Még be sem fejezte, mikor rettentő csörömpölés rázta meg a boltot. A kirakat egyik üvegtábláján egyszeriben csillagszerű repedések támadtak. A fodrász elsápadt.

- Szent Isten - kiáltotta -, itt van!

- Micsoda?

- Az ágyúgolyó.

- Itt van, tessék - mondta a katona.

És felvett valamit, ami a földön gurult. Egy kavics volt.

A fodrász a betört ablakhoz rohant, és még láthatta Gavroche-t, amint hanyatt-homlok iszkol a Sain-Jean piac felé. Mikor elhaladt a műhely előtt, Gavroche, akinek gyomra nem emésztette meg a két kisfiú esetét, nem állhatta meg, hogy jó napot ne kívánjon a fodrásznak. Egy követ vágott az ablakába.

- Tetszik látni! - üvöltött elkékülve az előbb még falfehér fodrász. - Merő gonoszságból csinálta. Bántottam én valaha ezt a kölyköt?

IV
A gyermek elképed az aggastyán láttán

Közben a Saint-Jean téren, ahol már lefegyverezték az őrséget, Gavroche felzárkózott egy csapathoz, melyet Enjolras, Courfeyrac, Combeferre és Feuilly vezetett. Nagyjából fel voltak fegyverkezve. Bahorel és Jean Prouvaire csatlakozott hozzájuk, és növelte a csapat létszámát. Enjolras-nak kétlövetű vadászpuskája volt, Combeferre kezében egy légiós sorszámmal ellátott nemzetőrpuskát tartott, és az övéből, a kigombolt kabát alól, két pisztoly kandikált elő; Jean Prouvaire-nek ócska lovassági mordálya, Bahorelnek karabélya volt, Courfeyrac pedig egy tőrösbot kivont pengéjével hadonászott. Feuilly meztelen szablyával a kezében az élen menetelt, és azt kiáltotta: „Éljen Lengyelország!”

Nyakkendő és kalap nélkül, ziháló lélegzettel, bőrig ázva, villámló szemekkel érkeztek a Morland rakpart felől, Gavroche nyugodtan megszólította őket:

- Hová megyünk?

- Csak gyere - mondta Courfeyrac.

Feuilly mögött Bahorel haladt, vagyis inkább ficánkolt, mint hal a zendülés vizében. Égőpiros mellényben feszített, ajkáról pattogtak a megsemmisítő kiszólások. Mellénye olyannyira feldúlta egy járókelő lelkét, hogy eszeveszetten felkiáltott:

- Jönnek a vörösök!

- A vörösök, a vörösök! - vágott vissza Bahorel.- Mit izgulsz, polgár? Én ugyan nem reszketek, ha pipacsot látok, és nem száll inamba a bátorságom, ha Piroskával találkozom. Hidd el, polgár, csak a szarvasmarha iszonyodik a vörös színtől.

Szeme egy falra tévedt, amelyen a világ legjámborabb falragasza díszelgett: tojásevési engedély, a párizsi érsek böjti pásztorlevele a „nyájához”.

- Nyájnak mondják szép szóval a csűrhét.

Letépte a falról a pásztorlevelet. Ez a cselekedet meghódította Gavroche-t. Ettől a perctől fogva tanulmányozni kezdte Bahorelt.

- Bahorel - jegyezte meg Enjolras -, nincs igazad. Békén hagyhattad volna a falragaszt, nem pásztorlevelekkel bajlódunk, feleslegesen fecsérled a haragodat. Takarékoskodj a készleteddel. Az ember nem tüzel vaktában, sem a puskájából, sem a lelkével.

- Ki-ki a maga módján, Enjolras - felelte Bahorel. - Ez a püspöki irkafirka sérti a szemem, nem kérek engedélyt, ha tojást akarok enni. A te műfajod a hideg lángolás; én mulatok. Egyébként nem pocsékolom az erőmet, hanem lendületet veszek, és ha letéptem azt a pásztorlevelet, Hercle![976] étvágygerjesztőül tettem.

A Hercle indulatszó szöget ütött Gavroche fejében. Minden alkalmat megragadott, hogy művelődjék, s ez a falragaszcsonkító kivívta a megbecsülését. Megkérdezte tőle:

- Mit jelent az, hogy Hercle?

- Így mondják latinul, hogy a kutya mindenségit.

Ebben a pillanatban Bahorel felismert egy sápadt, fekete szakállas fiatalembert, aki egy ablakból nézte a csoport felvonulását. Valószínűleg az A. B. C. Barátainak egyesületéhez tartozott. Bahorel felkiáltott hozzá:

- Ide gyorsan a töltényekkel! Para bellum.[977]

- Párat bele! Úgy bizony - mondta Gavroche, aki most már értett latinul.

Zajongó menet kísérte őket: botokkal és rohamkésekkel felfegyverkezett diákok, művészek, az aixi „Lopótök” fiatal tagjai, munkások, teherhordók; egyiknek-másiknak, mint Combeferre-nek, pisztoly volt dugva a nadrágjába. Ebben a csapatban menetelt egy aggastyán is, aki már nagyon öregnek látszott. Fegyvere nem volt, s noha olyan benyomást keltett, mint aki elmerült gondolataiban, ugyancsak szedte a lábát, hogy el ne maradjon. Gavroche észrevette.

- Hát ez meg kicsoda? - kérdezte Courfeyractól.

- Egy öreg.

Mabeuf úr volt.

V
Az aggastyán

Mondjuk el, mi történt.

Enjolras és barátai a Bourdon körúton a gabonaraktárak közelében voltak, amikor a dragonyosok támadtak. Enjolras, Courfeyrac és Combeferre azzal a csoporttal tartott, amely a Bassompierre utcába fordult be kiáltozva: „Föl a barikádra!” A Lesdigulééres utcában egy baktató aggastyán jött velük szemben.

Az atyafi azzal vonta magára a figyelmüket, hogy ide-oda támolyogva járt, mintha részeg lenne. Azonkívül a kalapját is a kezében tartotta, noha egész délelőtt esett az eső, és ebben a pillanatban is elég erősen zuhogott. Courfeyrac felismerte az öreg Mabeuföt. Ismerte, mert nemegyszer a kapujáig kísérte Mariust. Ismerte az öreg könyvbarát egyháztanácsos békességes szokásait és több mint félénk természetét. Elképedt, hogy itt látja ebben a forgatagban, a lovasrohamok tőszomszédságában, jóformán a lövöldözés kellős közepén, amint födetlen fővel sétál az esőben, a fütyülő golyók között. Megszólította tehát, s a huszonöt éves zendülő és a nyolcvanéves öreg közt a következő párbeszéd folyt le:

- Menjen haza, Mabeuf úr.

- Miért?

- Nagy csetepaté lesz.

- Rendben van.

- Kardcsapások, puskalövések, Mabeuf úr.

- Rendben van.

- Ágyúlövések.

- Rendben van. Maguk hová mennek?

- Elbánunk a kormánnyal.

- Rendben van.

És a nyomukba szegődött. Ettől a perctől fogva egy szót sem szólt többé. Lépése hirtelen határozottá lett. Munkások a karjukat nyújtották, de egy fejmozdulattal visszautasította a segítséget. Majdnem az első sorokig nyomult az oszlopban, olyan mozdulatokkal és arckifejezéssel, mint mikor valaki menetel, és közben alszik.

- Ez aztán megveszekedett ember! - susogták a diákok. A csoportban az a hír járta, hogy az öreg tagja volt a Konventnek, hogy egy vén királyölő csatlakozott hozzájuk.

A csapat befordult a Verrerie utcába. A kis Gavroche haladt az élen, mint valami trombitás, csakhogy trombitálás helyett torkaszakadtából énekelt. Ezt énekelte:

A Hold kibukkan épp a hegyben
- Erdőbe menni lenne kedvem,
Hallod-e, Miska! - szólt Maris.
Chatou-nak út
a gerle búg.
Egy istenkém, egy petákom, egy bakancsom, párja nincs.

Pipacspohárból - nagy tivornya!
Pirkadatkor magát leszopta
Harmatcseppel két haris.
Pitty-palatty
Passy alatt.
Egy istenkém, egy petákom, egy bakancsom, párja nincs

Volt két szegény kis tacskó farkas,
Mint két rigó, olyan vigalmas,
Kacagja a hiúz maga is.
Ni-ni-ni,
Medoni.
Egy istenkém, egy petákom, egy bakancsom, párja nincs.

Káromkodtak mind a ketten.
- Erdőbe menni lenne kedvem,
Hallod-e, Miska! - szólt Maris.
Cupp-cupp-cupp
Pantinig jut.
Egy istenkém, egy petákom, egy bakancsom, párja nincs.

Saint-Merry felé vették az útjukat.

VI
Regruták

A csoport percről percre nőtt. A Billettes utca táján egy magas termetű, őszes ember csatlakozott hozzájuk. Courfeyracnak, Enjolras-nak, Combeferre-nek feltűnt a férfi kemény és bátor arca, de egyikük sem ismerte. Gavroche pedig oly buzgón ügyködött - énekelt, fütyörészett, dudorászott, előrerohant, kakas nélküli pisztolyának agyával sorban dörömbölt a boltok redőnyein -, hogy észre sem vette ezt az embert.

A Verrerie utcában történetesen elhaladtak Courfeyrac kapuja előtt.

- Kapóra jött - mondotta Courfeyrac -, otthon felejtettem a pénztárcámat, meg a kalapomat is elveszítettem.

Kilépett a sorból, és egyszerre négy lépcsőfokot átugorva felrohant a lakásába. Ócska kalapot csapott a fejébe, és zsebre vágta az erszényét. Szennyes fehérneműje alól kihúzott egy négyszögletes ládát is, amely akkora volt, mint egy útibőrönd. Amint lefelé sietett, a házmesterné utánakiáltott:

- Nagyságos úr!

- Portásné, hogy hívják magát? - szólt vissza Courfeyrac.

A portásné elképedt.

- De hiszen tetszik tudni, én vagyok a házmesterné, Veuvain néni.

- Nohát, ha még egyszer nagyságos úrnak titulál, én nagyságos asszonynak fogom szólítani. Most pedig beszéljen. Mi a baj?

- Valaki beszélni akar önnel.

- Ki a fene?

- Nem ismerem.

- Hová bújt?

- A házmesterfülkébe.

- Vigye el az ördög! - csattant fel Courfeyrac.

- Csakhogy az illető már több mint egy órája várja önt.

Ugyanakkor egy fiatal, sovány, sápadt, kis termetű, szeplős munkásféle lépett ki a fülkéből; rongyos zubbony és foltozott kordbársony nadrág volt rajta, s noha inkább fiúruhába bújtatott leánynak látszott, mintsem férfinak, olyan hangon szólította meg Courfeyracot, amelyben aztán végképp nem volt semmi nőies.

- Marius urat keresem.

- Nincs itthon.

- Hazajön estére?

- Honnan tudjam?

És Courfeyrac hozzátette:

- Én bezzeg nem jövök haza.

A fiatalember a szeme közé nézett, és megkérdezte:

- Miért?

- Mert.

- Hová megy?

- Mi közöd hozzá?

- Akarja, hogy vigyem a ládáját?

- A barikádokra megyek.

- Megengedi, hogy magával menjek?

- Ha kedved tartja! - felelte Courfeyrac. - Az utca szabad, és a járda mindenkié.

Ezzel elrohant, hogy csatlakozzék a barátaihoz. Mikor utolérte őket, egyik társára bízta a ládát, hogy cipelje. Jó negyedóra telt el, mikorra észrevette, hogy a fiatalember valóban a nyomukba szegődött.

Egy csődület éppenséggel nem arra tart, amerre indul. Már kifejtettük, hogy valami szélroham sodrába kerül. Elhagyták a Saint-Merry-templomot és - maguk sem igen tudták, hogyan - a Saint-Denis utcában találták magukat.

TIZENKETTEDIK KÖNYV
Corinthe

I
Corinthe története alapítása óta

A párizsiak, akik ma a Vásárcsarnokok felől befordulnak a Rambuteau utcába, és jobb kéz felől, a Mondétour utcával[978] szemközt megpillantják egy kosárfonó boltját - a Nagy Napóleon képére formált kosár a cégére, alatta a következő felírással:

NAPÓLEON TETŐTŐL TALPIG
VESSZŐBŐL FONVA

- nemigen sejtik, hogy alig harminc esztendeje milyen rettenetes jelenetek színhelye volt ez a környék.

Itt húzódott a Chanvrerie utca, melyet a régiek Chanverrerie utcának írtak, és itt volt a Corinthe-hoz címzett híres vendégfogadó.

Az olvasó nyilván emlékszik mindarra, amit már elmondottunk a barikádról, amely ezen a helyen épült, s amelynek hírét egyébként elhomályosította a Saint-Merry-templom melletti torlasz. Most erre a nevezetes, de ma már a feledés mélységes éjszakájába süllyedt Chanvrerie utcai barikádra fogunk némi fényt vetni.

Az elbeszélés világosságának kedvéért a waterlooi csatával kapcsolatban már használt egyszerű eszközhöz folyamodunk. Aki meglehetősen pontos képet kíván magának alkotni a háztömbökről, amelyek ebben a korszakban a Saint-Eustache-templom közelében, a Vásárcsarnokok északkeleti szögletében, a mai Rambuteau utca torkolatánál emelkedtek, képzeljen egy nagy N betűt, melynek csúcsa a Saint-Denis utcát érinti, talpa pedig a Vásárcsarnokokon nyugszik. Az N egyik függőleges szára a Grande-Truanderie utca, másik a Chanvrerie utca lenne, összekötő szára pedig a Petite-Truanderie utca vonalán húzódna. Az öreg Mondétour utca nyakatekert ívben szelte át a három szárat, mégpedig úgy, hogy a négy utca labirintusszerű összefonódásának sikerült a háromszáz négyszögölnyi területen - egyfelől a csarnokok és a Saint-Denis utca, másfelől a Cygne utca és a Pręcheurs utca között - hét házcsoportot, hét furcsán szabott, különböző nagyságú, ferdén álló, mintegy vaktában odavetett szigetet létrehoznia, melyeket, mint valami kőtömböket a kőfaragó műhelyében, szűk rések választottak el egymástól.

Szűk réseket mondunk, s nincs is találóbb kifejezés e sötét, összenyomott, zegzugos sikátorokra, melyeket nyolcemeletes ódon épületek szegélyeztek. A házak oly rozzantak voltak, hogy a Chanvrerie és a Petite-Truanderie utcában az épületeket a homlokzatok közé ékelt gerendák gyámolítottak. Az utca keskeny volt, de a csatorna széles, a járókelő mindig nedves kövezeten haladt pinceszerű boltok, abroncsokkal körülvett vaskos sarokkövek, botrányos szemétrakások, hatalmas ősrégi vasrácsokkal felszerelt kapubejáratok közt. A Rambuteau utca mindezt megsemmisítette.

A Mondétour név pompásan érzékelteti ezt az egész szemétdombot kacskaringós útvonalaival. Kissé távolabb, még jobban kifejezte a Mondétour utcába torkolló Pirouette utca neve.

Ha a járókelő befordult a Saint-Denis utcából, láthatta, hogy a Chanvrerie utca lépésről lépésre szűkebbre szorul előtte, mintha valami elnyúló tölcsérbe jutott volna. Az egyébként igen rövid utca végén, a Vásárcsarnokok felől, magas házsor zárta el az útját, és azt hihette volna, hogy zsákutcába került, ha jobbra és balra nem vesz észre két sötét árkot, amelyen át kimenekülhet. Ez a két árok volt a Mondétour utca; egyfelől a Pręcheurs utcába, másfelől a Cygne utcába és a Petite-Truanderie utcába vezetett. Ennek a zsákutcafélének a mélyén, a jobb oldali árok sarkán egy házat pillantott meg az ember, amely alacsonyabb volt a többinél, és mint valami hegyfok ugrott ki az utcára.

Ebben a csupán kétemeletes házban virult háromszáz esztendő óta egy híres vendégfogadó. A kocsma ugyanazt a helyet verte fel vidám lármájával, amelyről az öreg Théophile[979] is megemlékezett két verssorában:

Rémes csontváza itt lebeg
A bús-szerelmes ifjúnak, ki felköté magát.

A hely előnyös volt, a kocsmárosok apáról fiúra követték egymást benne.

Mathurin Régnier[980] idején a vendégfogadó a Rózsafa nevet viselte, s mivel akkoriban a rébuszok divatja járta, egy rózsaszínűre festett faoszlop volt a cégére.[981] A múlt században a derék Natoire[982] - egyike azoknak a játékos mestereknek, akiket a mai merev iskola lenéz -, miután jó néhányszor ugyanannál az asztalnál csípett be, amelynél egykor Régnier is felöntött a garatra, hálából egy korinthusi szőlőfürtöt festett a rózsaszínű faoszlopra. A kocsmáros örömében megváltoztatta a cégtábla feliratát is. Aranyos betűkkel a szőlőfürt fölé odafestette: A korinthusi szőlőhöz. Ebből származott a vendégfogadó későbbi neve: Corinthe. Mi sem természetesebb az iszákosok ajkán, mint az ellipszis, a kihagyás, a rövidítés nyelvtani figurája. Az ellipszis a mondat részeg tántorgása. A Corinthe név lassacskán száműzte a Rózsafát. A kocsmáros-dinasztia utolsó tagja, Hucheloup apó már a hagyományt sem ismerte, és kékre mázoltatta az oszlopot.

Egy terem a földszinten a söntéssel, egy másik terem az emeleten, ahol a biliárdasztal állott, fából épült csigalépcső a mennyezetbe vágott feljáróval, bor az asztalokon, füst a falakon, fényes nappal égő gyertyák - hát ilyen volt a vendéglő. A földszinti teremből csapóajtóval lezárt lépcső vezetett a pincébe. Az Hucheloup család a második emeleten tanyázott. A lakásukba vezető lépcsőre, azaz inkább létrára csupán az első emeleti nagyterem falába rejtett ajtó szolgált. A tető alatt két padlásszoba volt: a cselédlányok vacka. A konyhának a földszinten, az ivóhelyiség mellett jutott hely.

Hucheloup apó talán vegyésznek született, tény azonban, hogy szakács lett belőle; az ember nemcsak ivott, de evett is a kocsmájában. Hucheloup egy nagyszerű ételt talált fel, amit csak nála lehetett fogyasztani. A találmány a töltött ponty volt, vagy ahogy ő nevezte: a carpes au gras, a zsíros ponty. Az ételt faggyúgyertya vagy XVI. Lajos korából származó lámpa világánál ették, olyan asztalokon, amelyeken a terítőt szögekkel ráerősített viaszosvászon helyettesítette. A város túlsó végéről is eljöttek hozzá. Hucheloup egy szép napon helyénvalónak látta, hogy felhívja a járókelők figyelmét konyhájának „különlegességére”, fekete festékbe mártott egy ecsetet, s mivel helyesírása is éppen olyan eredeti volt, mint a főztje, a következő figyelemre méltó feliratot rögtönözte a falra:

CARPES HO GRAS

Az egyik télen a záporok és a jeges viharok szeszélye letörölte az S betűt az első szó végéről és a G betűt a harmadik szó elejéről. Ez maradt:

CARPE HO RAS[983]

Az idő és az eső jóvoltából a szerény konyhaművészeti hirdetés mély bölcsességgé alakult át.

Így derült ki, hogy Hucheloup apó franciául ugyan nem tud, de tud latinul. Így történt, hogy konyhája filozófiát fiadzott, s holott csupán a böjtöt akarta lóvá tenni, horatiusi magaslatokra emelkedett. Különösen az volt meglepő, hogy az új felírás sem mondott mást, mint a régi: térj be a kocsmámba!

Ma már mindez a múlté. A Mondétour útvesztőt már 1847-ben bontani kezdték, a labirintusba széles rést ütöttek, s alkalmasint ma már semmi sincs belőle. A Chanvrerie utca és a Corinthe eltűnt a Rambuteau utca kövezete alatt.

Mint már mondottuk, a Corinthe volt Courfeyrac baráti körének egy találkozó-, ha ugyan nem gyülekezőhelye. A Corinthe-ot Grantaire fedezte fel. Először a Carpe Horas miatt tért be a kocsmába, majd a Carpes au gras vonzotta. Ittak, ettek, kiabáltak; keveset fizettek, rendetlenül fizettek, egyáltalán nem fizettek, mégis mindig szívesen látták őket. Hucheloup apó derék ember volt.

Noha Hucheloup, amint éppen megállapítottuk, derék ember volt, bajszának tanúsága szerint a marcona csaplárosok közé tartozott. Mulatságos változat a kocsmáros műfajban. Morcos arckifejezéssel járt-kelt, mintha meg akarná félemlíteni a klienseit, zsörtölődött azokkal, akik betértek hozzá, s olyan képet vágott, mint aki szívesebben belekötne a vendégeibe, semmint kiszolgálja őket. Mégis fenntartjuk állításunkat, hogy mindenkit szívesen látott. Ez a furcsasága sok vendéget szerzett a lebujnak, s fiatalembereket vonzott oda, akik ilyeneket mondogattak egymásnak: „Gyere, nézzük meg, hogyan dohog Hucheloup apó.” Úgy viselkedett, mint valami vívómester, s egyszerre csak harsányan felkacagott. Derék fickó érdes burokban. Komikus lényeg tragikus köntösben. Kedvét lelte benne, hogy ráijesszen az emberre, körülbelül úgy, mint ama bizonyos, pisztoly formájú burnótszelence. Ha elsütik, nem dörren, hanem az orrot csiklandozza. Felesége, Hucheloup anyó, nagyon csúnya, szakállas teremtés volt.

1830 táján Hucheloup apó elhalálozott. Vele sírba szállt a zsíros ponty titka. Vigasztalhatatlan özvegye továbbra is nyitva tartotta a vendéglőt. De a konyha elfajzott, és förtelmesen rossz lett, a bor pedig, amely mindig pocsék volt, ihatatlan. Courfeyrac és barátai mindazonáltal továbbra is eljártak a Corinthé-ba - kegyeletből, mondotta Bossuet.

Özvegy Hucheloup-né hamar kifulladó, alaktalanra hízott asszony volt, tele vidéki emlékekkel. Kiejtése azonban enyhítette történeteinek ízetlenségét. Merőben eredeti szavajárásával fűszerezte falusi és tavaszi visszaemlékezéseit. Egykoron abban lelte örömét - erősítgette -, ha hallgathatta „a tengelyizék csicsergését a lócérnásban”.

Az első emeleti helyiség, az „étterem”, zsámolyokkal, székekkel, padokkal, asztalokkal zsúfolt hosszú szoba volt; egy rozzant, sánta biliárdasztal is állt benne. A csigalépcsőn lehetett ide feljutni, amely a terem sarkában egy fedélzeti lejáratra emlékeztető négyszögletes nyílásba torkollt.

E termet egyetlen szűk ablak és egy állandóan égő mécses világította meg. Olyan volt, mint valami lomtár. A négylábú bútorok úgy viselkedtek, mintha három lábuk lett volna. A fehérre meszelt falak minden ékessége a következő négysoros vers volt, amely Hucheloup-né asszonyság dicséretét zengte:

Tíz lépésről csoda, de kettőről boszorkány.
Ékes szemölcs lakik világraszóló orrán,
Félő, hogy hirtelen megcirógat vadul,
Vagy hogy egy szép napon az orra porba hull.

Ezt szénnel firkantotta valaki a falra.

Hucheloup-né asszonyság, noha az arckép hű volt, reggeltől estig a legnagyobb lelki nyugalommal járt-kelt a költemény előtt. Két szolgálólány, Csipetke és a Szalonka - becsületes nevüket soha senki sem ismerte - segített Hucheloup-nénak az asztalokra hordani a kocsisborral megtöltött kancsókat és a különféle kotyvalékokat, amiket cserépcsészékben szolgáltak fel a kiéhezett vendégeknek. A vastag, gömbölyű, vörös hajú, rikácsoló Csipetke - a megboldogult Hucheloup egykori kedvenc szultánája - csúnyaságában túltett a mitológia bármely szörnyetegén, de mivel úgy illik, hogy a szolgáló elmaradjon úrnője mögött, mégsem volt oly rút, mint Hucheloup mama. Szalonka nyurga, törékeny leányzó volt, fehér, mint aki fehérvérűségben szenved, karikás szemmel, leragadó szemhéjakkal, mindig sápadt és levert, mintha idült kimerültségben szenvedne; elsőnek kelt, utolsónak feküdt le, csendben és szelíden kiszolgált mindenkit, a másik szolgálót is, miközben valami álmatag mosoly derengett át a fáradtságán.

A kassza fölött tükör is díszelgett.

Mielőtt az ember belépett az étterembe, az ajtón ez a krétával odafirkantott verssor - Courfeyrac műve - ötlött a szemébe:

Fizess, ha tudsz, és egyél, ha mersz.

II
Bevezető vigasság

Laigle de Meaux, mint tudjuk, inkább Jolynál tanyázott, mint máshol. Úgy volt a lakással, mint madár az ággal. A két barát együtt élt, együtt evett, együtt aludt. Mindenük közös volt, egy kissé még Musichetta is. Olyanok voltak, mint azok, akiknek bizonyos szerzetesrendben bini a nevük. Június 5-én elmentek reggelizni a Corinthe-ba. Jolynak eldugult az orra, erős náthában szenvedett, amit Laigle kezdett elkapni tőle. Laigle elnyűtt ruhát viselt, Joly azonban jól volt öltözve.

Körülbelül reggel kilenc óra lehetett, amikor benyitottak a Corinthe ajtaján. Felmentek az emeletre. Csipetke és Szalonka fogadta őket.

- Osztrigát, sajtot és sonkát - rendelkezett Laigle.

Ezzel letelepedtek egy asztalhoz. A kocsma üres volt, csak ők ketten voltak vendégek. Szalonka, amint megismerte Jolyt és Laigle-t, egy palack bort tett az asztalra.

Az első osztrigáknál tartottak, mikor a lépcső nyílásából felbukkant egy fej, és megszólalt egy hang:

- Erre jártam. Az utcán a Brie-sajt finom szaga csapta meg az orromat. Bejöttem.

Grantaire volt. Fogott egy zsámolyt, és az asztalhoz ült. Szalonka, amint meglátta Grantaire-t, két palack bort tett az asztalra. Ez összesen három volt.

- Két üveggel akarsz meginni? - kérdezte Laigle Grantaire-től.

- Te jótét lélek a sötét lelkek közt! - kiáltott fel Grantaire. - Hasra eshet-e a férfi két palack előtt?

A többiek evéssel kezdték. Grantaire ivással. Fél üveggel azon nyomban leeresztett a garatján.

- Lyukas a gyomrod? - szólt Laigle.

- Neked meg a könyököd - mondta Grantaire.

S miután kiürítette poharát, hozzáfűzte:

- Ó, szárnyaló gyászbeszédek szónokának[984] dicső névrokona, rongyos a ruhád!

- Remélem is - vágott vissza Laigle. - így jól megférünk egymással, a kabátom meg én. Velem ráncosodik, testhez áll, idomtalanságomhoz idomul, semmiben sem feszélyez, cinkosa a mozdulataimnak, csak a melengetését érzem. A régi kabát olyan, mint a régi barát.

- Ez bár igaz - vágott bele Joly a párbeszédbe. - Bagab is azt mondom.

- A körútról jössz, Grantaire? - kérdezte Laigle.

- Nem.

- Joly meg én az imént láttuk elvonulni a menet elejét.

- Bombás látvány! - mondta Joly.

- De csendes ez az utca! - kiáltott fel Laigle. - Ki hinné, hogy Párizs fenekestül felfordult? Mennyire meglátszik, hogy valamikor csupa kolostor volt errefelé! De Breul és Sauval felsorolják őket, meg Lebeuf abbé is.[985] Egyik a másikat érte. Csak úgy nyüzsgött a sok barát, sarusok és mezítlábasok, megnyírtak és szakállasok, szürkék, feketék és fehérek, franciskánusok, minoriták, kapucinusok, régi augusztinusok... Hemzsegett tőlük a környék.

- Ne beszéljünk szerzetesekről! - vágott közbe Grantaire. - Az embernek vakarózhatnékja támad.

Majd felcsattant:

- Pfuj! Rossz osztrigát nyeltem. Hogyisne fogna el megint a hipochondria! Az osztriga romlott, a szolgálók rondák. Gyűlölöm az emberiséget. Az imént a Richelieu utcában elmentem a Nemzeti Könyvtár előtt. Az a könyvtárnak nevezett nagy rakás osztrigahéj elveszi a kedvemet a gondolkodástól. Mennyi papiros! Mennyi tinta! Mennyi irkafirka! Mi mindent összeírtak! Ki volt az a mafla, aki azt mondotta, hogy az ember tollatlan kétlábú állat? Azután meg találkoztam egy csinos fiatal leánnyal, egy ismerősömmel, aki méltó a Floréal névre, mert oly szép, mint a tavasz. El volt ragadtatva, lelkendezett, a mennyországban járt, odáig volt a boldogságtól a nyomorult, mert tegnap egy förtelmes himlőhelyes bankár arra méltatta, hogy leereszkedjék hozzá. A nő - sajna! - minden illatnál jobban kedveli a dohányillatot; a macska nemcsak verebekre, hanem egerekre is vadászik. Ez a leányzó alig két hónapja illedelmesen éldegélt a padlásszobájában, kis rézkarikákat erősített a vállfűzők gomblyukaiba - hogyan is nevezik ezt a munkát? Mindegy. Varrogatott, tábori ágyon aludt, nyugton maradt a virágcserepe mellett, elégedett volt. Most hát bankárné lett belőle. Az átalakulás ma éjszaka ment végbe. Reggel, mikor találkoztam vele, sugárzott a jókedv erről az áldozati bárányról. És ami különösen visszataszító: a szajha ma is éppolyan szép volt, mint tegnap. A bankárja nem volt az arcára írva. A rózsa annyiban különb vagy silányabb az asszonynál, hogy meglátszik rajta a hernyó nyoma. Ah! Nincs erkölcs a földön, tanúm rá a mirtusz, a szerelem jelképe, az alma, amely magjával kis híján megfullasztotta Ádám apánkat, és a fügefalevél, a szoknya nagypapája. Ami pedig a jogot illeti, akarjátok tudni, hogy mi a jog? A gallok Clusiumra[986] pályáznak, Róma védelmébe veszi Clusiumot, és megkérdi a gallusokat, hogy mi bajuk Clusiummal. Brennus[987] így felelt: Az a bajunk, ami nektek Albával, az, amit Fidenae szemére hánytok, ugyanaz, amit az ekvuszok, a volszkok, a szabinok vétettek ellenetek. Szomszédaitok voltak. A clusiumiak a mi szomszédaink. Mi is úgy értjük a szomszédságot, mint ti. Ti elraboltátok Albát, mi elvesszük Clusiumot. Róma azt mondta: „Nem veszitek el Clusiumot!” Brennus erre bevette Rómát. Aztán odavágta: „Vae victis!” Hát ez a jog. Ah, de sok ragadozó állat van a világon! Mennyi sas! Mennyi sas! Libabőrös tőle a hátam.

Joly felé nyújtotta a poharát, aki megtöltötte. Grantaire felhajtotta; beszédét jóformán félbe sem szakította ez a pohár bor, melyet senki sem, még maga sem vett észre.

- Brennus, aki elragadja Rómát, sas; a bankár, aki elragadja a grizettet, sas. Az egyik éppoly arcátlan, mint a másik. Tehát ne higgyünk semmiben. Csak a borban az igazság. Bármi legyen a véleményed, pártold a sovány kakast, mint Uri kanton, vagy a kövér kakast, mint Glaris kantonja, egyre megy - igyál! A körútról, felvonulásról és más efféléről beszéltek. Így hát megint forradalom lesz? Csodálkozom, hogy a Jóisten ennyire szűkében van az eszközöknek. Minden pillanatban neki kell állnia, hogy megkenje az események tengelyét. Döcög a kocsi, elakadnak a kerekek. Hamar egy forradalmat! A Jóistennek mindig mocskos a keze ettől a csúnya kulimásztól. Az ő helyében én egyszerűbben csinálnám a dolgokat, nem kellene minden pillanatban felhúznom a szerkezetet, simán vezetném az emberiséget, szemről szemre horgolnám a tényeket, anélkül, hogy elszakítanám a fonalat, nem lenne szükségem pótkerekekre, szükségmegoldásokra, nem kellene rendkívüli számokat beiktatnom a műsoromba. Két motor hajtja azt, amit ti haladásnak neveztek: az emberek és az események. Csakhogy, sajna, időről időre szükségessé válik a rendkívüli. Emberben, eseményben a régi színtársulat már nem áll a helyzet magaslatán; az emberek közt lángelmére, az események közt forradalomra van szükség. A nagy véletlen törvényszerű; a dolog rendje nem tud meglenni nélküle, és ha az ember az üstökösök megjelenését nézi, azt kell hinnie, hogy az égnek magának is szüksége van vendégszerepben fellépő színészekre. Mikor legkevésbé várja az ember, Isten egy meteort plakátol a mennybolt falára. Valami furcsa csillag jelenik meg, jelentőségét óriási farok húzza alá. És Caesar belehal. Brutus leszúrja a késével, Isten fejbe kólintja az üstökössel. Jön! Jön! Már itt is van a sarki fény, megérkezett a forradalom. Fellép a nagy ember; 1793 óriási betűkkel, Napóleon a főszerepben, az 1811-es üstökös[988] a nagy szenzáció. Ó, a gyönyörű kék falragasz, csak úgy lángolnak rajta a váratlan csillagok. Csinn-bumm! Rendkívüli műsor. Meresszétek a szemeteket, maflák. Fékevesztett minden, a csillag is, meg a dráma is. Jóságos Isten, ez már sok, és mégsem elég. Mintha ezek a kivételes eszközök a kimeríthetetlen gazdagságot bizonyítanák, holott szegénységről árulkodnak. Barátaim, a gondviselés fűhöz-fához kapkod. Mit bizonyít a forradalom? Hogy az Isten kutyaszorítóba került. Államcsínyhez folyamodik, mert a jelen és a jövő között megszakadt a folyamatosság, és mert ő, az Isten, nem tudta összebogozni a fonal két végét, nem volt hozzá tehetsége. Ez bezzeg megerősít engem Jehova vagyoni állapotáról alkotott feltevésemben. Ha az ember elnézi azt a rengeteg szűkölködést fent és lent, a sok kicsinyeskedést, garasoskodást, fukarkodást és nincstelenséget az égen és a földön, kezdve a madártól, akinek nincsen egy betevő szem kölese, egészen jómagamig, akinek nem jut százezer frank évjáradék, ha az ember látja a rongyos emberi sorsot, sőt a királyi sorsot is, amelyet kötélből fonnak - példa rá a felakasztott Condé herceg -, és a telet, amely nem más, mint lyuk a zeniten, amerre a szél befúj, ha látom, hogy hasad a hajnal bíborpalástja a dombtetőn, ha elnézem a harmatcseppet, ezt a hamis gyöngyöt, a zúzmarát, ezt a drágakőutánzatot, a széttépett emberiséget, a toldott-foldott eseményeket, a nap foltjait, a hold fogyatkozásait, a mindenfelől kiáltó nyomorúságot - akkor élek a gyanúperrel, hogy Isten nem gazdag. Gazdagnak látszik, a külszín mutatós, ez igaz; de érzem, hogy anyagi zavarokkal küzd. Forradalmat rendez, mint ahogy bált ad a kereskedő, amikor üres a kasszája. Ne a külszín szerint ítéljük meg az isteneket. A mennybolt aranykárpitja mögött koldusszegény világot sejtek. A teremtésben csőd lappang. Ezért vagyok elégedetlen. Látjátok, ma június ötödike van, és már majdnem beesteledett. Reggel óta lesem, hogy előbújjon a nap, de csak nem jön, s fogadni merek, hogy egész nap nem fogja idetolni a képét. Pontatlan, mint egy rosszul fizetett kereskedősegéd. Igen, minden rosszul van elrendezve, semmi sem vág össze, hitvány tákolmány ez a vén világ; az ellenzékhez pártolok. Minden rosszul megy, a világmindenség bosszantó valami. Úgy vagyunk vele, mint a gyerekekkel; aki kívánja gyereket, annak nincs, aki pedig nem akarja, annak van. Mindent összevéve: kiborulok. Ráadásul ez a kopasz Laigle de Meaux is sérti a szememet. Megaláz a gondolat, hogy egykorú vagyok ezzel a tarfejűvel. Egyébként csak bírálok, nem sértegetek. A világ olyan, amilyen. Nincsenek gonosz szándékaim, csupán lelkiismeretem megnyugtatására beszélek. Fogadd, Örökkévaló Atya, megkülönböztetett nagyrabecsülésem kifejezését! Ah! Az Olimpus minden szentjére és a paradicsom minden istenére mondom, nem arra születtem, hogy párizsi legyek, azaz hogy labda módjára ide-oda pattanjak két labdaütő között, a tekergők csoportjától a hangoskodók csoportjához! Arra születtem, hogy török legyek, és naphosszat elnézzem a csacska keleti nők pompás egyiptomi táncát, mely buja, mint az ártatlan kamasz álma; vagy arra, hogy Beauce vidéki paraszt legyek, vagy velencei nemesember szépséges donnák körében, vagy német fejedelmecske, ki egy fél bakával járul hozzá a germán konföderáció hadseregéhez, és szabad idejét azzal tölti, hogy harisnyáit szárítgatja a sövényen, vagyis birodalmának határain! Hát ilyen sorsra születtem én! Igenis, törököt mondtam, és nem szívom vissza. Nem értem, hogy általában mi kivetnivalót találnak a törökökön. Mohamednek van jó oldala is. Tisztelet-becsület a hurikkal megrakott szerájok és az odaliszkokkal benépesített paradicsomok feltalálójának! Ne szidalmazzuk az iszlámot, az egyetlen vallást, amely tyúkketrecekkel ékes! Igyunk rá, tétovázás nélkül. Rettentő ostobaság a világ. Most meg úgy látszik, hogy verekedni készül a sok hülye, szétvereti a cifferblattját, lemészároltatja egymást a nyár kellős közepén, prairial havában,[989] holott belekarolhatna egy nőcskébe, hogy kisétáljon a mezőre és szagolgassa annak az óriási csészének az illatát, amelyben a lekaszált fű a tea. Valóban, az emberek túlságos sok butaságot követnek el. Ócska török lámpát láttam az imént egy zsibárus boltjában, s ettől bölcs gondolatom támad: ideje volna, hogy világosság gyúljon az emberiség agyában. No tessék, már megint szomorú vagyok! így jár az ember, ha egy osztriga és egy forradalom cigányútra téved a torkában! Gyászba borulok. Ó, rémséges vén világ! Az ember törekszik, növekszik, verekszik, lefekszik, öregszik.

Az ékesszólás e rohama után Grantaire-t megérdemelt köhögési roham fogta el.

- A forradalomból jut eszebbe - szólalt meg a náthás Joly -, úgy látszik, hogy Barins dényleg szerelbes.

- Tudod, kibe? - kérdezte Laigle.

- Deb.

- Nem?

- Deb, ha boddob!

- Marius szerelmes! - kiáltott fel Grantaire. - Szinte látom. Marius afféle köd, s alighanem valami lenge párával találkozott. Marius a költők fajtájából való. Aki költőt mond, bolondot ért. Tymbraeus Apolló[990] Marius és a Máriája vagy Mariskája vagy Marcsája fura egy szerelmespár lehet. Képzelem, miféle szerelem az. Merő révület, melyben elfeledkeznek csókolózni. Szüzesség a földön, de egyesülés a végtelenben. Érzékekkel felruházott lelkek. A csillagokkal hálnak együtt.

Grantaire nekilátott a második palacknak, és talán nekilátott volna a második szónoklatnak is, mikor a lépcső négyszögletes nyílásából egy új alak bukkant fel. Egy rongyos, nagyon kis termetű, sárga, hegyes orrú, élénk szemű, bozontos hajú fiú, aki még tízéves sem lehetett. Át volt ázva, és nagyon elégedettnek látszott.

A gyermek, noha nyilvánvalóan egyikük sem ismerte, hármuk közül habozás nélkül Laigle de Meaux-t szólította meg.

- Ön Bossuet úr? - kérdezte.

- Ez a becenevem - válaszolta Laigle. - Mit akarsz?

- Tessék. Egy magas szőke megszólított a körúton: Ismered Hucheloup mamát? - Persze hogy ismerem - feleltem -, Chanvrerie utca, az öreg özvegye. Erre azt mondta: Fuss oda. Ott találod Bossuet-t, mondd neki a nevemben azt, hogy A-B-C. Meg akarta tréfálni önt, ugye? Tíz sout adott.

- Joly, adj kölcsön tíz sout - szólt Laigle, majd Grantaire-hez fordulva: - Grantaire, adj kölcsön tíz sout.

A húsz sout Laigle odaadta a gyereknek.

- Köszönöm, uram - mondta a kisfiú.

- Hogy hívnak? - kérdezte Laigle.

- Navet vagyok, Gavroche barátja.

- Maradj itt - szólt Laigle.

- Reggelizz velünk - mondta Grantaire.

- Nem lehet - válaszolta a gyerek -, dolgom van a felvonulásban, én kiabálom, hogy „Le Polignackal!”.

És nagyot kanyarítva maga mögé a lábával, ami minden lehetséges köszönés közt a legtiszteletteljesebb, odábbállott.

Ahogy a gyerek kitette a lábát, Grantaire megragadta a szót:

- Ez a tömény gamin. A gamin műfaj, sok változatot ismer. Az ügyvéd-gamin a fullajtár, a szakács-gamin a kukta, a juhász-gamin a bojtár, a lakáj-gamin a groom, a matróz-gamin a hajóinas, a katona-gamin a kisdobos, a festő-gamin az ecsetmosó, a kereskedő-gamin a vizesnyolcas, az udvaronc-gamin az apród, a király-gamin a trónörökös, az isten-gamin pedig a bambino.[991]

Közben Laigle gondolataiba merült, majd halkan megszólalt:

- A. B. C, azaz: Lamarque temetése.

- A magas szőke pedig Enjolras, aki értesít téged - jegyezte meg Grantaire.

- Elmegyünk? - kérdezte Bossuet.

- Esik az eső - szólalt meg Joly. - Arra esküdtebb, hogy tűzbe begyek, arra deb, hogy vízbe is. Deb akarok begdáthásodni.

- Én itt maradok - mondta Grantaire. - Jobb szeretem a reggelit, mint a halottaskocsit.

- Lezárom a vitát: maradunk - szólt Laigle. - No, hát akkor igyunk. Egyébként az ember azzal még nem mulasztja el a felkelést, hogy elmulasztja a temetést.

- Ah! A felkelés; abban benne vagyok! - kiáltott fel Joly.

Laigle a kezét dörzsölte:

- Most pedig helyrepofozzuk az 1830-as forradalmat. Való igaz, hogy nem a népre volt szabva.

- Nekem ugyan édes mindegy a ti forradalmatok - mondta Grantaire. - Nem gyűlölöm a mostani kormányzatot. Hálósipkával mérsékelt korona. Esernyőben végződő jogar.[992] Tényleg, erről jut eszembe, hogy amilyen idő járja, Lajos Fülöp ma kétféle célra is használhatja királyi pálcáját. A pálcarésszel lesújthat a népre, az esernyőrésszel pedig védekezhet az eső ellen.

A teremre homály borult, a hatalmas felhők végképp elűzték a világosságot. A kocsmában nem volt senki, az utca is üres volt; mindenki elment megnézni, hogy „mi történik”.

- Dél van vagy éjfél? - csattant fel Bossuet. - Az ember az orráig sem lát. Világosságot, Csipetke.

Grantaire bánatosan nyakalta a bort.

- Enjolras semmibe vesz engem - morogta. - Enjolras azt mondhatta: Joly beteg, Grantaire részeg, Bossuet-nek üzent. Ha értem jön, vele tartottam volna. Az ő baja! Nem fogok elmenni a temetésre.

Miután így határozott, Bossuet, Joly és Grantaire nem mozdult többé a kocsmából. Délután két óra felé az asztalt, melyen könyököltek, üres üvegek borították. Két szál gyertya égett az asztalon, az egyik egy tökéletesen megzöldült ócska réz gyertyatartóban, a másik egy megrepedt palack nyakában. Grantaire ivásra ösztönözte Jolyt és Bossuet-t, Bossuet és Joly pedig ismét jókedvre derítette Grantaire-t.

Hogy Grantaire-nél maradjunk, ő már délben túljutott a boron, ezen a nagyon középszerű álomforráson. A komoly iszákosoknál a bor csupán erkölcsi sikert arat. A részegségben kétféle mágiát különböztethetünk meg: a fehéret és a feketét. A bor még csak a fehér mágia. Grantaire a vakmerő álomivók fajtájához tartozott. Nem hátrált meg a legfélelmetesebb részegség elől sem; vonzotta a lábai alatt megnyíló sötét verem. Faképnél hagyta a palackokat, és megragadta a kancsót. A kancsó maga az örvény. Grantaire azt akarta, hogy az alkonyat homálya boruljon az agyára; ópium vagy hasis nem volt a keze ügyében, így hát a borzalmas pálinka-barna sör-abszint keverékhez, a legrettenetesebb kábulatok forrásához folyamodott. Ebből a három gőzből, a sörből, a pálinkából, az abszintból gomolyog elő az álmos köd, amely elborítja a lelket. Az éji pillangó belefullad a hármas alvilági homályba; a nyálkás gomolygásból, amely mintha denevérszárnyakká sűrűsödne; három néma fúria - a Lidércnyomás, az Éjszaka és a Halál - bontakozik ki, és ott lebeg az álomba mélyedt Psyché felett.

Grantaire még nem jutott el ehhez a gyászos állapothoz; távolról sem. Hallatlanul jókedvű volt, és Joly meg Bossuet kontrázott neki. Koccintgattak; Grantaire torz testtartással toldotta meg gondolatainak és szavainak excentrikus hangsúlyozását; bal öklét méltóságteljesen a térdére támasztotta, karját derékszögben behajlította, és kibontott nyakkendővel egy zsámolyon lovagolva, jobb kezében teli pohárral a következő ünnepélyes szavakat vetette oda Csipetkének, a kövér szolgálónak:

- Tárják ki a palota kapuját! Legyen mindenki tagja a Francia Akadémiának, és legyen mindenkinek joga megcsókolni Hucheloup-né asszonyt! Igyunk!

Majd Hucheloup mama felé fordult, és hozzátette:

- Ódon hölgy, kit megszentelt a hagyomány, jer közelebb, hogy bámulhassalak!

Joly felkiáltott:

- Csipetke és Szalonka, de adjatok többet iddi Grantaire-nek. Őrült subbákat költ. Eszeveszett tékozlásábad reggel óta bár két frank kiledzvenöt centibes-nak hágott a nyakába.:

Grantaire vette át a szót:

- Ki akasztotta le engedelmem nélkül a csillagokat, hogy ide tegye gyertyának az asztalra?

Bossuet, bár tökrészeg volt, megőrizte nyugalmát. A nyitott ablak párkányára ült, hogy az eső a hátát verje, s közben két barátján pihentette a szemét.

Hirtelen zajongást, siető lépteket és Fegyverre! kiáltásokat hallott maga mögött. Megfordult, és a Saint-Denis utcában, a Chanvrerie utca végén elhaladóban megpillantotta Enjolras-t puskával a kezében, Gavroche-t a pisztolyával, Feuillyt a kardjával, Courfeyracot a szablyájával, Jean Prouvaire-t a muskétájával, Combeferre-t a puskájával, Bahorelt a karabélyával, és az egész felfegyverzett s viharzó gyülekezetet, amely nyomukba tódult.

A Chanvrerie utca nemigen volt hosszabb egy puskalövésnél. Bossuet szócsövet rögtönzött két kezével a szája elé, és lekiáltott:

- Courfeyrac! Courfeyrac! Hahó!

Courfeyrac meghallotta a kiáltást, észrevette Bossuet-t, néhány lépést tett a Chanvrerie utcában, és visszakiáltott:

- Mit akarsz? - Szavai keresztezték Bossuet kérdését:

- Hová mégy?

- Barikádot emelni - felelte Courfeyrac.

- Hát akkor legyen itt! Ez a jó hely! Itt csináld!

- Igazad van, Aigle - szólt Courfeyrac.

És Courfeyrac intésére a csoport betódult a Chanvrerie utcába.

III
Grantaire-re ráborul az éjszaka

Bossuet valóban csodálatosan alkalmas helyet jelölt meg. Kiöblösödő utcabejárat, összeszűkülő és zsákutcában végződő házsorok, az utca mélyén a Corinthe beszögellése; a Mondétour utca jobbra és balra könnyűszerrel elzárható, támadás csakis a Saint-Denis utca felől, tehát csupán szemtől szembe és nyílt terepen lehetséges. A kapatos Bossuet szemmértéke felért a józan Hannibál pillantásával.

A csoport bezúdulására az egész utcát rémület fogta el. Egyetlen járókelő sem akadt, aki nyomban el ne tűnt volna. Villanásnyi időbe sem telt és elöl-hátul, jobbra-balra, a földszinttől a tetőig minden bezárult; a boltok és a műhelyek, a kapuk és az ablakok, a zsalugáterek és a padlásszobák, mindenféle rendű és rangú ablaktáblák. Egy rémült öregasszony két ruhaszárító rúddal matracot erősített az ablak elé, hogy ezzel védekezzen a golyók ellen. Csak a kocsmaépület maradt nyitva, mégpedig csupán azért, mert a tömeg oda tódult be.

- Jaj, Istenem! Jaj, Istenem! - sóhajtozott Hucheloup mama.

Bossuet lesietett Courfeyrac elé.

Joly, aki az ablakhoz állt, lekiáltott:

- Courfeyrac, bér neb hoztál esernyőt? Bég begfázol.

Közben néhány pillanat alatt húsz vasrudat téptek le a kocsma homlokzatának rácsairól, és tízölnyi területen felszaggatták az utca kövezetét. Gavroche és Bahorel menet közben megragadták és felfordították egy Anceau nevű mészégető taligáját, amelyen három, mésszel telt hordó volt. A hordókat kőrakások alá helyezték. Enjolras felemelte a pince csapóajtaját, és özvegy Hucheloup-né minden üres hordója a meszeshordók mellé került. Feuilly legyezők finom lemezeinek festéséhez szokott ujjaival két hatalmas terméskőrakást halmozott fel a hordók és a taliga megerősítésére. E terméskövek is váratlanul kerültek elő, mint a többi - senki sem tudta, honnan. Egy szomszédos ház homlokzatából kiszedték a gyámfákat, és a hordókra fektették. Mire Bossuet és Courfeyrac visszatért, az utcát fele szélességben már embernél magasabb torlasz zárta el. Semmi sem fogható a nép kezéhez, ha olyan építésről van szó, amely rombolva épít.

Csipetke és Szalonka beállt a dolgozók közé. Szalonka törmelékekkel megrakodva jött-ment. Kimerültségét most a barikád szolgálatába állította. Úgy hordta fel a köveket, mint ahogy a bort szokta felszolgálni: álmos arckifejezéssel.

Egy omnibusz haladt el az utca végén. Két fehér ló húzta.

Bossuet átugrott a kőrakásokon, a kocsi után vetette magát, megállította, letessékelte az utasokat, kezét nyújtotta a hölgyeknek, kiadta a kalauz útját, és a lovakat kantárszáron vezetve, a kocsival tért vissza a torlaszhoz.

- Omnibusz nem haladhat el a Corinthe előtt - mondotta. - Non licet omnibus adire Corinthum.[993]

Egy pillanat múlva a kifogott és szabadjára eresztett lovak a Mondétour utcában kocogtak, az oldalára döntött omnibusz pedig elzárta az utca még szabadon álló oldalát.

Hucheloup-né asszony, akinek lelkét teljesen feldúlták az események, az első emeleten keresett menedéket.

Tekintete megzavarodott, nézett, de nem látott, s közben halkan kiáltozott. A rémület hangos kiáltásai nem merészkedtek elő a torkából.

- Itt a világ vége - mormogta.

Joly egy csókot lehelt Hucheloup mama vastag, vörös és ráncos nyakára, s így szólt Grantaire-hez:

- Kedveseb, a női nyakat én bindig valami végtelenül finob dolognak tartottab.

Grantaire azonban már a lelkesültség legemelkedettebb táján szárnyalt. Mikor Csipetke felment az emeletre, Grantaire derékon ragadta, és elnyújtott kacagások közt az ablakhoz tuszkolta.

- Csipetke ronda! - üvöltötte. - Rútabbról álmodni sem lehet! Csipetke Kiméra. Halljátok születésének titkát. Egy gótikus Pygmalion,[994] aki a katedrálisok vízokádó szörnyeit faragta, egy szép napon beleszeretett egyik alkotásába, a legeslegborzalmasabba. Kérlelte a Szerelmet, hogy keltse életre. Így keletkezett Csipetke. Nézzétek meg, polgártársak! A haja ólomkromát színű, mint Tiziano[995] kedveséé, de azért derék leányzó. Kezeskedem érte, hogy jól fog harcolni. Minden jó leányban egy hős veszett el. Huchelpup mamát pedig kipróbált vitéznek tartom. Tanúm rá a bajsza. A férjétől örökölte. Huszár a javából. Ő is harcolni fog. Csipetkével másodmagával megfutamítja a kültelki hadakat. Bajtársak! Meg fogjuk dönteni a kormányt, szent igaz, mint ahogy igaz, hogy tizenöt közbeeső sav van a margarinsav és a hangyasav közt. Egyébként nekem ugyan mindegy! Uraim, az apám mindig gyűlölt, mert nem értettem a matematikát. Én csak a szerelmet és a szabadságot értem. Grantaire vagyok, a jó fiú. Pénzem sohasem volt, nem szoktam hozzá, hogy legyen, minélfogva nem is éreztem soha a hiányát, de ha gazdag lettem volna, többé nem lettek volna szegények! Majd meglátták volna! Ó, ha a jószívű embernek tömött erszénye volna! Mennyivel jobban menne minden! Elképzelem Krisztust Rothschild vagyonával! Mennyi jót tenne! Csipetke, csókoljon meg! Kegyed érzéki és szemérmes hölgy! Orcája nővéri csókra termett, de ajka szerető csókjáért epekedik.

- Csend legyen, te boroshordó! - szólt rá Courfeyrac.

- Igric vagyok és a virágjátékok mestere![996] - felelte Grantaire.

Enjolras, aki puskával a kezében a torlasz tetején állott, felemelte szigorú arcát. Enjolras, mint tudjuk, spártai jellem és puritán lélek volt. Thermopylénél meghalt volna Leonidásszal, és Droghedát felperzselte volna Cromwell-lel.

- Grantaire! - kiáltotta. - Kotródj innen, aludd ki másutt a részegségedet. Ez itt a mámor helye, de nem a részegségé. Ne becstelenítsd meg a barikádot.

Ez az ingerült kijelentés sajátságos hatással volt Grantaire-re. Mintha egy pohár hideg víz loccsant volna az arcába. Mintha hirtelen kijózanodott volna. Leült, rákönyökölt egy asztalra, mely az ablak mellett állott, kimondhatatlanul szelíd pillantást vetett Enjolras-ra, és így szólt hozzá:

- Tudod, hogy hiszek benned.

- Eredj a fenébe.

- Engedd, hogy itt aludjam.

- Aludj máshol! - kiáltotta Enjolras.

Grantaire azonban nem vette le róla gyengéd és zavaros tekintetét, és így válaszolt:

- Hadd aludjam itt, mindhalálig.

Enjolras megvető pillantással mérte végig:

- Nem tudsz te, Grantaire, se hinni, se gondolkodni, se akarni se élni, se meghalni.

Grantaire komoly hangon felelt:

- Majd meglátod.

Még néhány érthetetlen szót dadogott, azután feje nehézkesen az asztalra hanyatlott, és - elég gyakori jelenig a részegség második szakaszában, amelybe Enjolras hirtelen és nyersen beletaszította - nyomban elaludt.

IV
Kísérlet özvegy Hucheloup-né megvigasztalására

Bahorel odavolt az elragadtatástól a barikád miatt. Felkiáltott:

- Levetkőztettük az utcát! Milyen takaros!

Courfeyrac, miközben már-már szétszedte a kocsmát, azon volt, hogy megvigasztalja az özvegy kocsmárosnét:

- Nem tetszett-e panaszkodni nemrégiben, Hucheloup néni, hogy a rendőr felírta és megbüntette, mert Szalonka az ablakban porolt valami ágyszőnyeget?

- De igen, drága Courfeyrac úr. Jaj, Istenem, csak nem hajítja ezt az asztalt is arra a borzalmas micsodára? A szőnyeg, az még hagyján, hanem a száz frank büntetés, amit azért fizettem a kormánynak, mert egy virágcserép a padlásszoba ablakából az utcára esett! Hát nem szörnyű?!

- No látja, Hucheloup néni, most megbosszuljuk magát.

Hucheloup mama szemlátomást nemigen értette, hogy mi a haszna abból az elégtételből, amelyben éppen részesítik. Olyasforma elégtételt érzett, mint az egyszeri arab asszony, aki pofont kapott a férjétől, és bosszút lihegve rohant panaszt tenni az apjához: - Apám, sértéssel kell megtorolnod a férjem sértését. - Az apja megkérdezte: - Melyik arcodra kaptad a pofont? - A balra. - Az apa erre lekent egyet az asszony jobb arcára, és így szólt: - Meg lehetsz elégedve. Mondd meg a férjednek, hogy ő pofon verte a lányomat, én meg pofon ütöttem a feleségét.

Az eső elállt. Újabb felkelők érkeztek. Munkások kis hordóban puskaport hoztak zubbony alá rejtve, azután vitriolos üvegekkel megrakott szatyrot, két vagy három farsangi fáklyát és egy kosarat, színültig tele a „király ünnepéről megmaradt” lampionokkal. A nevezett ünnepet nemrégiben, május elsején rendezték.

Azt mesélték, hogy a muníciót egy Pepin nevű szatócs küldi a Saint-Antoine külvárosból. Leütötték a Chanvrerie utca egyetlen utcai lámpáját, az egyetlen lámpát a Saint-Denis utcában, majd összetörték a környék minden lámpáját a Mondétour utcában, a Cygne utcában, a Pręcheurs, a Grande- és a Petite-Truanderie utcákban.

Enjolras, Combeferre és Courfeyrac irányított mindent. Most már két barikád épült egyidőben. Mindkettő a Corinthe épületére támaszkodott; derékszögben futottak össze. A nagyobbik a Chanvrerie utcát, a másik a Cygne utca felől a Mondétour utcát zárta el. Az utóbbi, igen keskeny torlaszt csupán hordókból és kockakövekből rakták. Mintegy ötven munkás dolgozott az építésén, vagy harmincnak fegyvere is volt, mert idejövet egy tételben kikölcsönözték egy fegyverkereskedés készletét.

Képzelni sem lehet különösebb és tarkabarkább csapatot. Az egyik mellényben feszített, lovassági karddal a kezében és két nyeregpisztollyal az övében; a másik ingujjra vetkőzött, fején kerek kalap, oldalán lőportartó; a harmadik mellét kilenc papírrétegből rögtönzött vért borította, és szíjgyártó árral volt felfegyverkezve. Egyikük így kiáltott: „Irtsuk ki őket az utolsó szálig, és haljunk meg, ha kiütik kezünkből a szuronyt!” Ennek nem is volt szuronya. Egy másik a kabátjára csatolta fel a nemzetőrségtől származó bőrszíjzatot és tölténytáskát, melynek fedelén vörös fonállal kivarrva ez a felírás ékeskedett: Közrend. Egy csomó puska nemzetőrségi légiók sorszámával, kevés kalap, semmi nyakkendő, sok meztelen kar, néhány lándzsa... És mindehhez képzeljük hozzá a sokféle arcot, a legkülönbözőbb korú férfiakat, a sápadt arcú kamaszt és a napbarnított kikötőmunkást. Mindnyájan sietve dolgoztak, s miközben egymás kezére jártak, a kilátásokról beszélgettek: hogy reggeli három óra táján segítség érkezhet, hogy az egyik ezred biztosan hozzájuk pártol, hogy egész Párizsban kitör a felkelés. E félelmetes kijelentésekbe valami szívélyes közvetlenség vegyült. Egymás nevét sem tudták, mégis mintha testvérek lettek volna. A nagy veszedelmek szépsége, hogy a napvilágra hozzák az ismeretlenek testvériségét.

A konyhában tüzet gyújtottak, megolvasztották a kocsma egész ónedény-készletét, a kannákat, a kanalakat, a villákat, és öntőformában golyókat gyártottak belőlük. Tettek-vettek, és közben az ivásról sem feledkeztek meg. Az asztalokat sörét borította, gyutacsok és borospoharak hevertek egymás hegyén-hátán. A biliárdteremben Hucheloup mama, Csipetke és Szalonka ócska vászondarabokból tépést csinált. Mindegyik nőre másként hatott a rémület: az egyiket mintha fejbe kólintották volna, a másikat kifullasztotta, a harmadikat fölvidította. Ijedten nézték a három felkelőt, aki munkájukban segített nekik, pedig a három bajuszos, szakállas, torzonborz legény oly ügyesen tépdeste a vásznat, hogy varróleány sem csinálhatta volna jobban.

A magas termetű férfi, akit Courfeyrac, Combeferre és Enjolras abban a pillanatban vett észre, mikor a Billettes utca sarkán a csapathoz csatlakozott, a kis barikád építésén dolgozott, és hasznos munkát végzett. Gavroche a nagy torlasznál serénykedett. A fiatalember pedig, aki a házmesterfülkében várta Courfeyracot, és Marius felől érdeklődött, körülbelül abban az időben tűnt fel, mikor felborították az omnibuszt.

Gavroche teljes lendületben volt, és sugárzott a boldogságtól. A buzdító szerepét vállalta magára. Jött és ment, felmászott a torlaszra, lejött, ismét felkapaszkodott, sürgölődött, sziporkázott. Mintha azért lett volna, hogy lelket öntsön a többiekbe. Mi űzte-hajtotta? A nyomor. Szárnya volt talán? Igen, az öröm. Gavroche valóságos forgószél volt. Mindig őt lehetett látni, folyton az ő hangját lehetett hallani. Betöltötte a levegőt, egyszerre volt jelen mindenütt. Már-már bosszantó jelenlét: nem volt megállás a közelében. Az óriás torlasz érezhette, hogy megvetette rajta a lábát. Zaklatta az őgyelgőket, ösztökélte a lustákat, buzdította a fáradtakat, felizgatta a mélázókat, az egyiket jókedvre derítette, a másikat lendületbe vitte, a harmadikat haragra lobbantotta, mindenkit mozgásra serkentett, itt egy diákkal ingerkedett, ott egy munkással csipkelődött, amott lecsapott, egy pillanatra megállt, majd ismét fellebbent, röpködött a forgatag és a megfeszített munka fölött, ideszökkent, odaszökkent, dongott, zümmögött, és hajszolta a roppant forradalmi fogatot, mint a légy a lovat La Fontaine meséjében.[997]

Kicsi karjai örökmozgó gép módjára működtek, kis tüdejéből szakadatlan harsogás tört elő:

- Rajta! Gyerünk azokkal a kövekkel! Gyerünk azokkal a hordókkal! Gyerünk azokkal az izékkel! Hol van még? Ide egy kosár törmelékkel, tömjük csak be ezt a lyukat! Kicsi még a barikádunk. Magasabbra vele! Mindent ide, mindent bele, ami belefér. Üsd szét azt a házat. A torlasz olyan, mint az ezerjófűtea. Nesze, fogd ezt az üvegajtót.

Erre már felcsattantak az építők:

- Üvegajtót! Mi a fenét csináljunk azzal az üvegajtóval, kisöreg?

- Öreg, aki mondja! - vágott vissza Gavroche. - Üvegajtó a barikádon, az még csak a kitűnő dolog. A támadást ugyan nem hárítja el, de a megrohanást jócskán megnehezíti. Hát még sohasem csórtatok almát olyan kertből, ahol üvegcserepek védték a falak tetejét? Az üvegajtó majd kioperálja a nemzetőr tyúkszemét, ha fel akar mászni a barikádra. Úgy bizony. Alamuszi holmi az üveg. De nektek sincs ám, bajtársak, valami dús képzelőerőtök!

Egyébként változatlanul roppant dühös volt kakas nélküli pisztolya miatt. Hol ehhez, hol ahhoz fordult, és követelőzött:

- Puskát! Puskát akarok! Miért nem kapok puskát?

- Gyereknek puskát! - szólt Combeferre.

- Miért ne? Talán 1830-ban nem volt puskám, mikor összevesztünk X. Károllyal?

Enjolras vállat vont.

- Előbb a férfiaknak jusson, aztán majd a gyerekek is kapnak.

Gavroche rátarti mozdulattal megfordult, és így felelt:

- Ha előttem esel el, átveszem a tiédet.

- Gamin! - szólt Enjolras.

- Tacskó! - válaszolt Gavroche.

Egy eltévedt ficsúr őgyelgett az utca végén. Felbukkanása más irányba terelte a beszélgetést.

Gavroche rákiáltott:

- Tartson velünk, fiatalúr! Hát semmit sem teszünk a jó öreg hazáért?

A ficsúr elszelelt.

V
Előkészületek

A korabeli újságok tévedtek, mikor azt mondták, hogy a Chanvrerie utcai barikád, ez a - szerintük - csaknem bevehetetlen építmény elérte a környező házak első emeletét, átlagos magassága valójában nem volt több hat-hét lábnál. Úgy épült, hogy a harcosok tetszés szerint eltűnhettek mögötte, vagy kibukkanhattak mögüle, sőt belülről, négy sor lépcsőzetesen kiképzett kőpárkány segítségével fel is hághattak a tetejére. A kockakő-rakások és hordók közé ékelt gerendákból, az Anceau-tól elvett taliga és a felfordított omnibusz kerekei közé erősített, deszkából rakott, vészesen meredező külső oldala felől a barikád megközelíthetetlennek látszott. A torlaszoknak a kocsmától legtávolabb eső vége és a házak fala közt rést hagytak, hogy egy ember éppen átbújhatott rajta; így közlekedni is lehetett. Az omnibusz rúdja egyenesen felfelé meredt, kötelek tartották ebben a helyzetben; a rúdon vörös zászló lobogott a barikád felett.

A Mondétour utca kis barikádja a kocsma épülete mögött húzódott, és így nem volt látható. A két torlasz együttesen valóságos erődöt alkotott. Enjolras és Courfeyrac nem tartották célszerűnek, hogy eltorlaszolják a Mondétour utca másik végét is, amely a Pręcheurs utcán át a Vásárcsarnokokra nyílik; nyilván arra gondoltak, hogy esetleg összeköttetést kell teremteniük a külvilággal, attól pedig nemigen kell tartaniuk, hogy a nehezen megközelíthető és veszedelmes Pręcheurs sikátoron át éri őket támadás.

Ha eltekintünk ettől a szabadon maradt kijárattól, melyet Folard a maga hadászati stílusában futóároknak nevezett volna, és ha nem vesszük figyelembe a Chanvrerie utcára szolgáló keskeny rést, a barikád belseje a kocsma éles beszögellésével olyan volt, mint egy minden oldalról körülzárt szabálytalan négyszög. Alig húszlépésnyi köz maradt a nagy gát és az utca végét lezáró házak közt, mondhatjuk tehát, hogy a torlasz ezekre a lakókkal telezsúfolt, de a pincétől a padlásig elreteszelt házakra támaszkodott.

Egy órába sem telt, s a munka zavartalanul elkészült, anélkül hogy akár csak egyetlen medvebőr kucsma vagy szurony felbukkant volna a maroknyi bátor férfiú közelében. Az a néhány polgár, aki a zendülésnek ebben az órájában még bemerészkedett a Saint-Denis utcába, ugyancsak megkettőzte a lépteit, ha a Chanvrerie utcába kukkantva megpillantotta a torlaszt.

Mikor a két torlasz elkészült, és már a zászlót is kitűzték, egy asztalt cipeltek ki a kocsmából, és Courfeyrac felállt rá. Enjolras előhozta a négyszögletes ládát, Courfeyrac felnyitotta. Töltényekkel volt tele. Erre a látványra a legbátrabbak sorain is valami borzongás futott végig. Egy pillanatra csend támadt. Courfeyrac mosolyogva osztotta szét a töltényeket.

Mindenkire harminc jutott. Többen saját puskaporukat szedték elő, és nekiláttak, hogy a frissen öntött golyókkal újabb töltényeket készítsenek. A puskaporos hordócska pedig külön asztalt kapott az ajtó közelében; későbbre tartogatták.

Közben a riadó szüntelenül pergett, és körbejárta Párizst, de a dobpergés végül csak valami egyhangú morajként zúgott fülükben, amit már észre sem vettek. A zaj gyászos hullámai hol közeledtek, hol távolodtak.

Ki-ki megtöltötte a puskáját vagy karabélyát, valamennyien egyszerre, sietség nélkül, ünnepélyes komolysággal. Enjolras három őrszemet állított fel a barikádokon túl, egyet a Chanvrerie utcában, a másodikat a Pręcheurs utcában, a harmadikat a Petite-Truanderie utca sarkán.

Így hát felépült a barikád; az őrhelyeket kijelölték, a puskákat megtöltötték, az őrszemeket felállították; a felkelők magukra maradtak a félelmetes utcákban, ahol már senki sem járt, a néma, kihalt házak között, melyekben lélek sem mozdult; s miközben rájuk borultak a szürkület árnyai, a homály és a csend közepett, melyben valami tragikus, valami rettenetes dolog közeledését érezhették, ott álltak elszigetelten, fegyveresen, elszántan, nyugodtan, és vártak.

VI
Várakozás közben

Mivel töltötték az időt a várakozás óráiban? El kell mondanunk, mert ez is történelem. Mialatt a férfiak töltényeket és az asszonyok tépést csináltak, mialatt egy öblös fazékban golyók öntésére szánt olvasztott ón és ólom füstölgött a tűzhelyen, miközben lövésre tartott fegyverrel őrszemek vigyáztak a barikádra, és Enjolras, kinek semmi sem terelhette el a figyelmét, ellenőrizte az őrszemeket, Combeferre, Courfeyrac, Jean Prouvaire, Feuilly, Bossuet, Joly, Bahorel és még néhányan megkeresték egymást, és mintha diákbeszélgetéseik legbékésebb órái tértek volna vissza, töltött puskájukat székükhöz támasztva a fedezékké alakított kocsma egyik sarkába húzódva, e szép fiatalemberek, akik oly közel jártak utolsó órájukhoz, szerelmes vers elmondásába fogtak.

Miféle vers volt ez? Íme:

Emlékszel még a fiatal korunkra?
Mily boldog voltál akkor énvelem.
Egymásért vert a szívünk, azt se tudva,
Hogy más is van, mint jókedv s szerelem.

Amikor kettőnk éveinek száma
Együttvéve nem tett ki negyvenet,
És szegényes, kicsiny padlásszobámba
Tél közepén is tavasz nevetett.

Nagy napok voltak! Manuel bölcsessége
Fénylett, Párizs zsibongott lázasan,
Foy mennydörgött, és én a vállfűződben
Egy gombostűvel megszúrtam magam.

Csinos voltál nagyon. Mindenki bámult,
Ha este a Pradóba vittelek,
Szegény jószág, én. Irigyen bezárult
A rózsák kelyhe, látva szép szemed.

Gyönyörű lány! - hallottam innen-onnan -
Hajából édes illat leng elő.
Földreszállt angyal! vajh a szárnya hol van?
Fején mily bájos az a főkötő!

Barangoltunk, karod karomba öltve.
Ki látott, azt hihette, ez a pár
Ámor kedvence, egy csokorba kötve
Az ifjú kikelet s az ifjú nyár.

A szerelem édes, tiltott gyümölcsét
Élveztük otthon, ajtóm zárva volt,
A vágy szava az ajkamra se jött még,
Kicsiny szíved rá máris válaszolt.

A Sorbonne-nál volt pásztori idillünk,
Imádtalak estétől hajnalig.
Ott napról napra fölfedezte szívünk
A szerelem napfényes tájait.

Latin negyed utcái! hej, ha tudnák,
Mi volt a vén padlástető alatt?
Karcsú lábadra húztad a harisnyát,
Én közben néztelek s csodáltalak.

Bújtam Platónt, nem láttam semmi hasznát,
És untam Lamennais bölcsészetét.
Egy szál virág, amit te nékem adtál,
Az égi jóságról szebben beszélt.

Te jó voltál hozzám, én jó tehozzád.
Ó, szépséges, tündöklő hajnalok!
Egy ingben járkáltál és a legócskább
Tükörben nézted ifjú homlokod.

Hogy is feledhetném el azt a boldog
Időt, szerelmünk bíbor hajnalát!
Hajad selyem felhőjét és a sok-sok
Dadogva súgott forró vallomást!

A kertünk pár cserépnyi tulipán volt,
Az ablakfüggönyünk egy kis ruhád.
Lustán pöfékeltem agyagpipámból,
Japán findzsákból ittuk a teát.

Apró bajunk ha volt, hogy kikacagtuk!
Muffod elégett, eltűnt a boád.
Egyszer a nagy Shakespeare képét eladtuk,
Az árán vásároltunk vacsorát.

Koldus voltam, te bőkezűen adtad
A csókot - néha meg is loptalak,
A díszkötésű Dantém volt az asztal,
Arról ettünk, ha volt egy jó falat.

S az első csók! amit vidám odúmban
Ajkadra nyomtam mohón, hirtelen.
Hogy elszaladtál, elpirulva, dúltan.
Sápadtan álltam s szóltam: Istenem!

Emlékszel még a mámoros tavaszra,
Mikor szívem s szíved egymásra lelt?
Borús lelkünk ma álmodon sóhajtja,
Ó, boldog ifjúság! Szép volt, letelt.

Az alkalom és a hely, az ifjúság felidézett emlékei, az égen már felcsillámló csillagok, a néptelen utcák síri nyugalma, a kérlelhetetlenül közeledő végzet valami patetikus bájt kölcsönzött ennek a versnek, melyet Jean Prouvaire suttogott bele az alkonyaiba; Prouvaire, akiről már elmondottuk, hogy szelíd lelkű költő volt.

Közben egy lampiont gyújtottak meg a kis barikádon, a nagyra pedig olyan farsangi viaszfáklya került, aminőt Húshagyókedden Courtille felé menet az álarcosokkal megrakott szekerek előtt szoktak vinni.

Ezek a fáklyák, mint tudjuk, a Saint-Antoine külvárosból származtak.

Hogy a fáklyát szél ne érje, kockakövekből három oldalról zárt mélyedést rögtönöztek, s ebben úgy helyezték el, hogy egész fénye, mint valami óriási kézilámpáé, a zászlóra esett. Az utca és a torlasz sötétben maradt, csupán a félelmesen megvilágított vörös zászló volt látható.

Ez a fény valami rettentő bíbor lángolásra lobbantotta a zászló vörösét.

VII
Aki a Billettes utcában csatlakozott

Már teljesen beállt az éjszaka, és még semmi sem mozdult. Csupán zavaros morajlás hallatszott és időnként puskaropogás, de ritkán, szórványosan és messziről.

Az elhúzódó szünet arra mutatott, hogy a kormány nem siet, előbb összegyűjti erőit. Ötven ember várt itt hatvanezerre.

Enjolras érezte, hogy elfogja az a türelmetlenség, amely félelmetes események küszöbén keríti hatalmába az erős lelkeket. Felkereste Gavroche-t, aki az alsó teremben, két gyertya fényében éppen töltények gyártásával szórakozott. A gyertyákat elővigyázatosságból a söntésasztalra állították, mert az asztalokon szanaszét hevert a lőpor. A gyertyák egyetlen sugara sem szűrődött ki az utcára. A felkelők egyébként arra is ügyeltek, nehogy valamelyikük világosságot gyújtson a felső emeleten.

Gavroche figyelmét e pillanatban teljesen lekötötte valami, de ez a valami nem éppen a tölténygyártás volt. A Billettes utcai ember lépett be a terembe, és leült a legkevésbé megvilágított asztal mellé. Nagy kaliberű puskája volt, a térdei között szorongatta. Gavroche, akit ez ideig ezer „mulatságos” dolog foglalkoztatott, csak most vette észre ezt az embert.

Mikor belépett, Gavroche gépiesen követte szemével, megcsodálta a puskáját, majd mikor a férfi leült, a gamin hirtelen felpattant. Ha valaki megleste volna ezt az embert, észrevehette volna, hogy a jelen pillanatig sajátságos figyelemmel vett szemügyre mindent a torlaszon és a felkelők csapatában; de mióta belépett a terembe, valami áhítatféle vett erőt rajta, és mintha semmit sem látna abból, ami körülötte történik. A gamin közelebb lépett a gondolataiba merült emberhez, majd lábujjhegyen kerülgetni kezdte, mint mikor attól fél az ember, hogy felébreszt valakit álmából. Közben szemtelen és komoly gyermekarcán, amely csintalan és mégis oly mély, vidám és mégis oly szívet tépő volt, öreges fintorok suhantak át, mintha csak ezt mondaná: - Nohát! - Lehetetlen! - Káprázik a szemem! - Álmodom! - Csakugyan ő volna? - Nem, nem ő! - De igen! - De nem! stb. Gavroche ide-oda himbálózott a sarkain, kezét ökölbe szorította a zsebében, nyújtogatta a nyakát, mint valami madár, mozgékony szájának minden ügyességével lebiggyesztette alsó ajkát. Elképedt, bizonytalankodott, hitetlenkedett, megbizonyosodott, el volt ragadtatva. Olyan képet vágott, mint a főeunuch, mikor a rabszolgapiacon egy Venusra bukkan a tenyeres-talpas szépségek közt, vagy a műbarát, aki Raffaello-képet talál egy rakás mázolmány közt. Lényének minden porcikája munkában volt, maga volt a szimatoló ösztön, a számítgató értelem. Nem kétséges, hogy valami nem mindennapi dolog történt Gavroche-sal.

Enjolras mélységes töprengésének kellős közepén szólította meg.

- Te kicsi vagy - szólt Enjolras -, téged nem vesznek észre. Menj a torlaszok elé, osonj a házak mentén, kószálj egy kicsit az utcákon, aztán gyere vissza, és mondd el nekem, hogy mi történik.

Gavroche kihúzta a derekát.

- Hát a kicsik is jók valamire! Örvendek! Már megyek is. Addig is, tessék csak a kicsikben bízni, és jó lesz vigyázni a nagyokra.

Gavroche a Billettes utcai ember felé intett a fejével, és lehalkított hangon hozzáfűzte: - Látja azt a nagyot?

- No és?

- Hekus.

- Biztos?

- Még két hete sincs, hogy a fülemnél fogva ráncigált be a Port-Royal párkányáról, ahol éppen sütkéreztem.

Enjolras sarkon fordult, a kölyöktől egy közelben álló szállítómunkáshoz lépett, s néhány szót suttogott a fülébe. A munkás kilépett a teremből, és néhány pillanat múlva negyedmagával tért vissza. A négy férfi, négy széles vállú teherhordó, feltűnés nélkül elhelyezkedett az asztal mögött, melyen a Billettes utcai ember könyökölt. Készen állottak, hogy rávessék magukat.

Ekkor Enjolras a férfihoz lépett, és megkérdezte:

- Kicsoda ön?

A váratlan kérdésre az ember összerezzent. Tekintetét Enjolras tiszta szemébe mélyesztette, és mintha kitalálta volna a gondolatát. A világ legmegvetőbb, legerélyesebb, legelszántabb mosolya ült ki az arcára, és gőgös komolysággal felelte:

- Látom, miről van szó... Nos, igen!

- Spicli maga?

- Hatósági közeg vagyok.

- Neve?

- Javert.

Enjolras intett a négy férfinak. Javert-nek arra sem maradt ideje, hogy szétnézzen. Egy szempillantás alatt galléron ragadták, leteperték, megkötözték, megmotozták.

Két üveglap közé ragasztott kis kerek igazolványt találtak nála, melynek egyik oldalán Franciaország címere díszelgett a következő felírással: Felügyelet és éberség, a másikon pedig a következő adat: JAVERT, rendőrfelügyelő, ötvenkét éves, és az akkori rendőrfőnök, Guisquet aláírása.

Ezenkívül óra volt nála és erszény, benne néhány arany. Az erszényt és az órát nem vették el tőle. Az óra mögött, a zseb mélyén kitapogattak egy borítékba zárt papirost; elkobozták, Enjolras felbontotta, és elolvasta az sorokat, melyeket a rendőrfőnök tulajdon kezével vetett papírra:

Politikai küldetésének teljesítése után, Javert felügyelő különleges nyomozással kideríti, igaz-e, hogy a Szajna jobb parti lejtőjén, a Jéna híd közelében gonosztevők bujkálnak.

A motozás után Javert-t talpra állították, karjait hátrakötötték, s az ivó közepén ahhoz a híres faoszlophoz kötötték, amelytől a kocsma egykori neve származott.

Gavroche végignézte a jelenetet, néma fejbólintással jelezte, hogy helyesli a rendszabályokat, majd Javert-hez lépett, és így szólt hozzá:

- Az egér fogta meg a macskát.

Mindez oly gyorsan zajlott le, hogy mire a kocsma körül híre terjedt, már véget is ért. Javert egyetlen kiáltást sem hallatott.

Mikor értesültek arról, hogy Javert-t az oszlophoz kötözték, Courfeyrac, Bossuet, Joly, Combeferre és a két torlaszon szétszórt harcosok betódultak az ivóba.

Az oszlophoz szorított Javert, noha úgy körülfogták a kötelek, hogy moccanni sem bírt, olyan ember rettenthetetlen nyugalmával szegte fel a fejét, aki még sohasem hazudott.

- Titkosrendőr - mondta Enjolras.

Majd Javert felé fordult:

- A torlasz eleste előtt két perccel golyót eresztünk a fejébe.

Javert a legfölényesebb hanghordozását vette elő:

- Miért nem mindjárt?

- Kíméljük a puskaport.

- Hát akkor megteszi egy késszúrás is.

- Ide figyeljen, besúgó - mondotta a nemes Enjolras -, mi bírák vagyunk, nem gyilkosok.

Aztán Gavroche-hoz fordult:

- Te pedig végezd a dolgodat! Tedd, amit mondtam.

- Megyek! - kiáltotta Gavroche.

Már indult, de aztán hirtelen megállt.

- Igaz, a puskáját én kapom! - És hozzátette: - Vigyétek a muzsikust, de a klarinét az enyém.

Katonásan tisztelgett, és vidáman kisurrant a nagy barikád résén.

VIII
Bizonyos Le Cabuc, aki talán nem is volt Le Cabuc

A tragikus kép, melynek megfestésére vállalkoztunk, nem lenne teljes, az olvasó nem látná helyes és valóságos megvilágításban a társadalmi vajúdásnak és a forradalom születésének nagy pillanatát - a görcsös vonaglással párosuló hatalmas erőfeszítést -, ha vázlatunkban megfeledkeznénk arról az epikus borzalommal teljes és vad eseményről, amely közvetlenül Gavroche távozása után játszódott le.

A csoportosulások, mint tudjuk, lavina módjára növekednek, hömpölygésük közben mindenféle viharzó kedélyű embert sodornak össze és ragadnak magukkal. Ezek az emberek nem kérdik egymástól, hogy honnan jöttek. Azok közt, akik útközben csatlakoztak Enjolras, Combeferre és Courfeyrac csapatához, volt egy handabandázó és szitkozódó ember; vállán elnyűtt teherhordózubbonyt viselt, és afféle elvadult, részeges alaknak látszott. Ez az ember, valami Le Cabuc, ha ugyan ez a név nem felvett név volt, hiszen azok sem tudtak róla semmit, akik azt állították, hogy ismerik, ez a tökrészeg fickó, ha ugyan nem tettette a részegséget, többedmagával letelepedett egy asztal mellé, melyet a kocsmából cipeltek ki. Ez a Le Cabuc, miközben egyre itatta azokat, akik bírták az italt, olyan arckifejezéssel nézegette a torlasz hátterében az utca felett uralkodó és a Saint-Denis utcával szembenéző ötemeletes házat, mint aki valamiben töri a fejét. Egyszerre felkiáltott:

- Bajtársak, ide süssetek! Abból a házból kellene tüzelnünk. Telepedjünk az ablak mögé, s elvitte az ördög azt, aki bemerészkedik az utcába!

- Igen ám, csakhogy a ház zárva van - mondotta az egyik ivó.

- Kopogtassunk!

- Nem fogják kinyitni.

- Törjük be a kaput!

Le Cabuc odafut a kapuhoz, megragadja a súlyos kopogtatót, és bezörget. A kapu nem nyílik ki. Másodszor is zörget. Senki nem felel. Harmadik kopogtatás. Ugyanaz a némaság.

- Van itt valaki? - ordít Le Cabuc.

Semmi sem moccan.

Erre Le Cabuc puskát ragad, s az agyával kezdi döngetni a kaput. Öreg, boltíves, alacsony, keskeny, tömör tölgyfa kapu volt, bádoglemezzel bélelve és belül vaspántokkal megerősítve - valóságos várkapu. A döngetés megrengette a házat, de a kapu szilárd maradt.

Valószínű azonban, hogy a lakók nyugtalankodni kezdtek, mert a harmadik emelet egyik kis négyszögletes ablakában végül is fény gyúlt, és a kitárt ablakban egy ősz hajú bácsi jámbor és megrémült arca jelent meg. A kapus volt.

Le Cabuc abbahagyta a dörömbölést.

- Mit óhajtanak, uraim? - kérdezte a kapus.

- Nyiss kaput! - szólt Le Cabuc:

- Uraim, nem tehetem.

- Csak nyisd ki!

- Lehetetlen, uraim!

Le Cabuc fogta a puskáját, és megcélozta a kapust. Minthogy nagyon sötét volt, a kapus magasból nem láthatta, hogy lent mi történik.

- Kinyitod-e, vagy sem?

- Nem, uraim!

- Tehát nem nyitod?

- Nem, kedves uraim, mert...

Nem fejezhette be. A lövés eldördült, s a golyó álla alatt érte a kapust, átütötte a torkát, és a nyakszirtjén jött ki. Az aggastyán összerogyott, nem is sóhajtott. A gyertya leesett és elaludt, s már csak az ablakpárkányon nyugvó mozdulatlan fej volt látható, meg némi fehéres füst, amint a tető felé emelkedett.

- Na, tessék! - mondta Le Cabuc, miközben leeresztett puskájának agya megcsörrent a kövezeten.

Alighogy e szó elhagyta a száját, saskarmok súlyával csapott le vállára egy kéz, és hangot hallott, amely így szólt hozzá:

- Térdre!

A gyilkos hátrafordult, és megpillantotta maga előtt Enjolras sápadt és fagyos arcát. Enjolras pisztolyt tartott a kezében.

A dörrenésre ott termett. Bal kezével összemarkolta Le Cabuc gallérját, zubbonyát, ingét, nadrágtartóját.

- Térdre - ismételte.

És a törékeny húszéves ifjú egyetlen fölényes mozdulattal, mint valami nádszálat, meghajlította a tagbaszakadt, izmos teherhordót, és térdre kényszerítette a sárba. Le Cabuc ellenkezni próbált, de mintha valami emberfeletti marok ragadta volna meg.

A sápadt Enjolras meztelen nyaka, zilált haja, nőies arca e pillanatban az antik Themisre[998] emlékeztetett. Kitágult orrlikai, lesütött szemei miatt az a haragos és szűzies kifejezés ült kérlelhetetlen görög arcvonásain, amely a régiek szerint az igazságszolgáltatáshoz illik.

A torlaszról összefutottak az emberek, majd tágas kört vontak Enjolras és Le Cabuc köré; érezték, hogy egyetlen szóval sem avatkozhatnak abba, amit látni fognak.

A megtört Le Cabuc már nem is kapálózott, s minden ízében reszketett. Enjolras eleresztette, és előhúzta az óráját.

- Szállj magadba - mondta. - Imádkozz vagy elmélkedjél. Egy perced van.

- Kegyelem! - mormolta a gyilkos; majd lehajtotta fejét, és néhány érthetetlen szitkot motyogott.

Enjolras nem vette le szemét az óráról; bevárta, hogy leteljen a perc, azután visszatette zsebébe az órát. Mikor ezzel végzett, hajánál fogva megragadta Le Cabucot, s miközben ez üvöltve fetrengett a térdeinél, pisztolyának csövét a fülére szorította. Többen a rettenthetetlen férfiak közül, akik oly nyugodtan vállalták a mindennél rettentőbb kalandot, elfordították fejüket.

Dörrenés hallatszott, a gyilkos homlokkal előre a kövezetre bukott, Enjolras felegyenesedett, és körbejártatta meggyőződést sugárzó, szigorú tekintetét.

Aztán lábával meglökte a hullát, és így szólt:

- Dobjátok ki.

Három férfi megragadta a nyomorult testet, amely még a kimúló élet utolsó gépies görcseiben vonaglott, s a kis barikád felett a Mondétour sikátorba hajította.

Enjolras töprengésbe merült, s lassan valami nagyszerű sötétség borult félelmes nyugalmára. Hirtelen felcsattant a hangja. Mindenki elhallgatott.

- Polgártársak - kezdte Enjolras -, rettenetes, amit ez az ember elkövetett, és borzalmas, amit én tettem! Ölt, ezért megöltem. Meg kellett tennem, mert a felkelésben is fegyelmet kell tartani. A gyilkosság itt még sokkal súlyosabb bűn, mint másutt; a forradalom szeme tekint le ránk, a Köztársaság papjai vagyunk, miseszolgálatunk a kötelesség, nem engedhetjük meg, hogy valaki megrágalmazhassa küzdelmünket. Ezért ítélkeztem, ezért ítéltem halálra ezt az embert. De magam felett is ítélkeztem, mert bár kényszerűségből cselekedtem, iszonyodom attól, amit tettem, és rövidesen meglátjátok, mire ítélem magam.

Akik hallgatták, megremegtek.

- Osztozni fogunk sorsodban! - kiáltott Combeferre.

- Ám legyen! - folytatta Enjolras. - Még egy szót. Mikor kivégeztem ezt az embert, a szükségszerűségnek engedelmeskedtem; de a szükségszerűség a régi világ szörnyetege; a szükségszerűségnek Végzet a neve. Márpedig a haladásnak az a törvénye, hogy az angyalok elűzzék a szörnyeket, hogy a testvériség kiküszöbölje a Végzetet. Ez a pillanat nem alkalmas arra, hogy a szeretet szavát hangoztassuk. Mindegy, én kimondom és dicsőítem. Szeretet, tiéd a jövő. Halál, szolgálatomba fogadlak, de gyűlöllek! A jövőben, polgártársak, nem lesz sötétség, sem halálos erőszak, sem vad tudatlanság, sem véres megtorlás. Mivel nem lesz Sátán, nem lesz Mihály arkangyal sem. A jövőben senki sem öl meg senkit, a föld ragyogni, az emberiség szeretni fog. Eljő a nap, polgártársak, mert el kell jönnie, mikor majd mindenből egyetértés, összhang, világosság, öröm és élet árad. És hogy eljöjjön, azért megyünk a halál elébe.

Enjolras elhallgatott. Szűzies ajka lezárult; még néhány pillanatig ott állt mozdulatlanul, mint valami márványszobor, azon a helyen, ahol vért ontott. Oly mereven tekintett maga elé, hogy a körülötte állók lehalkították hangjukat.

Jean Prouvaire és Combeferre némán kezet szorított, és a barikád sarkán egymáshoz támaszkodva, részvéttel párosuló csodálattal szemlélték a komor ifjút, aki hóhér és pap volt egy személyben, ragyogó, mint a kristály, de szikla is.

Mondjuk el nyomban, hogy később, a harcok után, mikor a holttesteket a hullaházba szállították és megmotozták, Le Cabucnál rendőrügynöki igazolványt találtak. E könyv szerzője 1848-ban kezében tartotta a bizalmas jelentést, amelyet ebben a tárgyban 1832-ben az akkori rendőrfőnöknek tettek.

Tegyük hozzá, hogy Le Cabuc azonos volt Claquesous-val, ha ugyan hitelt adhatunk egy sajátságos, de alkalmasint nem alaptalan rendőrségi hagyománynak. Bizonyos, hogy Le Cabuc halála után többé nem esett szó Claquesous-ról sem. Claquesous eltűnésének nincs nyoma; mintha beleolvadt volna a láthatatlanba. Élete homályos volt, halála éjszaka.

A felkelő csoportban még le sem csillapodott az izgalom, melyet ez az oly gyorsan letárgyalt és befejezett per váltott ki, mikor Courfeyrac ismét megpillantotta a torlaszon azt a sihedert, aki reggel Mariust kereste a lakásán.

Ez a merész és gondtalan megjelenésű fiú az éjszaka beálltával visszatért a felkelőkhöz.

TIZENHARMADIK KÖNYV
Marius belép a homályba

I.
A Plumet utcától a Saint-Denis városnegyedig

A hang, amely az esti szürkületben a Chanvrerie utca barikádjára hívta Mariust, a végzet hangjaként csengett a fülébe. Meg akart halni, az alkalom kínálkozott; kopogtatott a sír kapuján, s íme, egy kéz a homályból feléje nyújtotta a kulcsot. A sötétség gyászos kezdeményezései csábítják a kétségbeesést. Marius félretolta a rács rúdját, amely már annyiszor utat nyitott előtte, kilépett a kertből, és így szólt: „Gyerünk!”

Őrjöngött a fájdalomtól, elméjében minden megrendült, úgy érezte, hogy a szerelem és az ifjúság mámorában eltöltött két hónap után immár semmit sem képes elfogadni a sorstól, és a kétségbeesés lázálmainak tüzében már csak egyetlen vágya volt: hogy minél hamarabb végezzen. Gyors léptekkel útnak indult. Történetesen úgy esett a dolog, hogy fel volt fegyverkezve; nála voltak Javert pisztolyai.

A fiatalember, akit látni vélt, az utcán eltűnt a szeme elől.

Marius a körúton át hagyta el a Plumet utcát. Áthaladt az Invalidusok terén és hídján, a Champs-Élysées-n, a XV. Lajos téren, és befordult a Rivoli utcába. Az üzletek nyitva voltak, az árkádok alatt égtek a gázlámpák, a boltokban asszonyok bevásárlásaikat végezték, a Laiter-kávéházban fogyott a fagylalt, az angol cukrászdában süteményeket majszoltak. Csak néhány postakocsis fordult ki vágtatva a Princes-palotából és a Meurice-palotából.

A Delorme-átjárón Marius a Saint-Honoré utcába jutott. Itt a boltok zárva voltak, a kereskedők félig nyitott ajtók előtt beszélgettek, emberek jöttek-mentek, az utcai lámpák égtek, az első emelettől a tetőig minden ablak ki volt világítva, mint rendesen. A Palais-Royal téren lovasság állomásozott.

Marius a Saint-Honoré utcán haladt. Minél messzebbre jutott a Palais-Royaltól, annál kevesebb kivilágított ablakot látott; a boltok egészen zárva voltak, senki sem beszélgetett a küszöbön, az utca egyre sötétebb, a tömeg egyre sűrűbb lett. Mert a járókelőkből itt tömeg lett. A tömegben senki sem beszélt, mégis valami tompa és mély moraj tört fel belőle.

Az Arbre-Sec szökőkútjának táján „csődületek” voltak, afféle mozdulatlan és komor csoportok, melyek a járókelők közt úgy hatottak, mint sziklák a folyóban.

A Pronovaires utca bejáratánál már a tömeg körül sem volt mozgás. Tömör, ellenálló, szilárd, sűrű, szinte áthatolhatatlan tömb képződött az összetorlódott emberekből, akik halkan beszélgettek. Fekete kabát és kerek kalap itt már alig volt látható. Csupa munkaköpeny, zubbony, sapka, csupa bozontos fej és fakó arc. A sokaság zavarosan hullámzott, a remegő indulat rekedt suttogása szállt az esti ködben. Noha mindenki egy helyben állt, a sárban türelmetlen topogás hallatszott. A tömeg e sűrű rétegén túl, a Roule utcában, a Prouvaires utcában és a Saint-Honoré utca folytatásában egyetlen ablak sem volt, ahol gyertya égett volna. Csak az egyre kisebbedő utcai lámpák magányos sora nyúlt a végtelenbe. Ebben a korban az utcai lámpák kötélre akasztott nagy vörös csillaghoz hasonlítottak; hatalmas pók körvonalaira emlékeztető árnyékot vetettek a kövezetre. Ezek az utcák nem voltak üresek. Gúlákba rakott fegyverek, ide-oda mozgó szuronyok tűntek fel, csapatok táboroztak bennük. Nem akadt kíváncsi, aki átlépte volna ezt a határvonalat. Itt megszűnt a jövés-menés. A tömeg itt véget ért, s kezdődött a hadsereg.

Mariust a reményét vesztett ember akarata hajtotta. Hívták, mennie kellett. Módot talált rá, hogy áttörjön a tömegen és a táborozó csapatokon, kitért az őrjáratok elől, elkerülte az őrszemeket. Kerülő utat tett, befordult a Béthisy utcába és a Vásárcsarnokok felé tartott. A Bourdonnais utca sarkán már nem volt lámpa.

Miután átkelt a tömeg övezetén, és átlépte a katonaság határmezsgyéjét is, egyszer csak valami borzalmas tájra jutott. Sehol egy járókelő, sehol egy katona, sehol egy fény; senki, semmi. Mindenütt magány, csend, éjszaka, valami dermesztő hidegség terjengett. Pincébe lépett, aki az utcába lépett.

Folytatta útját. Néhány lépést tett. Valaki elrohant mellette. Férfi volt? Nő? Vagy többen voltak? Nem tudta volna megmondani. Elhaladt, elenyészett.

Marius utcáról utcára bolyongva egy sikátorba jutott, amely érzése szerint a Poterie utca lehetett; a sikátor közepe táján akadályba ütközött. Kinyújtotta kezét, kitapogatta, hogy egy felborított taligába botlott. Lábaival érezte, hogy tócsák, gödrök, szétszórt és rakásba hányt utcakövek közt topog. Egy megkezdett és félbehagyott barikád állott előtte. Átvergődött a kőrakásokon, és a torlasz másik oldalán találta magát. A sarokkövek mentén folytatta útját, a házak falához igazodott. Valamivel a barikádon túl úgy rémlett neki, hogy valami fehéres dolog mozog előtte. Közeledett hozzá, és a fehérség alakot öltött. Két fehér ló volt, azok a lovak, melyeket Bossuet reggel kifogott az omnibuszból. Egész nap vaktában utcáról utcára bolyongtak, míg végül itt megálltak. Az állat csüggedt türelmével álldogáltak, amely éppoly kevéssé érti az ember tetteit, mint az ember a gondviselés cselekedeteit.

Marius maga mögött hagyta a lovakat. Mikor befordult egy utcába, amelyről az volt a benyomása, hogy a Contrat-Social utca, puskalövés dördült el, a golyó vaktában átfúrta a sötétséget. Marius feje fölött fütyült el, és átütötte egy borbélyműhely réztányérját. Ezt az átlyukasztott réztányért a Contrat-Social utcában, a Vásárcsarnokok pillérei közelében 1846-ban még látni lehetett.

Ez a puskalövés még az élet jele volt. Ettől a pillanattól fogva semmivel sem találkozott többé.

Útja olyan volt, mintha fekete lépcsőkön szállott volna a mélybe.

De azért Marius csak tovább nyomult előre.

II
Párizs bagolytávlatból

Ha valaki ebben a pillanatban denevér- vagy bagolyszárnyakon lebegett volna Párizs felett, komor látvány tárult volna szeme elé.

A Vásárcsarnokok öreg negyedét - valóságos város a városban, a Saint-Denis utca és a Saint-Martin utca szeli át, ezer sikátor tekereg benne, s a felkelők erődjükké és támaszpontjukká tették - Párizs közepén tátongó óriási fekete lyuknak látta volna. A tekintet itt vaksötétségbe tévedt. Az utcai lámpákat szétzúzták, az ablakokat bezárták, s így megszűnt itt minden világosság, minden élet, minden zaj és mozgás. A zendülés láthatatlan rendőrsége éberen őrködött, és fenntartotta a rendet, vagyis az éjszakát. A felkelőket, mert kevesen vannak, sűrű sötétségbe burkolni, minden egyes harcost megsokszorozni a sötétjégben rejlő lehetőségekkel: ez a felkelés szükségszerű taktikája. Az est beálltával minden ablakba, ahol gyertya égett, golyót eresztettek. A fény kialudt, s a golyó néhol a lakót is megölte. Így aztán senki és semmi sem moccant. A rémület, a gyász, a megdöbbenés minden más érzést száműzött a házakból; az utcákon valami szent borzalom uralkodott. Még az ablakok és az emeletek hosszú sora, a tetők és a kémények csipkézete, még a sáros és nedves kövezet visszfénye is beleolvadt a homályba. Ha valaki felülről vette volna szemügyre ezt az árnyéktömeget, talán itt-ott, elszórva, bizonytalan fényeket vett volna észre, amelyek - romok között imbolygó lángocskákra emlékeztetve - furcsa töredezett vonalakat sejtettek, különös építmények körvonalait rajzolták ki. Itt voltak a barikádok. Körülöttük mindenre gyászos, nyomasztó, ködös sötétség borult, melynek tavából mozdulatlan és baljós árnyképek, a Saint-Jacques-torony, a Saint-Merry-templom és még két-három hatalmas épület emelkedett a magasba; épületek, melyeket az emberi szem óriásoknak lát, és az éjszaka kísértetekké varázsol.

Az elhagyatott és nyugtalanító labirintus körül, azokban a városnegyedekben, melyekben a párizsi élet körforgása nem szűnt meg teljesen, s ahol itt-ott még világított néhány utcai lámpa, a magasból figyelő kardok és szuronyok érces csillogását, tüzérség tompa dübörgését, percről percre szaporodó hallgatag zászlóaljak nyüzsgését láthatta és hallhatta volna; az óriási, félelmetes hurok lassan egyre szűkebbre szorult, és végül bezárult a zendülők körül.

Mintha a körülzárt városrész már csupán valami hatalmas és szörnyűséges barlang lett volna; minden aludt vagy mozdulatlan volt benne, s amint az imént láthattuk, bármelyik utcába tért be az ember, elnyelte a homály.

Vad, csapdákkal, ismeretlen és félelmes veszedelmekkel teli homály volt ez, amelybe behatolni rémületes, ahol tartózkodni borzalmas volt; akik bemerészkedtek, reszkettek azoktól, akik várták őket, és akik vártak, reszkettek azoktól, akik jönni fognak. Láthatatlan lesben álló harcosok minden utcasarkon; a halál rejtett kelepcéi a sűrű éjszakában. Vége mindennek. Aki világosságot akar, itt már csak a puskatűz fényében reménykedhet, és nem találkozhat mással, minta hirtelen megjelenő gyors halállal. Hol? Hogyan? Mikor? Senki sem tudhatta, de bizonyos volt és elkerülhetetlen. Itt a harc számára kijelölt helyen a kormány és a felkelés, a nemzetőrség és a népi társaságok, a polgárság és a zendülés már tapogatózva keresik egymást. Mindkét oldalt ugyanaz a kényszerűség hajtja. Győzelem vagy halál: más kivezető út immár nincsen. A helyzet oly szélsőséges, a homály oly lenyűgöző volt, hogy a legfélénkebbe is elszántság, a legbátrabba is rémület költözött.

Egyébként mindkét részen egyforma volt a düh, az acsarkodás, az elszántság. Az egyik oldalon az előnyomulás halált jelentett, mégsem gondolt senki meghátrálásra; a másik oldalon a helytállás jelentett halált, de senki sem gondolt megfutamodásra.

Másnap mindennek be kellett fejeződnie, ennek vagy annak a tábornak győznie kellett, el kellett dönteni, vajon a felkelés forradalom-e vagy csupán csetepaté. A kormány éppúgy felfogta ezt, mint a fegyveres harcosok; a legutolsó polgár is érezte. Innen a szorongás, amely átitatta ennek a városnegyednek áthatolhatatlan homályát, ahol a döntésnek meg kellett történnie; innen a felcsigázott aggodalom a némaság körül, melyből katasztrófa volt születőben. Csupán egyetlen hang hallatszott, szívettépően, mint a hörgés, fenyegetően, mint az átok: Saint-Merry vészharangjának kongása. Mi sem volt vérfagyasztóbb, mint az eszeveszett és kétségbeesett harang jajveszékelő zúgása a sötétben.

Ahogy gyakran megesik, mintha a természet is alkalmazkodott volna ahhoz, amire az emberek készültek. Semmi sem zavarta az egésznek gyászos összhangját. A csillagok eltűntek; ólmos felhők redői vonultak a láthatáron. Fekete ég borult a kihalt utcákra, mintha óriási szemfedőt terítettek volna az óriási sírboltra.

Miközben ismét döntő politikai csata készült ezen a helyen, amely már annyi forradalmi esemény színtere volt miközben az ifjúság, a titkos társaságok és a főiskolák az elvek nevében s a középosztály az érdekek nevében egymás felé közeledett, hogy összecsapva megragadja és földre tiporja egymást, miközben mindkét fél hívta és sürgette a válság végső, döntő pillanatát, a távolból, a végzetes városnegyed falain túl, a nyomorúságos öreg Párizs üregeiből, a feneketlen mélyből, melyet eltakar a boldog és a gazdag Párizs ragyogása, felhangzott a nép komor hangjának tompa moraja.

Félelmetes és szent hang ez. Az állat üvöltése keveredik benne Isten szavával. Rémületbe ejti a gyengéket, és figyelmezteti a bölcseket. Egyszerre szól alulról, mint az oroszlánbőgés, és felülről, mint a mennydörgés.

III
A meredély szélén

Marius a Vásárcsarnokokhoz érkezett.

Itt még nagyobb csend honolt, még sötétebb és mozdulatlanabb volt minden, mint a szomszédos utcákban. Mintha a sír dermesztő nyugalma előjött volna a föld alól, hogy szétáradjon az ég alatt.

Erre a fekete háttérre valami rőt fény mégis kirajzolta azoknak a házaknak magas tetőzetét, melyek a Saint-Eustache-templom felől szegélyezték a Chanvrerie utcát. A Corinthe barikádján lobogó fáklya visszfénye volt. Marius e rőt fény felé indult. A fáklya elvezette a Marchéaux-Poirées utcába, ahol megpillantotta a Pręcheurs utca sötét bejáratát. Befordult. A felkelők őrszeme, aki az utca túlsó végén állt, nem vette észre. Marius érezte, hogy már egészen közel jár ahhoz, amit keres. Lábujjhegyen folytatta útját. Így jutott el a Mondétour sikátor rövidebb szakaszának fordulójához. Erre vezetett, mint emlékszünk, az egyetlen út, melyet Enjolras meghagyott a külvilág felé. Bal kéz felől az utolsó ház sarkán Marius kidugta a fejét, és körülnézett a Mondétour utca rövid szakaszában.

Nem messze a sikátor és a Chanvrerie utca sötét sarkától, melynek széles árnyékszőnyegébe ő maga is beleolvadt, némi fény verődött vissza a kövekről. Megpillantotta a kocsma épületének egy darabját, s mögötte, valami alaktalan falon pislákoló lampion alatt, guggoló embereket látott puskával a térdükön. Mindez alig tíz méterre volt tőle. A barikád belseje állott előtte.

A házsor, amely a sikátor jobb oldalát szegélyezte, elrejtette szeme elől a kocsma többi részét, a nagy torlaszt és a zászlót.

Mariusnak már csupán egyetlen lépést kellett tennie. Ekkor a szerencsétlen ifjú leült egy sarokkőre, összefonta karját, és apjára gondolt.

A hős Pontmercy ezredesre gondolt, a vitéz katonára, aki a Köztársaság alatt Franciaország határait védte, a császárral Ázsia határán járt, megjárta Genovát, Alexandriát, Milánót, Torinót, Madridot, Bécset, Drezdát, Berlint, Moszkvát, és Európa minden diadalmas harcmezején ontotta azt a vért, amely Marius ereiben is csörgedezett, aki korán megőszült a fegyelemben és a parancsnoklásban, aki úgyszólván sohasem csatolta le derékszíját és vállpántjait, tiszti kokárdáját, mely lőportól feketéllett, sisakját, mely redőt szántott a homlokára, életét sátor alatt, táborokban, tábortűz mellett, kötözőhelyeken töltötte, és mikor húsz év múltán visszatért a nagy háborúkból, arca sebhelyes, de mosolygó, egyszerű, nyugodt, csodálatosan tiszta volt, mint egy gyermeké, mert mindent megtett Franciaországért, és semmit sem ellene.

Elmondotta magában, hogy most elérkezett az ő napja is, hogy ütött az ő órája, hogy vitézségben, rettenthetetlen bátorságban apja nyomdokaiba léphet, golyók záporába rohanhat, mellét kitárhatja a szuronyoknak, vérét onthatja, keresheti az ellenséget és a halált. Elmondotta magában, hogy most, mikor rajta a sor, hogy hadba vonuljon és a harc mezejére lépjen, a harctér, amelyre lép, az utca, és a háború, melyben vérét fogja ontani, polgárháború.

A polgárháború örvényként tárult fel előtte, és látta, hogy ebbe fog belezuhanni.

Erre a gondolatra megborzongott.

Apja kardjára gondolt. Nagyapja elkótyavetyélte egy ócskásnak, s ezzel neki, Mariusnak igen nagy fájdalmat okozott. Most úgy érezte, hogy a vitéz és tiszta kard jól tette, mikor kisiklott a kezéből, és haragosan eltűnt a homályban. Elszökött tőle, mert okos szablya volt, és előre látta a jövőt. Előre megérezte a zendülést, a csatornák és az utcakövek háborúját, a pincelyukak puskatüzét, a hátulról adott és kapott lövéseket. Az a kard, amely a marengói és friedlandi csatákból jött, nem akart a Chanvrerie utcába menni; annak utána, amit ott az apa szolgálatában tett, nem akarta a fiút szolgálni ilyen helyen. Ha az a kard itt lenne - gondolta Marius -, ha az apja halálos ágyánál hozzá kerül, ha magához veszi és el meri hozni ebbe az éjszakai csatába, melyben franciák harcolnak franciák ellen egy utcasarkon, most bizonyára égetné a kezét, és láng csapna ki belőle, mint az arkangyal kardjából! Jó, hogy nincs itt, jó, hogy eltűnt, így helyes ez, így igazságos. Elmondotta magában, hogy nagyapja volt apja dicsőségének igazi őre, mert jobb, hogy az ezredes kardja árverés kalapácsára került, jobb, hogy zsibárusnak adták, ócskavas közé hajították, semhogy ma sebet üssön a haza testén.

És Marius keserves sírásra fakadt.

Hiszen ez rettenetes! De mit tegyen? Cosette nélkül nem tud élni. Cosette elment, így hát neki meg kell halnia. Vagy nem fogadta-e becsületszavára, hogy meghal? Cosette elutazott, noha tudta ezt, tehát kedvére van, hogy Marius meghaljon. Meg aztán az is világos, hogy Cosette már nem szereti, ha el tudta hagyni értesítés nélkül, egyetlen szó, egyetlen sornyi levél nélkül, holott tudta a címét! Mit ér még az élet, mire való, hogy tovább éljen? Igen ám, csakhogy meghátrálhat-e, ha már idáig eljött? Megfutamodjon, miután megközelítette a veszélyt? Elosonjon, miután bepillantott a barikádba? Reszketve elosonjon, és ilyeneket mondogasson magában: elég, amit láttam, polgárháború, nem kérek belőle, már megyek is! Elhagyja barátait, akik várják, akiknek talán szükségük van rá? A maroknyi csapatot, amely egy egész hadsereggel száll szembe? Eláruljon mindent, a szerelmet, a barátságot, adott szavát? A hazafiasság ürügyével leplezze gyávaságát? De hiszen ez lehetetlen! Ha apja szelleme itt lenne a homályban és meglátná, hogy hátrál, megkardlapozná a derekát, s rákiáltana: „Előre, gyáva!”

Kavargó gondolatainak súlya alatt lehorgasztotta fejét.

Hirtelen felkapta. Valami ragyogó fénysugár tört utat elméjében. A sír szomszédságában kitágul a gondolkodás; a halál közelében tisztán látjuk a dolgokat. A küzdelem, melynek küszöbét habozva átlépni készült, már nem siralmasnak, hanem fenségesnek tűnt fel előtte. Valami belső lelki tusa folytán az utcai háborút felmagasztosultan látta lelkében. Merengésének kavargó kérdőjelei tömegesen visszatértek, de már nem ejtették zavarba. Egyet sem hagyott válasz nélkül.

Ugyan, miért háborodna fel az édesapja? Hát nincsen oly eset, amikor a felkelés a kötelesség rangjára emelkedik? Vajon mi ejtene csorbát Pontmercy ezredes fiának méltóságán a küszöbönálló harcban? Ez a küzdelem nem Montmirail, nem is Champaubert;[999] ez valami más. Nem a haza megszentelt területéről, hanem egy szent eszményről van szó. Igaz, a haza panaszkodik; de az emberiség lelkesen tapsol. Egyébként valóban igaz-e, hogy a haza panaszkodik? Franciaország vérzik, de a szabadság mosolyra derül, s a szabadság mosolyától Franciaország elfelejti sebét. Meg aztán, ha magasabb szempontokból nézzük a dolgokat, hogyan is állunk azzal a polgárháborúval?

Polgárháború? Mit jelent ez? Hát van háború, amely idegenek háborúja? Nem testvérháború-e minden háború az emberek közt? A háborút csupán a célja határozza meg. Nincs külső háború, sem polgárháború; csupán igazságtalan és igazságos háború van. Amíg meg nem kötik az emberi egyetértés nagy szerződését, a háború - legalábbis az a háború, amely az előnyomuló jövő erőfeszítése a csökönyös múlt ellen - szükségszerű lehet. Mit lehet e háború szemére vetni? A háború csak akkor válik gyalázattá, a kard csak akkor gyilok, ha a jogot, a haladást, az észt, a művelődést, az igazságot gyilkolja le. Ekkor legyen akár polgárháború, akár külső háború - jogtalan, és neve gonosztett. Ha nem áll az igazság szent ügyének talaján, mi jogon nézheti le a háború egyik formája a másikat? Washington kardja mi jogon tagadná meg Camille Desmoulins lándzsáját? Leonidas a külső ellenség ellen, Timoleon[1000] a zsarnok ellen küzdött - melyikük nagyobb? Az egyik védelmező, a másik felszabadító. Kárhoztathatunk-e minden fegyverfogást a polgárok közt anélkül, hogy céljaival törődnénk? Akkor gyalázatban kell elmarasztalnunk Brutust, Marcelt,[1001] Arnould de Blankenheimet, Colignyt. Erdei háború? Utcai háború? Miért ne? Ambriorix,[1002] Arteverde,[1003] Marnix,[1004] Pelagius[1005] háborúja is ilyen volt. Pedig Ambriorix Róma ellen, Arteverde Franciaország ellen, Marnix Spanyolország ellen, Pelagius a mórok ellen harcolt; mindannyian az idegen betolakodók és elnyomók ellen. Nos hát, a monarchia idegen, az elnyomás idegen, az isteni jog idegen. A zsarnokság megsérti az erkölcsi határt, mint ahogy a betörés megsérti a földrajzi határvonalat. A zsarnok elűzése éppúgy a haza területének visszafoglalását jelenti, mint az angolok kiűzése. Eljön az óra, mikor már nem elég a tiltakozás; a bölcselkedést a cselekvésnek kell felváltania; az erőszak valósítja meg azt, amit az eszme elindított. A leláncolt Prometheus[1006] kezdi, Aristogeiton végzi. Az Enciklopédia megvilágítja a lelkeket, augusztus tizedike felvillanyozza. Aischylos után következik Thrasybulos;[1007] Diderot után Danton. A sokaság hajlamos arra, hogy beletörődjék urának és parancsolójának akaratába. Fásult közönyt termel ki magából, és könnyen engedelmes tömeggé torlódik össze. Felszabadításuk jótéteményével magával kell felkavarni, taszítani, keményen ösztökélni az embereket; sérteni kell szemüket az igazsággal, rettenetes marokkal kell szemükbe szórni a világosságot. Szükséges, hogy üdvösségük őket magukat is kissé villámcsapásként sújtsa; a káprázat felébreszti őket. Ezért van szükség vészharangokra és háborúkra. Szükséges, hogy nagy harcosok támadjanak, merészségükkel világosságot gyújtsanak a nemzetekben, és felrázzák ezt a szomorú emberiséget, melyet árnyékba burkol az isteni jog, a caesari dicsőség, az erőszak, a fanatizmus, a felelőtlen hatalom és az abszolút uralkodói fenség; felrázzák a tömeget, amely ostobán bámulja az éjszaka e komor diadalain a naplemente csillogását. Vesszen a zsarnok! Hogyan? Kiről van szó? Lajos Fülöpöt nevezed zsarnoknak? Nem; éppoly kevéssé, mint XVI. Lajost. Mindketten azok közé tartoznak, kiket a történelem jó királyoknak szokott nevezni. Csakhogy az elveket nem lehet felaprózni, az igazság logikája egyenes vonalú, az igazság jellemző vonása, hogy nem ismer elnézést. Tehát félre az engedményekkel; meg kell torolni minden sérelmet, amely az emberi jogon esik; XVI. Lajosban az isteni jog ölt testet, Lajos Fülöpben szintén, mert ő is Bourbon; bizonyos mértékben mindketten a jogfosztást képviselik, s hogy eltakarítsuk az egyetemes bitorlást, harcolni kell ellenük; meg kell tenni, mert mindig Franciaország a kezdeményező. Ha Franciaországban bukik az úr, mindenütt bukik. A társadalmi igazság helyreállítása, a szabadság visszaültetése trónjára, a nép önrendelkezési jogának és az ember függetlenségének visszaadása, a hatalom bíborának visszahelyezése Franciaország vállára, az ész és a méltányosság visszaállítása a maguk teljességében, minden ember kibékítése önmagával, s így az ellentétek minden csírájának megsemmisítése, az akadály lerombolása, melyet a királyság gördít az általános egyetértés útjába, az emberiség felemelése a jog szintjére, van-e igazabb ügy, és van-e igazságosabb háború, mint amely ezt a célt szolgálja? Az ilyen háború a békét építi. Még áll az előítélet, a kiváltság, a hazugság, a zsarolás, a visszaélés, az erőszak, az igazságtalanság, a sötétség vára, és a gyűlölet tornyaival fenyegetően magasodik a világ fölé. Le kell dönteni. Le kell rombolni ezt a szörnyűséges erődöt. Austerlitznél győzni nagy dolog, de a Bastille-t bevenni óriási.

Van-e valaki, aki ne vette volna észre önmagán a lélek különös képességét, hogy a legviharosabb, a legszélsőségesebb helyzetekben is csaknem higgadtan tud okoskodni? Éppen ebben rejlik mindenütt jelenvalósággal bonyolított egységének csodája. Gyakran megtörténik, hogy a vigasztalan szenvedély és a mélységes kétségbeesés, éppen amikor komor monológjaikban halálküzdelmüket vívják, kérdéseket fejtegetnek, és tételeket vitatnak meg. A vonaglásba logika keveredik, és a szillogizmus fonala szakadás nélkül lebeg a gondolat gyászos viharában. Ebben a lelki helyzetben volt Marius is.

Miközben így elmélkedett, lesújtva, de elszántan, mégis habozva és végeredményben remegve attól, amit tenni készült, tekintete a torlasz belsejében bolyongott. A felkelők félhangon, mozgolódás nélkül beszélgettek, s érezni lehetett azt a felemás csendet, amely a várakozás utolsó szakaszait jelzi. Felettük, egy harmadik emeleti ablakban Marius megpillantott valakit. Úgy rémlett neki, hogy a néző vagy tanúféle sajátságos figyelemmel tekint le a magasból. A kapus volt, akit Le Cabuc megölt. Lentről, a kövek közé rejtett fáklya visszfényében a fej csak homályosan látszott. A komor és bizonytalan megvilágításban mi sem lehetett különösebb, mint a fej, amely fakó, mozdulatlan, csodálkozó arccal, felborzolt hajjal, nyitott és merev szemmel, tátott szájjal mintha kíváncsiságból hajolt volna ki az utcára. A halott szemlét tart azok felett, akik a halálra készülnek - mondhatta volna valaki. A fejből kiszivárgott vér hosszú vöröslő csíkban húzódott le az ablaktól az első emeletig, és itt megakadt.

TIZENNEGYEDIK KÖNYV
A kétségbeesés nagyszerűsége

I.
A zászló. - Első felvonás

Még semmi sem mozdult. A Saint-Merry toronyórája elütötte a tízet. Enjolras és Combeferre fegyverrel a kézben a nagy barikád rése mellé telepedett. Nem beszélgettek; figyeltek, hogy meghallják a leghalkabb, a legtávolibb léptek zaját is.

A vészjósló csendet hirtelen egy csengő, fiatal, vidám hang hasította át - mintha a Saint-Denis utcából jött volna -, s a Holdfényes éjszaka kezdetű régi népdal dallamára rágyújtott a következő nótára, amelyet kakaskukorékoláshoz hasonló rikoltással fejezett be:

Könnyben úszom saruig,
Bugeaud komám, ha van,
Küldd utánam zsaruid,
Mert volna egy szavam.

Kék zekében állnak,
A csákón tyúktollú,
Pá-pá a határnak!
Ku-kukurikuu!

Kezet szorítottak.

- Ez Gavroche - mondta Enjolras.

- Figyelmeztet bennünket - szólt Combeferre.

Sebes rohanás zaja verte fel az utca csendjét, s valaki akrobatát megszégyenítő fürgeséggel átkúszott az omnibusz felett. Gavroche kifulladva a torlasz mögött termett, és így szólt:

- A puskámat! Jönnek.

Mintha villamos áram futott volna végig a barikádon. Hallani lehetett a puskák után nyúló kezek mozgását.

- Akarod a karabélyomat? - kérdezte Enjolras a gamintől.

- A nagy puskát akarom - felelte Gavroche.

És megragadta Javert fegyverét.

Két őrszem visszavonult, és Gavroche-sal majdnem egyszerre érkezett a barikád mögé. Az egyik az utca végén felállított, a másik a Petite-Truanderie utcába küldött őrszem volt. A Pręcheurs utcai őrszem helyén maradt, ami arra vallott, hogy a hidak és a Vásárcsarnokok felől nem fenyeget veszedelem.

A zászlóra hulló fényben, melynek visszaverődése alig világított meg néhány követ, a Chanvrerie utca úgy tátongott a felkelők előtt, mintha fekete ködbe vájt alagút lett volna.

Mindenki elfoglalta harci állását.

Negyvenhárom felkelő - köztük Enjolras, Combeferre, Courfeyrac, Joly, Bahorel és Gavroche - ereszkedett térdre a nagy barikád mögött, úgyhogy a fejek egy szintre kerültek a torlasz peremével; a lőrésnek elrendezett kockakövek mögül puskák és karabélyok csöve meredt elő némán, figyelmesen, tüzelésre készen. Hatan Feuilly vezetésével a Corinthe két emeletének ablakaiban helyezkedtek el vállhoz szorított puskával.

Még néhány perc telt el; azután ütemes, súlyos, tömeges lépések zaja hallatszott tisztán, kivehetően a Saint-Leu-templom felől. Az eleinte halk, azután határozott, végül erőteljes és döngő zaj lassan, megállás és szünet nélkül, nyugodt és rettenetes folyamatossággal közeledett. Mást nem is lehetett hallani. A Don Juan-beli kormányzó szobrának némasága és zaja volt ez egyszerre, de volt ezekben a kőlépésekben valami szörnyűséges és sokszoros, ami egyaránt ébreszthette kísértet és tömeg képzetét. Mintha egy légiónyi rémületes szobor járását hallaná az ember. A lépések közeledtek; még közelebbről döngtek, aztán megálltak. Az utca végéről szinte hallani lehetett egy sereg ember lélegzését. Pedig semmit sem lehetett látni, csupán a sűrű sötétség legmélyén csillantak fel tűvékonyságú, alig kivehető fémhuzalok, melyeknek ide-oda imbolygó hálózata ahhoz a nehezen leírható foszforeszkáláshoz hasonlított, amit az elalvás pillanatában, az álom első ködében, lehunyt szempillái alatt lát az ember. Szuronyok és puskacsövek voltak, amelyek kuszán verték vissza a fáklya távoli fényét.

Rövid szünet következett, mintha mindkét oldal várt volna valamire. Egyszer csak a homály mélyében felcsattan egy hang, melynek baljós csengését még fokozta, hogy senkit sem lehetett látni. Mintha maga a sötétség szólalt volna meg:

- Állj! Ki vagy?

Ugyanakkor hallatszott a földnek ütődő puskaagyak csörömpölő zaja.

Enjolras büszkén zengő hangon válaszolt:

- A francia forradalom!

- Tűz! - szólt a hang.

Villanás bíborfénye öntötte el a házak homlokzatát, mint mikor egy olvasztókemence ajtaja nyílik ki és zárul be hirtelen.

Rettenetes robbanás rázta meg a barikádot. A vörös zászló lehullott. A sortűz oly heves és sűrű volt, hogy eltörte a zászlórudat, vagyis az omnibusz rúdját. A házak párkányáról visszapattanó golyók behatoltak a torlasz belsejébe, és több embert megsebeztek.

Az első sortűznek dermesztő hatása volt. A kemény támadás a legbátrabbakat is gondolkodóba ejtette. Biztosra vehették, hogy legalább egy teljes ezreddel van dolguk.

- Bajtársak - kiáltott Courfeyrac -, ne pocsékoljuk a puskaport! Várjunk a válasszal, amíg behatolnak az utcába.

- És mindenekelőtt tűzzük ki ismét a zászlót! - szólt Enjolras.

Felemelte a zászlót, amely éppen a lába elé hullott.

Kívül hallani lehetett a töltővesszők koppanását a puskacsövekben; a katonák újra töltötték fegyverüket. Enjolras ismét megszólalt:

- Kinek van helyén a szíve? Ki tűzi fel újra a zászlót a torlaszra?

Senki sem felelt. A barikád tetejére hágni e pillanatban, mikor a katonák minden bizonnyal ismét céloztak, egyet jelentett a halállal. A legbátrabb is visszarettent attól, hogy vesztébe rohanjon. Enjolras maga is megborzongott. Megismételte:

- Senki sem jelentkezik?

II
A zászló. - Második felvonás

Mióta a Corinthe-hoz érkeztek és a barikád építésébe fogtak, többé nemigen vetettek ügyet Mabeuf apóra. Pedig Mabeuf apó nem tágított a csapattól. Bement a kocsma földszinti helyiségébe, és a pult mögé telepedett. Itt, hogy úgy mondjuk, önmagába veszett. Mint aki már se nem lát, se nem gondolkodik. Courfeyrac és mások kétszer vagy háromszor megszólították, figyelmeztették a veszélyre, kérték, hogy távozzék, de mintha meg se hallotta volna. Ha nem beszéltek hozzá, szája mozgott, mintha válaszolna valakinek, de amint megszólították, ajka mozdulatlanná vált, és szeméből eltűnt az élet kifejezése. Néhány órával a barikád megtámadása előtt felvett testtartását többé nem változtatta meg: két öklét térdére támasztotta, s fejét leszegte, mint aki valami szakadékba néz. Semmi sem ragadta ki ebből a helyzetéből; úgy látszott, hogy gondolatai a torlasztól távol bolyonganak. Mikor mindenki elfoglalta harci helyét, az ivóban nem maradt más, csupán az oszlophoz kötözött Javert, egy felkelő, aki kivont karddal őrizte Javert-t, és ő, Mabeuf. A támadó sortűz hatalmas dörrenése megrázta körülötte a tárgyakat, a rengés őt is mintegy felébresztette álmából. Hirtelen felkelt, áthaladt a termen, és abban a pillanatban, mikor Enjolras megismételte felhívását: „Senki sem jelentkezik?” - az aggastyán megjelent a kocsma küszöbén.

Láttára remegés hulláma futott végig a csoportokon. Egy hang felkiáltott:

- Itt a királyölő! A Konvent tagja! A nép képviselője!

Valószínű, hogy meg sem hallotta.

Egyenesen Enjolras felé tartott. A felkelők szinte vallásos tisztelettel nyitottak utat előtte; kitépte a zászlót Enjolras kezéből, aki dermedten hátratántorodott. Anélkül, hogy bárki feltartóztatni vagy segíteni merészelte volna, a nyolcvanéves aggastyán reszkető fejjel, szilárd léptekkel elindult, és lassan felfelé haladt a torlaszba épített lépcsőn. Oly komor és magasztos jelenet volt, hogy mindenki felkiáltott körülötte: „Le a kalappal!” Mennél magasabbra hágott, annál döbbenetesebb volt, fehér haja, kiaszott arca, magas, kopasz, ráncos homloka, beesett szeme, csodálkozó, nyitott szája, a vörös lobogót lengető öreg karja fokról fokra kibukkant a homályból, és egyre magasabbra nőtt a fáklya vérvörös fényénél; mintha 1793 kísértete lépett volna ki a földből, kezében a terror vörös zászlajával.

Mikor elérte a legfelső lépcsőfokot, mikor ez a reszkető és rettenetes fantom felegyenesedett a romhalmaz tetején, és úgy nézett farkasszemet az ezerkétszáz láthatatlan puskacsőből fenyegető halállal, mintha ő lenne az erősebb, a barikád természetfölötti és monumentális méreteket öltött az éj sötétjében. Csend támadt, olyan csend, amilyen csak a csodákat szokta körülvenni.

Ebben a csendben az aggastyán meglengette a vörös zászlót, és felkiáltott:

- Éljen a forradalom! Éljen a Köztársaság! Testvériség! Egyenlőség! És halál!

A torlasz védői halk és gyors suttogást hallottak, mint mikor a pap sebtében elhadarja az imát. Valószínűleg a rendőrtiszt hangja volt, amint az utca túlsó végén ledarálta a hivatalos felszólítás szövegét. Azután újra megszólalt az a harsány hang, amely az előbb „Állj! Ki vagy?”-ot kiáltott:

- Vissza!

A sápadt, réveteg aggastyán szemében fellobbant az önkívület lángja. Feje fölé emelte a zászlót, és újra felkiáltott:

- Éljen a Köztársaság!

- Tűz! - szólt a hang.

Újabb sortűz csapott le a torlaszra. Mintha kartács söpörte volna végig.

Az aggastyán térdre rogyott, aztán felemelkedett, leejtette a zászlót, és széttárt karokkal, teljes hosszában hanyatt vágódott a kövezeten. A vér patakokban ömlött alóla. Sápadt, szomorú, öreg arca mintha az eget figyelte volna.

A felkelőket oly emberfeletti megindultság fogta el, melyben még a védekezésről is megfeledkezik az ember. Tiszteletteljes rémülettel közeledtek a holttesthez.

- Micsoda férfiak ezek a királyölők! - mondta Enjolras.

Courfeyrac Enjolras füléhez hajolt:

- Tartsd meg magadnak, amit mondok, mert nem akarom lehűteni a lelkesedést. Ez az ember egyáltalában nem volt királyölő. Ismertem. Mabeuf apónak hívták. Nem tudom, mi ütött belé ma. Derék, pipogya bácsi volt. Nézd csak a fejét.

- Pipogya bácsi feje, de Brutus szíve - válaszolta Enjolras. Aztán felemelte a hangját:

- Polgártársak! Így mutatnak példát az öregek a fiataloknak. Mi haboztunk, ő jelentkezett. Mi meghátráltunk, ő előrement! Íme, mire tanítják a reszkető öregek a félelemtől reszketőket! Az aggastyán emléke fenséges a haza előtt. Hosszú élete és nagyszerű halála volt. Most pedig helyezzük biztonságba a holttestet, és védelmezzük mindnyájan úgy a halott öreget, mintha élő apánkat védenénk, jelenléte tegye bevehetetlenné a barikádot.

Komor és erélyes helyeslés moraja követte a szavakat.

Enjolras lehajolt, felemelte az aggastyán fejét, és szenvedélyesen megcsókolta a homlokát; aztán megigazította a halott karjait, és oly gyengéd óvatossággal, mintha attól tartana, hogy fájdalmat okoz neki, lehúzta a kabátját, mindenkinek megmutatta rajta a véres lyukakat, és így szólt:

- Most már ez a mi zászlónk!

III
Gavroche majdnem pórul jár Javert puskájával

Özvegy Hucheloup-né egyik fekete nagykendőjét ráterítették Mabeuf apóra. Hat férfi puskákból hordágyat rögtönzött, rátették a holttestet, és fedetlen fővel, ünnepélyes lassúsággal bevitték a földszinti terem nagy asztalára.

Annyira magával ragadta őket a szent és magasztos esemény, hogy már nem is gondoltak veszélyes helyzetükre.

Mikor a holttestet elvitték Javert előtt, aki most is közömbös arcot vágott, Enjolras odaszólt a kémnek:

- Hallod-e? Mindjárt rajtad a sor.

Ezalatt a kis Gavroche, az egyetlen, aki nem hagyta el a helyét és tovább őrködött, úgy látta, mintha emberek közelednének lábujjhegyen a barikád felé. Hirtelen felkiáltott:

- Vigyázzatok!

Courfeyrac, Enjolras, Jean Prouvaire, Combeferre, Joly, Bahorel, Bossuet meg a többiek kitódultak a kocsmából. Éppen ideje volt. Csillogó szuronyok sűrű erdeje hullámzott már a torlasz felett. Tagbaszakadt városi őrök nyomultak be átlábalva az omnibuszon, átkúszva a résen, maguk előtt lökdösve a gamint, aki hátrált, de nem menekült.

Kritikus pillanat volt. Olyan, mint az áradás első félelmetes percei, mikor a folyó kicsap a medréből, és a víz kezd átszivárogni a töltés hasadékain. Még egy pillanat, és a barikád elesik.

Bahorel rávetette magát az első belépő városi őrre, és közvetlen közelből lelőtte karabélyával; a második leszúrta Bahorelt szuronyával. Egy harmadik már-már leterítette Courfeyracot, aki felkiáltott: „Hozzám!” A legmagasabb termetű, valóságos kolosszus, előreszegzett szuronnyal nyomult Gavroche felé. A gamin kis karjaiba kapta Javert óriási puskáját, elszántan célba vette az óriást, és megnyomta a ravaszt. A fegyver nem sült el. Javert nem töltötte meg a puskáját. A városi őr felkacagott, és a gyerekre emelte szuronyát.

De mielőtt a szurony elérte volna Gavroche-t, a puska kiesett a katona kezéből; golyó érte a szeme között, és hanyatt vágódott. Egy másik golyó mellbe találta és a kövezetre terítette azt az őrt, aki Courfeyracot szorongatta.

Marius lépett a barikádra.

IV
A puskaporos hordó

Marius a Mondétour utca fordulója mögött rejtőzve, határozatlanul és borzongva nézte végig a küzdelem első szakaszát. Csakhogy nem sokáig tudott ellenállni annak a titokzatos és leküzdhetetlen szédülésnek, melyet az örvény hívogatásának nevezhetnénk. A veszély tőszomszédsága, Mabeuf halála - ez a gyászos rejtély -, Bahorel halála, Courfeyrac segélykiáltása, a gyermeket fenyegető halálos veszedelem minden habozását eloszlatta, mert segíteni kellett barátain, és bosszút kellett állnia értük. Két pisztolyát marokra fogva, belerohant a dulakodásba. Első lövése megmentette Gavroche-t, a második megszabadította Courfeyracot.

A lövésekre, a leterített városi őrök kiáltásának hallatára a támadók felkapaszkodtak a sáncra. Egyre több városi őr, sorkatona, külvárosi nemzetőr fél teste bukkant fel a torlasz pereme fölött, puskával a kézben. Már több mint kétharmad részben ellepték a barikádot, de nem ugrottak le a túloldalon, haboztak, mintha valami csapdától tartanának. Úgy pillantottak le a torlasz sötét mélyébe, mint ahogy oroszlánbarlangba néz az ember. A fáklya fénye csupán a szuronyokat, a medvebőr kucsmákat és a nyugtalan, ingerült arcok felső részét világította meg.

Mariusnak már nem volt fegyvere. Elhajította a kilőtt pisztolyokat, de ugyanakkor észrevette, hogy a kocsma földszinti helyiségében, az ajtó mellett lőporos hordó áll.

Ahogy félig megfordulva ebbe az irányba nézett, egy katona célba vette. A katona már-már meghúzta a ravaszt, amikor hirtelen egy kéz csapott le a puskacső végére, és tenyerét a puskacső nyílására tapasztotta. A bársonynadrágos fiatal munkás lépett közbe. A lövés eldördült, átütötte kezét s talán testének más részét is, mert a munkás elvágódott; de a golyó nem érte Mariust. A gomolygó füstben mindezt csak inkább sejteni, mint látni lehetett.

Marius közben belépett a földszinti terembe, s alig vette észre, mi történt. Homályosan látta ugyan a rámeredő puskacsövet, a kezet, amely befogta, és a dörrenést is hallotta. Csakhogy az ilyen pillanatokban a dolgok sebesen elcikáznak a szem előtt, és semmi sem tartóztatja fel az embert. Homályosan érezzük, hogy valami erő még több homály felé taszigál bennünket, és minden ködben gomolyog.

Az események meglepték, de nem ejtették rémületbe a felkelőket. Ismét tömörültek. Enjolras kiáltása hallatszott: „Várjatok! Ne lövöldözzetek vaktában!” Az első zűrzavarban valóban könnyen megsebesíthették volna egymást. Legtöbbjük felment az első emeleti ablakba és a padlásszobákba, ahonnan könnyebben sakkban tarthatták a támadókat. A legelszántabbak, Enjolras, Courfeyrac, Jean Prouvaire és Combeferre vezetésével megvetették hátukat a háttérben álló házak falán, és büszkén, fedezék nélkül néztek farkasszemet a torlasz tetején sorakozó katonákkal és városi őrökkel.

Mindez sietség nélkül, azzal a különös, fenyegető komolysággal ment végbe, amely az összecsapásokat szokta megelőzni. Mindkét részről célba vették egymást, közvetlen közelről, oly közelről, hogy egymás hangját hallhatták. Mikor már ott tartottak, hogy azonnal kipattan a szikra, egy fémgalléros, széles vállrózsájú tiszt felemelte karját, és felkiáltott:

- Le a fegyverrel!

- Tűz! - felelte Enjolras.

A két sortűz egyszerre dördült el, és mindent eltüntetett a füst. Fanyar és fojtó füst, melyben gyenge, tompa nyögéssel vonaglottak a haldoklók és a sebesültek.

Mikor a füst eloszlott, mindkét oldalon ismét előbukkantak a harcosok. Soraik megritkultak, de még mindig a helyükön álltak, és csendben újratöltették fegyvereiket. Hirtelen menydörgő hang hallatszott:

- Takarodjatok, vagy levegőbe röpítem a barikádot!

Mindenki a hang irányába fordult.

Marius belépett a földszinti terembe, megragadta a puskaporos hordót, azután a körülbástyázott teret elborító füst és köd védelmében odalopózott a torlasz mentén ahhoz az üreghez, melyben a fáklya égett. Eltávolítani a fáklyát, a puskaporos hordót állítani a helyére, a kőrakást a hordóra omlasztani, melynek valami rettenetes engedelmességgel tüstént beszakadt az oldala: mindez Marius számára egy pillanat műve volt. És most mindannyian, nemzetőrök, városi őrök, tisztek, katonák a torlasz másik végén összeverődve rémülten figyelték Mariust, amint ott állt a köveken, fáklyával a kezében, büszke arcán végzetes elszántság kifejezésével. A fáklya lángját a félelmetes kőhalom felé fordította, amely alól előtűntek a puskaporos hordó roncsai, s rettentő kiáltását hallatta:

- Takarodjatok, vagy levegőbe röpítem a barikádot!

A nyolcvanéves aggastyán után olyan volt a barikádra lépő Marius, mint az ifjú forradalom képe a régi forradalom víziója után.

- Levegőbe röpíted a barikádot? - szólt egy őrmester. - De magadat is.

- Magamat is! - felelte Marius.

És a fáklyát a puskaporos hordóhoz közelítette.

De akkor már senki sem volt a barikádon. Az ostromlók hátrahagyták halottaikat és sebesültjeiket, nagy összevisszaságban tódultak az utca túlsó vége felé, és ismét belevesztek az éjszakába. Eszeveszett menekülés volt.

A barikád felszabadult.

V
Jean Prouvaire versének vége

Valamennyien Marius köré sereglettek. Courfeyrac a nyakba borult.

- Hát te itt vagy!

- Ez aztán a szerencse! - szólt Combeferre.

- Épp jókor jössz! - mondta Bossuet.

- Nélküled a halál fia lennék! - szólt újra Courfeyrac.

- Én pedig kampec lennék! - tette hozzá Gavroche.

Marius megkérdezte:

- Hol a vezér?

- Te vagy az - felelte Enjolras.

Marius fejében egész nap kohó izzott, most pedig forgószél kezdett kavarogni benne. De úgy érezte, mintha ez a forgószél körülötte zúgna és magával ragadná. Úgy rémlett neki, hogy már végtelen távolságra került az élettől. A szerelemtől és örömtől ragyogó két hónap, amely hirtelen ebbe a rémséges szakadékba torkollt, Cosette elvesztése, ez a torlasz, Mabeuf úr, amint meghal a Köztársaságért, ő maga mint a felkelők vezére - mindez szörnyű rémálomnak tűnt fel előtte. Meg kellett feszítenie elméjét, hogy a környező dolgok valóságára ébredjen. Marius élete még túlságosan rövid volt ahhoz, hogy tudhassa: semmi sincs olyan közel, mint a lehetetlen, s hogy a váratlan az, ami mindig várható. Olyan ember szemével nézte tulajdon drámáját, mint aki nem fogja fel a színdarab értelmét.

Ködös gondolatainak kóválygásában meg sem ismerte az oszlophoz kötözött Javert-t, aki a torlaszért folyó harc alatt fejét sem mozdította, s a bíró méltóságával, a mártír beletörődésével nézte a körülötte tomboló lázadást. Marius még csak észre sem vette, hogy ott van.

Közben az ostromlók nyugton maradtak. Hallatszott, hogyan járkálnak és nyüzsögnek az utca végén, de az utcába nem merészkedtek. Lehet, hogy parancsra vártak, lehet, hogy erősítésre, mielőtt újra megrohannák ezt a bevehetetlen bástyát. A felkelők őrszemeket állítottak, és néhányan, akik orvostanhallgatók voltak, kötözni kezdték a sebesülteket.

A kocsmából kidobták az asztalokat, kivéve azt a kettőt, melyen a tépés és a töltények hevertek, és azt, amelyiken Mabeuf apó holtteste feküdt; a többi asztalt a barikádra rakták, s helyükre a földszinti teremben Hucheloup-né és a szolgálólányok ágyának matracait tették. Ezekre a matracokra fektették a sebesülteket. Hogy a három szerencsétlen teremtés, a Corinthe három lakója hová tűnt el, senki sem tudta. Végül mégis megtalálták őket. A pincében rejtőzködtek.

A barikád felszabadulásának örömét szívet tépő izgalom homályosította el.

Számba vették a harcosokat. Egy felkelő hiányzott. De kicsoda? Egyik legkedvesebb, legbátrabb bajtársuk, Jean Prouvaire. Keresték a sebesültek között, nem találták. Keresték a halottak között, ott sem volt. Világos, hogy fogságba esett.

Combeferre így szólt Enjolras-hoz:

- Barátunkat fogságba ejtették, de az ő kémjük a kezünkben van. Ragaszkodsz ennek a hekusnak a halálához?

- Igen - felelte Enjolras -, de nem annyira, mint Prouvaire életéhez.

Mindez a földszinti teremben történt, az oszlop mellett, amelyhez Javert-t kötözték.

- Hát akkor a botom végére kötöm a zsebkendőmet - mondta Combeferre -, követként átmegyek hozzájuk, és felajánlom az ő emberüket a miénkért.

- Hallgasd csak - szólt Enjolras, és kezét rátette Combeferre karjára.

Az utca végéről vészjósló fegyvercsörgés hallatszott.

Egy férfiasan csengő hang harsant fel:

- Éljen Franciaország! Éljen a jövő!

Megismerték Prouvaire hangját.

Fény villant fel, és lövés dörrent.

Aztán újra csend lett.

- Megölték! - kiáltott fel Combeferre.

Enjolras Javert-re szegezte szemét, és így szólt:

- Most lőtték agyon a barátaid.

VI
Halálküzdelem az élet haldoklása után

Az ilyenfajta háború egyik sajátossága, hogy a barikádot majdnem mindig szemközt rohanják meg. A támadó attól tart, hogy lesből csapnak le rá, vagy fél a zegzugos utcáktól, s ezért általában nem vállalkozik arra, hogy megkerülje az ellenfél állásait. A felkelők tehát minden figyelmüket a nagy torlasz felé fordították, mert világos volt számukra, hogy múlhatatlanul ezen az állandóan fenyegetett ponton kell a harcnak újrakezdődnie. Marius azonban a kis torlaszra is gondolt, és odament. Elhagyatott volt, csupán a kövek közt pislákoló lampion őrizte. Egyébként a Mondétour sikátorban, valamint a Petite-Truanderie és a Cygne utca kereszteződésének környékén is mélységes csend honolt.

Mikor Marius befejezte szemléjét és visszafelé indult, halk hang ütötte meg a fülét. Valaki nevén szólította a homályban:

- Marius úr!

Összerezzent, mert ráismert a hangra, amely két órával előbb a Plumet utcai rácson át szólongatta. Csakhogy ez a hang most gyengébb volt egy leheletnél.

Körülnézett, de nem látott senkit. Azt hitte, hogy tévedett, s hogy elméje egy káprázattal toldotta meg a körülötte tülekedő rendkívüli valóságot. Egy lépést tett előre, hogy kijusson a bemélyedésből, ahol a torlasz állott.

- Marius úr! - ismételte a hang.

Ezúttal hinnie kellett a fülének, világosan hallotta a szólítást; újra körülnézett, de most sem látott senkit.

- A lábai előtt - szólt a hang.

Lehajolt, s a homályban egy alakot pillantott meg, amely a kövezeten kúszva feléje vonszolta magát. Ez ejtette ki a nevét.

A lampion gyenge fényében egy zubbony, durva bársonyból készült rongyos nadrág és két meztelen láb bukkant elő a homályból, meg valami, ami vértócsára emlékeztetett. Egy sápadt arc fordult Marius felé, és az előbbi hang szólalt meg újból:

- Nem ismer meg?

- Nem.

- Éponine vagyok.

Marius élénken lehajolt. Valóban a boldogtalan leány volt, férfinak öltözve.

- Hogy kerül ide? Mit csinál itt?

- Meghalok - felelte a leány.

Vannak szavak, vannak esetek, melyek felrázzák a lesújtott embert. Marius felkiáltott, mint aki álomból ébred:

- Megsebesült! Várjon, beviszem a terembe. Majd bekötözzük. Súlyos a sebe? Hogyan fogjam meg, hogy ne fájjon? Hol fáj? Segítsen valaki! Úristen! De miért is jött ide?

Megpróbálta a leány alá tolni a karját, hogy felemelhesse.

Közben megérintette a kezét.

A leány halkan felsikoltott.

- Fáj? - kérdezte Marius.

- Egy kicsit.

- De hiszen csak a kezét érintettem.

A leány Marius szeméhez emelte a kezét, s az ifjú fekete lyukat látott a tenyér közepén.

- Mi történt a kezével? - kérdezte.

- Átütötték.

- Átütötték?!

- Igen.

- Mivel?

- Golyóval.

- Hogyan?

- Nem látta a puskát, amely magát célba vette?

- Láttam. Meg a kezet is, amely befogta a csövet.

- Az én kezem volt.

Marius megremegett.

- Micsoda őrültség! Szegény kisleány! Még szerencse, hogy így történt, nincs baj, ha csak ennyi az egész. Engedje, hogy bevigyem és ágyra fektessem. Bekötözzük a sebét; egy átlőtt kézbe még senki sem halt bele.

- A golyó a kezemet ütötte át, de a hátamon jött ki - suttogta a leány. - Fölösleges, hogy elvigyen innen. Mindjárt megmondom én, hogyan kötözheti be a sebeimet, jobban, mint a legjobb sebész. Üljön ide mellém, erre a kőre.

Az ifjú engedelmeskedett. A leány az ölébe hajtotta a fejét, és anélkül, hogy rápillantott volna, így szólt:

- Ó! Így jó! De jól érzem magam! Most már nem is fáj semmi.

Egy pillanatra elhallgatott, aztán erőlködve Marius felé fordította az arcát:

- Tudja-e, Marius úr, hogy bizony nagyon rosszulesett, mikor belépett abba a kertbe. Persze butaság, hiszen én mutattam meg magának a házat; meg aztán azt is tudnom kellett, hogy egy olyan fiatalember, mint maga...

Elakadt, majd miután elhessegette komor gondolatait, szívet tépő mosollyal az ajkán újra megszólalt:

- Ugye, csúnya vagyok?

És így folytatta:

- Látja, most már magának is vége! A barikádról senki sem menekülhet. És én voltam az, aki ide vezette, úgy bizony! Meg fog halni. Erre számítok is. És mégis, mikor megláttam, hogy célba veszik, a puskacső végére tapasztottam a kezem. Hát nem furcsa? Mert azt akartam, hogy én haljak meg előbb. Mikor az a golyó belém fúródott, idevonszoltam magam, nem vettek észre, nem szedtek fel. Vártam magára. Hát nem jön ide hozzám? - mondogattam magamban. Ó, ha tudná, mennyire szenvedtem, a ruhámat harapdáltam kínomban! Most jól érzem magam. Emlékszik még arra a napra, mikor beléptem a szobájába, és a tükrében nézegettem magamat? Vagy mikor a kültelken, ahol a napszámosnők dolgoztak, találkoztunk? Milyen szépen daloltak a madarak! Nem is olyan rég volt. Öt frankot nyomott a kezembe, de én azt mondtam: nem kell a pénze. Felszedte legalább azt a pénzt? Hiszen maga sem gazdag. Nem jutott eszembe, hogy szóljak, vegye fel. Milyen szépen sütött a nap! Akkor nem fáztam. Emlékszik még, Marius úr? Ó, most boldog vagyok! Mindenki meg fog halni.

Eszelős, komoly, szívet tépő kifejezés ült az arcán. Rongyos zubbonya alól kilátszott meztelen keble. Átlőtt kezét beszéd közben mellére szorította, melyen egy másik lyuk látszott. Időnként sugárban patakzott belőle a vér, mint a bor a megcsapolt hordóból.

Marius mélységes szánalommal nézte a boldogtalan teremtést.

- Ó - kiáltott fel hirtelen a leány -, már megint kezdődik. Megfulladok!

Megragadta zubbonyát, és harapdálni kezdte. Lába megmerevedett a kövezeten.

Ebben a pillanatban a kis Gavroche fiatal kakashangja harsant fel a torlaszon. A gyerek felmászott egy asztalra, hogy megtöltse a puskáját, és vidáman rágyújtott erre az akkoriban nagyon népszerű nótára:

Ha látják Lafayette-et,
A zsaruk beijednek:
Menekülj! Menekülj! Menekülj!

Éponine felemelkedett, hallgatta, majd suttogva megszólalt:

- Ő az.

És Marius felé fordulva hozzátette:

- Itt van az öcsém. Nem szabad, hogy meglásson. Megszidna.

- Az öccse? - kérdezte keserű, fájdalmasan elszoruló szívvel Marius, mert eszébe jutottak a kötelességek, melyeket édesapja rótt rá a Thénardier család iránt. - Ki az öccse?

- A kisfiú.

- Az, aki énekel?

- Az.

Marius megmozdult.

- Ó, ne menjen el! - kérlelte a leány. - Most már nem tart soká!

Már-már felült, de a hangja nagyon halkan csengett és el-elcsuklott. Időnként hörgés tört fel a torkából. Az arcát, amennyire csak tudta, Marius arcához közelítette. Valami különös kifejezés jelent meg a szemében, és így folytatta:

- Hallgasson ide. Nem akarom felültetni. Levél van a zsebemben a maga számára. Tegnap óta. Azt mondták, hogy adjam postára. Magamnál tartottam. Nem akartam, hogy kézhez kapja. De talán haragudna rám, mikor majd nemsokára ismét találkozunk. Mert ugye viszontlátjuk egymást? Vegye el a levelét.

Átlőtt kezével görcsösen megragadta Marius kezét, de mintha már nem is érezte volna a fájdalmat. Az ifjú kezét zubbonyának zsebébe dugta. Marius csakugyan valami papírlapot érzett az ujjai közt.

- Vegye ki - mondta a leány.

Marius kivette a levelet. A leány elégedetten és megnyugodva bólintott.

- Most pedig a fáradságomért ígérje meg...

Elakadt a szava.

- Mit ígérjek? - kérdezte Marius.

- Ígérje meg!

- Megígérem.

- Ígérje meg, hogy homlokon csókol, ha már halott leszek. Érezni fogom.

Fejét visszaejtette Marius ölébe, és szempillái lezárultak. Marius azt hitte, hogy a szerencsétlen lélek már elköltözött. Éponine nem mozdult, de abban a pillanatban, mikor Marius azt hitte, hogy örökre elszunnyadt, lassan kinyitotta a halál komor mélységét tükröző szemét, és megszólalt. Hangjában mintha már valami túlvilági gyengédség csengett volna:

- Aztán meg, nézze, Marius úr, azt hiszem, hogy egy kicsit szerelmes voltam magába.

Még egyszer mosolyogni próbált, és kiszenvedett.

VII
Gavroche bölcsen felméri a távolságokat

Marius beváltotta ígéretét. Csókot lehelt a hideg verejtéktől gyöngyöző homlokra. Ezzel nem lett hűtlen Cosette-hez, csupán elmélázva és szelíden elbúcsúzott egy boldogtalan lélektől.

Remegés futott végig rajta, mikor átvette Éponine-tól a levelet. Rögtön megérezte, hogy a levél fordulatot jelent. Most égett a türelmetlenségtől, hogy elolvassa. Mert hát ilyen az emberi szív: alighogy a szerencsétlen leány lehunyta szemét, Marius máris arra gondolt, hogy felbontsa a levelet. Gyengéden visszaeresztette a földre Éponine holttestét, és távozott. Valami azt súgta neki, hogy a levelet nem szabad elolvasnia a halott mellett.

Bement a földszinti terembe, s egy gyertyához lépett. A nők kecses gondosságával összehajtogatott és lepecsételt levélkét tartott a kezében. A címzés női kézírásra vallott.

Marius Pontmercy úrnak, Courfeyrac úr címén, Verrene utca 16. sz.

Feltörte a pecsétet, és a következőket olvasta:

Drága szerelmem, nagy bánatomra édesapám azt akarja, hogy azonnal távozzunk innen. Ma este már az Homme-Armé utcai, szám alatt leszünk. Egy hét múlva pedig Londonban.

Június 4.

COSETTE

Olyan ártatlan volt ez a szerelem, hogy Marius még csak az írását sem ismerte Cosette-nek.

Néhány szóval elmondhatjuk, hogy mi történt. Minden Éponine műve volt. A június harmadikán este lezajlott események után kettős gondolat foglalkoztatta: meghiúsítani a terveket, melyeket apja és a banditák főztek ki a Plumet utcai ház ellen, s elválasztani Mariust Cosette-től. Rongyait elcserélte az első fiatal fickóval, akivel összeakadt, s aki mulatságosnak találta, hogy női ruhába öltözzék, mialatt Éponine férfinak álcázza magát. Éponine volt az, aki a Mars-mezőn nyomatékosan figyelmeztette Jean Valjeant: Költözzön el. Jean Valjean valóban azonnal hazament, és így szólt Cosette-hez: „Még ma este itt hagyjuk a házat, és Toussaint nénivel az Homme-Armé utcába megyünk. A jövő héten pedig Londonban leszünk.” Cosette-et lesújtotta a váratlan csapás, és sebtében néhány sort írt Mariusnak. De hogyan adja postára a levelet? Sohasem távozott el egyedül hazulról, ha pedig Toussaint nénire bízza a levelét, ez bizonyára meglepődik, s azonnal megmutatja Fauchelevent úrnak. Lelkét ilyen aggodalmak szorongatták, mikor a kerítés rácsán át megpillantotta a férfiruhába öltözött Éponine-t, aki most már folyton a kert körül ólálkodott. Cosette magához intette „a fiatal munkást”, kezébe nyomott öt frankot, és a levelet a következő szavak kíséretében adta át neki: „Ezt a levelet azonnal vigye el a címzetthez.” Éponine a zsebébe dugta a levelet. Másnap csakugyan elment Courfeyrachoz, hogy felkeresse Mariust, de nem azért, hogy átadja a levelet, hanem azért - s ezt minden szerető és féltékeny szív meg fogja érteni -, hogy „egy kicsit körülnézzen”. Várta Mariust, vagy legalább Courfeyracot, változatlanul azért, hogy egy kicsit körülnézzen. Mikor aztán Courfeyrac azt mondta neki: „Megyünk a barikádra”, egy gondolat villant át az agyán. Miért ne most vesse magát a halál karjaiba, mikor úgyis meg akar halni? Mariust is magával rántja. Nyomon követte Courfeyracot, megjegyezte magának a helyet, ahol a barikádot építették, majd elment a Plumet utcába. Biztosra vehette, hogy szürkületkor ott találja Mariust a mindennapi találkahelyen, hiszen az ifjú semmi értesítést sem kapott, ő pedig elcsípte a levelet. Megvárta tehát Mariust, és barátai nevében odakiáltotta neki a felhívást, melyre - úgy gondolta - el kell jönnie a torlaszra. Számított a kétségbeesésre, amely elfogja Mariust, ha nem találja Cosette-et, és nem is tévedett. Azután visszatért a Chanvrerie utcába. Az imént láttuk, hogy itt mi történt vele. Azoknak a féltékeny lelkeknek tragikus örömével halt meg, akik szerelmüket magukkal ragadják a halálba, mondván: „Ne legyen senkié.”

Marius csókokkal borította Cosette levelét. „Hát mégis szeret!” Egy pillanatra úgy érezte, hogy most már nem kell meghalnia. De aztán eszébe jutott: „Cosette elutazik. Apja magával viszi Angliába, s az én nagyapám sem egyezik bele a házasságba.” A végzet döntésében nem esett változás. Mariust, mint minden álmodozót, olykor elfogta az a végső csüggedés, mely kétségbeesett elhatározásokat szül. Az életuntság érzése elviselhetetlen; a halállal hamarább megbarátkozunk.

Ekkor arra gondolt, hogy már csupán két kötelessége van hátra: értesíteni kell Cosette-et haláláról, végső búcsút küldve neki, és meg kell mentenie a küszöbön álló katasztrófától azt a szegény gyereket, Éponine öccsét, Thénardier fiát.

Elővette tárcáját a füzettel, melybe annyi szerelmes gondolatot jegyzett fel Cosette számára. Kitépett belőle egy lapot, és ceruzával néhány sort vetett rá:

Házasságunk lehetetlen. Kértem nagyapám beleegyezését, de megtagadta; vagyonom nincs, te is szegény vagy. Hozzád futottam, de már nem találtalak ott. Emlékszel, hogy mire adtam neked a szavamat - megtartom. Meghalok. Szeretlek. Mire ezeket a sorokat olvasod, lelkem ott lesz melletted, és rád mosolyog.

Mivel semmi sem volt a keze ügyében, amivel lezárhatta volna a levelet, beérte azzal, hogy négyrét hajtsa a papirost, s ezt a címet írta rá:

Cosette Fauchelevent kisasszonynak, Fauchelevent úr címén, Homme-Armé utca 7. szám.

Mikor elkészült a levéllel, egy pillanatra elgondolkodott, majd újra előhúzta a tárcáját, kinyitotta, és ugyanazzal a ceruzával a következő néhány sort írta az első oldalra:

Nevem Marius Pontmercy. Holttestemet vigyék nagyapámhoz, Gillenormand úrhoz, Filles-du-Calvaire utca 6., Marais kerület.

A tárcát visszatette a zsebébe, aztán Gavroche-t szólította, Marius hangjára a gamin odafutott; arcáról öröm és odaadás sugárzott.

- Megteszel értem valamit?

- Mindent - mondotta Gavroche. - Az istenfáját! Maga nélkül bezzeg alulról szagolhatnám az ibolyát.

- Látod ezt a levelet?

- Látom.

- Fogd. Azonnal itt hagyod a barikádot (Gavroche nyugtalanul vakarni kezdte a füle tövét), és holnap reggel átadod a levelet Cosette kisasszonynak, Fauchelevent úrnál, Homme-Armé utca 7. szám alatt.

- Igen ám - felelte a hőslelkű gyerek -, csakhogy közben elesik a barikád, és én nem leszek itt.

- Minden jel arra mutat, hogy napfelkelte előtt nem kell újabb támadástól tartani, s a torlaszt nem fogják elfoglalni hamarább, mint holnap délben.

Az ostromlók habozása újabb haladékot adott a barikádnak, s ez az állapot valóban elhúzódott. Az éjszakai harcokban gyakori az ilyen szünet, melyet azután mindig kétszeresen elkeseredett összecsapás követ.

- No és ha reggel vinném el a levelet? - kérdezte Gavroche.

- Késő lenne. A torlaszt addigra valószínűleg körülzárják, akkor már minden utcát szemmel tartanak, nem tudnál kijutni. Eredj azonnal.

Erre Gavroche már nem tudott mit válaszolni. Habozva, szomorúan vakargatta a füle tövét. Madárnak vannak o1yan mozdulatai, amilyennel aztán Gavroche hirtelen elkapta a levelet.

- Rendben van - mondta.

És nekiiramodott a Mondétour utcának.

Gavroche elhatározását egy váratlanul támadt gondolata váltotta ki, de ötletét nem árulta el, mert attól tartott, hogy Marius ellenvetést tesz.

Ez a gondolat a következő volt: „Még éjfél sincs, az Homme-Armé utca nincsen messze, azonnal elviszem a levelet, és még idejében visszaérek.”

TIZENÖTÖDIK KÖNYV
Az Homme-Armé utca

I
Az árulkodó itatós

Mi egy város vonaglása a lélek zendüléséhez képest? Az ember még a népnél is nagyobb mélység. Jean Valjean e pillanatban iszonyú belső forrongás zsákmánya volt. Minden örvény újra feltárult a lelkében. Mint Párizs, ő is borzongva állt egy félelmetes és homályos forradalom küszöbén. Mindez néhány óra műve volt. Sorsára és lelkiismeretére hirtelen árnyék borult. Mint Párizsról, róla is el lehetett mondani: két elv viaskodik benne. A fehér és a fekete angyal birokra kel egymással az örvény fölött ívelő hídon. Melyik taszítja le a másikat? Melyik lesz a győztes?

Még ugyanazon az estén - másnap június 5-e volt - Jean Valjean Cosette és Toussaint kíséretében beköltözött az Homme-Armé utcába. Sorsa újabb fordulatának ment elébe.

Cosette nem hagyta el a Plumet utcát anélkül, hogy ellenállást ne kísérelt volna meg. Mióta egymás mellett éltek, először fordult elő, hogy Cosette akarata különbözött Jean Valjean akaratától, s ha nem is csapott össze a két akarat, legalábbis ellentmondott egymásnak. Ellenvetés és hajthatatlanság állott szemben egymással. A sürgető tanács: Költözzön el, amit az ismeretlen vetett oda neki, annyira aggasztotta Jean Valjeant, hogy megmakacsolta magát. Úgy érezte, hogy nyomára bukkantak és üldözik. Cosette-nek engednie kellett.

Anélkül, hogy csak egy szót is váltottak volna, összeszorított fogakkal érkeztek meg az Homme-Armé utcába. Mindegyik elmerült a maga gondjaiban. Jean Valjean oly nyugtalan volt, hogy meg sem látta Cosette szomorúságát, s Cosette oly szomorú, hogy észre sem vette Jean Valjean nyugtalanságát.

Jean Valjean magával hozta Toussaint nénit is. Korábbi utazásai során ezt sohasem tette meg. Arra gondolt, hogy talán soha többé nem tér vissza a Plumet utcába. Toussaint-t nem hagyhatta maga mögött, s titkát sem közölhette vele. Egyébként tudta róla, hogy hűséges és megbízható teremtés. Úr és szolga viszonyában a kíváncsiság az árulás kezdete. Márpedig Toussaint, mintha csak arra született volna, hogy Jean Valjean cselédje legyen, nem volt kíváncsi természetű. Barneville környéki parasztos szavajárásával, összevissza dadogva azt mondogatta: „Én már ilyen vagyok, végzem a dolgomat, a többi nem tartozik rám.”

A Plumet utca elhagyásakor, amely felért egy szökéssel, Jean Valjean nem vitt mást magával, csupán a kis illatos táskát, melyet Cosette kebelbarátnak keresztelt el. Nagy poggyászhoz hordár kellett volna, márpedig a hordár tanú. Bérkocsit rendeltek a Babylone utca bejáratához, és egyszerűen eltávoztak.

Toussaint csak nagy keservesen tudta kicsikarni Jean Valjean engedélyét, hogy némi fehérneműt, néhány ruhadarabot és piperéhez való tárgyat becsomagolhasson, Cosette csupán írószerszámait és itatóstömbjét vitte magával.

Jean Valjean, hogy növelje a magányt és még sűrűbbé tegye a homályt eltűnésük körül, úgy intézte a dolgot, hogy a Plumet utcát csak napnyugta után hagyják el, ami lehetővé tette Cosette számára, hogy megírja üzenetét Mariusnak. Sötét éjszaka volt, mikor megérkeztek az Homme-Armé utcába. Csendben tértek nyugovóra.

Az Homme-Armé utcai lakás egy hátsó udvarra nézett a második emeleten; két hálószobából, ebédlőből, az ebédlővel szomszédos konyhából s egy hálófülkéből állott, melyben egy tábori ágy várta Toussaint-t. Az ebédlő, amely egyben előszoba is volt, elválasztotta egymástól a két hálószobát. A lakás fel volt szerelve a szükséges háztartási eszközökkel.

Csaknem éppoly gyorsan megnyugszunk, amilyen esztelenül nyugtalankodunk; ilyen az emberi természet. Alighogy betette a lábát az Homme-Armé utcába, Jean Valjean aggodalma máris oszladozni kezdett, és fokozatosan eltűnt. Vannak megnyugtató helyek, amelyek úgyszólván gépiesen hatnak a lélekre. Eldugott utca, békés lakosok. Jean Valjean úgy érezte, hogy valamilyen nyugalom ragad át rá a sikátorból, amely olyan szűk volt, hogy két cölöpre fektetett gerenda zárta el a kocsik elől. Süketen és némán húzódott meg a régi Párizsnak ez a kis utcája a felkavart város kellős közepén, fényes nappal is alkonyati fényben, és csaknem éppoly képtelenül arra, hogy felizguljon, mint az évszázados magas házak, melyek kétoldalt öreges szótlansággal szegélyezték. Feledés vesztegelt az utcában. Jean Valjean fellélegzett. Itt ugyan senki sem találhatja meg!

Mindenekelőtt gondosan az ágya mellé tette a kebelbarátot.

Kitűnően aludt. Az éjszaka tanácsot ad, de hozzátehetjük: le is csendesíti az embert. Reggel majdnem vidáman ébredt. Elragadónak találta az ebédlőt, amely valójában förtelmes volt. Egy rozoga kerek asztal, egy alacsony pohárszék, ferdén föléje akasztott tükörrel, egy szúette karosszék volt a bútorzata, meg néhány szék, melyeken Toussaint csomagjai hevertek. Az egyik csomag repedésén kikandikált Jean Valjean nemzetőri egyenruhája.

Cosette egy csésze levest hozatott a szobájába Toussaint-nel, és estig nem mutatkozott.

Toussaint tett-vett, gondosan rendezkedett a lakásban, majd öt óra tájban hideg szárnyast rakott az ebédlő asztalára. Cosette pusztán apja iránti tiszteletből vetett egy pillantást az ételre.

Vacsora után kínzó fejfájás ürügyén jó éjszakát kívánt Jean Valjeannak, és bezárkózott a szobájába. Jean Valjean jó étvággyal megevett egy csirkecombot, majd az asztalra könyökölt; lassanként megnyugodott, biztonságérzete visszatért.

Egyszerű vacsorájának elfogyasztása közben kétszer vagy háromszor is megütötte fülét Toussaint zavaros dadogása: „Uram, nagy a ribillió, Párizsban harcok folynak.” Annyira elmerült elmélkedéseibe és tervezgetéseibe, hogy oda sem figyelt. Valójában meg sem hallotta, amit Toussaint mondott.

Felállt, járkálni kezdett a szobában, ide-oda az ajtó s az ablak közt, s mindjobban lecsillapodott.

Alighogy nyugalma visszatért, ismét Cosette-re, legfőbb gondjára terelődtek gondolatai. Nem mintha aggasztotta volna az a fejfájás, az a kis idegeskedés, a leányos duzzogás, a könnyű felhő, melynek két-három napon belül nyoma sem marad; hanem a jövőre gondolt, s mint mindig, most is gyönyörűséggel gondolt rá. Végül is mi az akadálya annak, hogy a boldog élet újrakezdődjék? - kérdezte magában. Vannak órák, amikor minden lehetetlenek látszik; máskor meg minden könnyűnek tűnik. Jean Valjean jó órájában volt. A jó óra rendszerint úgy követi a rosszat, mint a nappal az éjszakát; a folytonosság és az ellentét törvénye ez, mely a természet alapja, noha a felületes szellemek antitézisnek mondják. Ebben a békés utcában, ahová bemenekült, Jean Valjean megszabadult mindattól, ami egy idő óta zaklatta. Éppen mert már rengeteg sötétséget látott, kezdett észrevenni egy kis darab kék eget is. Már az is valami, hogy zavartalanul, bonyodalmak nélkül távozhatott a Plumet utcából.

Talán okosabb lenne legalább néhány hónapra elhagyni az országot, és Angliába menni. Nos, akkor elutaznak. Hát nem mindegy, hogy Franciaországban él-e vagy Angliában, ha Cosette vele van? Az ő nemzete Cosette volt. Cosette elegendő a boldogságához; az a gondolat pedig, hogy ő nem elegendő Cosette boldogságához - a gondolat, amely valamikor beteggé és álmatlanná tette -, most fel sem merült elméjében. Elfelejtette minden elmúlt fájdalmát, és tele volt optimizmussal. Cosette vele van, tehát az övé: olyan optikai csalódás ez, amely mindenkivel megtörténik. Könnyedén kitervezte magában az angliai utazást Cosette-tel, a nehézségeket már észre sem vette; már látta is, amint álmainak láthatárán valahol, akárhol, újra felépül a boldogsága.

Miközben lassú léptekkel fel és alá sétált a szobában, tekintete hirtelen valami különös jelenségen akadt meg. A pohárszék fölé hajló tükörben, mellyel éppen szemközt került, a következő négy sort pillantotta meg:

Drága szerelmem, nagy bánatomra édesapám azt akarja, hogy azonnal távozzunk innen. Ma este már az Homme-Armé utca 7. szám alatt leszünk. Egy hét múlva pedig Londonban.

Június 4.

COSETTE

Jean Valjean dermedten megtorpant.

Megérkezésük után Cosette a pohárszékre, a tükör alá tette le itatóstömbjét, majd fájdalmas aggodalmában ottfelejtette, és észre sem vette, hogy a tömb nyitva maradt, mégpedig éppen azon az oldalon, amelyen felszárította a Mariusnak írt s a Plumet utcában elhaladó fiatal munkás gondjaira bízott sorokat. Az írás rányomódott az itatósra, a tükör pedig visszatükrözte az írást.

A mértanban szimmetrikus képnek nevezik az ily módon keletkező jelenséget. Az itatós visszájára fordított írását a tükör természetes helyzetében és értelmében verte vissza, és Jean Valjean ott látta maga előtt a levelet, melyet Cosette tegnap Mariusnak írt. Egyszerű dolog volt, de villámcsapásként hatott.

Jean Valjean a tükörhöz lépett. Újra elolvasta a sorokat, de nem hitt a szemének. Mintha villám fényének káprázatában látta volna az írást. „Látomás - gondolta. - Hiszen ez lehetetlen! Nem lehet igaz!”

Lassacskán tisztább lett a látása; egy pillantást vetett Cosette itatóstömbjére, és a valóság érzése visszaköltözött belé. Felvette a tömböt, és így szólt: „Ettől van.” Lázasan vizsgálgatta az itatósra nyomott sorokat, de a visszájukra fordított betűk kusza ákombákoma merő értelmetlenségnek tűnt a szemében. „De hiszen ez semmit sem jelent - mondta magában -, nincs ideírva semmi.” És kimondhatatlan megkönnyebbüléssel nagyot lélegzett. Ki nem érzett efféle ostoba örömet a borzalom pillanatában? A lélek nem teszi le a fegyvert a kétségbeesés előtt, amíg illúzióinak végére nem ér.

Kezében tartotta az itatóstömböt, ostoba örömmel nézegette, s már-már kinevette magát, hogy felült a káprázatnak. Ekkor tekintete hirtelen ismét a tükörre tévedt, és újra megpillantotta a látomást. A sorok kérlelhetetlen tisztasággal rajzolódtak ki a tükörben. Ez már nem volt csalóka látszat. A megismétlődő látomás már nem káprázat, hanem valóság. Szinte tapintható volt, ahogy a tükör az itatós szövegét talpra állítva visszaverte. Jean Valjean megértette.

Megtántorodott, kiejtette kezéből az itatóstömböt, és lecsukló fejjel, üveges tekintettel, megzavarodva lerogyott az ócska karosszékbe, mely a pohárszék mellett állt. Most már nem kétséges, gondolta, a világ örök homályba veszett, Cosette írta azokat a sorokat valakinek! És ekkor meghallotta, hogy lelke, melyben ismét felülkerekedett a vad indulat, tompán felbődül belső sötétségéből. Próbáljátok csak elvenni az oroszlántól a kutyát amely bent van a ketrecében!

Szomorú és furcsa eset: Marius e pillanatig nem kapta kézhez Cosette levelét; az áruló véletlen megmutatta Jean Valjeannak, mielőtt eljutott volna Mariushoz.

Jean Valjeant mind a mai napig nem terítették le a megpróbáltatások. Rettenetes próbákat kellett kiállnia, a balszerencse egyetlen csapástól sem kímélte meg, a társadalom minden bosszújával és megvetésével felfegyverkezett kegyetlen végzet célpontnak választotta, és bősz haraggal tört ellene. Ő azonban nem hátrált meg semmi elől és nem engedett soha. Ha kellett, elfogadott minden végletet. Feláldozta visszahódított emberi méltóságát, odaadta szabadságát, kockára tette a fejét, mindent elveszített, mindent eltűrt; önzetlen és sztoikus maradt, mint valami vértanú, aki nem gondol önmagával. Megedzett, a balsors lehetséges támadásaival szemben felvértezett lelkiismerete örökre bevehetetlennek látszott. És mégis, ha valaki most a szíve mélyére pillanthatott volna, meg kellett volna állapítania, hogy ebben az órában megingott.

Abban a hosszú kínvallatásban, melyet a sorstól el kellett szenvednie, ez a kín volt a legrettentőbb. Soha még ilyen harapófogó szorításába nem került. Érezte, hogy valamennyi lappangó indulata titokzatosan kavarogni kezd. Érezte, hogy megpendül lelkének ismeretlen húrja. Mert hát, ó, jaj, a végső vagy talán az egyetlen igazi megpróbáltatás a szeretett lény elvesztése.

A szegény öreg Jean Valjean kétségtelenül csupán apa módján szerette Cosette-et, de - mint már megjegyeztük - életének sivársága a szeretet minden fajtáját belesűrítette ebbe az apai érzésbe. Úgy szerette Cosette-et, mint a leányát, de úgy is, mint az édesanyját, mint a nővérét, mivel pedig sohasem volt se kedvese, se felesége - mivel a természet olyan hitelező, aki nem engedi el az adósságot -, ez az érzés is, melynél maradandóbb nincsen, ez a homályos, tudatlan, vakságában tiszta, öntudat nélküli, mennyei, angyali, isteni érzés is a többi közé keveredett; nem is annyira érzés volt, mint inkább ösztön, nem is annyira ösztön, mint inkább valami észrevehetetlen és láthatatlan, de valóságos vonzódás; s Cosette iránt érzett mérhetetlen gyöngédségében a tulajdonképpeni szerelem olyan volt, mint az aranytermő ér a hegységben: szűzies és komoran elrejtett.

Emlékezzünk vissza lelki helyzetükre, melyre egy ízben már utaltunk. Házasságról szó sem lehetett közöttük; még lelki egybekelésről sem, holott bizonyos, hogy végzetük összefonódott. Cosette-en, vagyis egy gyermeken kívül Jean Valjean hosszú élete során semmit sem ismert, amit szerethetett volna. Az egymásra következő szenvedélyek és szerelmek nem hozták létre benne azokat az egymásra következő zöld árnyalatokat - a sötétzöld után a világoszöldet -, melyeket az áttelelő levélzeten és az ötvennél idősebb férfiakon észlelhetünk. Mindent összevéve - s ezt már többször hangsúlyoztuk -, bonyolult érzéseinek belső összeolvadásából magasztos erény született: Jean Valjean apja lett Cosette-nek. Különös apa, akit nagyapából, fiúból, testvérből, férjből kovácsoltak össze; apa, aki egyben anya is volt; apa, aki szerette, imádta Cosette-t, és akinek világossága, otthona, családja, hazája, mennyországa volt ez a gyermek.

Mikor aztán rádöbbent, hogy mindennek vége, a leány eltávolodik tőle, kisiklik a kezéből, elvész számára; hogy futó felhő, elfolyó víz volt az egész; mikor szeme elé tárult a lesújtó bizonyosság: Cosette szívének más a célja, életének másvalaki a vágya, mást szeret, én csak az apja vagyok, és már nem is létezem számára; mikor már nem kételkedhetett többé, s azt kellett mondania: „elszakad tőlem!” - fájdalma elviselhetetlenné vált. Átélni mindazt, amit átélt, csak azért, hogy idejusson! És most már semmi se legyen! Ekkor, mint az imént mondottuk, testének minden porcikája lázadozni kezdett. Haja tövéig érezte az önzés félelmetes ébredezését, és az én felüvöltött lényének belső örvényéből.

Vannak belső összeomlások. A kétségbeejtő bizonyosság nem hatolhat az emberbe anélkül, hogy el ne űzne belőle vagy össze ne zúzna benne bizonyos mélységes elemeket, melyek olykor vele magával azonosak. Mikor a fájdalom eléri ezt a fokot, a lelkiismeret erői mind hanyatt-homlok menekülnek. Végzetes válság ez. Kevesen kerülnek ki belőle úgy, hogy hívek maradnak önmagukhoz és a kötelességhez. Mikor a szenvedés túlárad a lelken, a legrendíthetetlenebb erény is elcsügged. Jean Valjean ismét felvette az itatóstömböt, és újra megbizonyosodott; merev szemmel szinte megkövülten hajolt a megcáfolhatatlanul világos sorok fölé, és oly sűrű porfelhő kavargott bensejében, mintha lelkének egész építménye hirtelen romba dőlt volna.

A révület nagyítóüvegén át vizsgálta meg ezt a felfedett, látszólagos és félelmetes nyugalommal, mert nincs félelmetesebb az ember nyugalmánál, mikor már olyan, mint a szobor hidegsége.

Felmérte, hogy végzete mily borzalmas lépést tett előre, anélkül hogy ő sejtette volna; visszaidézte a múlt nyár oly esztelenül szerteoszlott aggodalmát; felismerte a szakadékot; ugyanaz a szakadék volt, csakhogy most már nem a szélén állott, hanem a mélyére került.

Mily hallatlan és szívbe markoló dolog, hogy észre sem vette, mikor lezuhant. Életének világossága kihunyt, holott ő azt hitte, hogy még mindig látja a napot.

Ösztöne nem habozott. Összevetett bizonyos körülményeket, bizonyos dátumokat, visszaemlékezett Cosette alkalmi elpirulásaira és elsápadásaira, s azt mondotta magában: ő az. A kétségbeesés megsejtő képessége valamilyen titokzatos íj, amely sohasem téveszti el célját. Megsejtésének első nyílvesszeje tüstént Mariust találta el. A nevet nem tudta, de a név viselőjét azonnal megtalálta. Könyörtelenül felidézett emlékeinek mélyén világosan megpillantotta a Luxembourg-kertben ólálkodó ismeretlent, a nyomorult szoknyavadászt, azt a romantikus léhűtőt, azt az ostoba, hitvány fickót. Mert vajon nem hitványság-e kacsingatni olyan lányra, aki mellett ott van szerető édesapja?

Miután szilárdan megállapította, hogy a helyzet mélyében az a fiatalember rejtőzködik, s hogy minden baj tőle ered, Jean Valjean - az újjászületett ember, a férfi, aki annyit fáradozott lelkének átalakításán, aki annyi erőfeszítést tett, hogy a szeretetben oldja fel életének minden nyomorúságát és szerencsétlenségét - önmagába tekintett, s amit belsejében megpillantott, az a gyűlölet kísértete volt.

A nagy fájdalmakat a csüggedés követi nyomon, mert bátorságától fosztják meg az embert. Az, akiben tanyát ütnek, úgy érzi, hogy valamit kiszorítottak belőle. Az ifjúság idején baljós, később gyászos a jövetelük. Mert - ó, jaj! - a kétségbeesés már akkor is rettenetes valami, mikor még forró a vér, és fekete a haj, mikor a fej oly délcegen koronázza a testet, mint a láng a fáklyát, mikor a végzet könyve még szinte föllapozatlan, mikor a szerelmi vággyal teli szív dobogása még visszhangra talál, mikor még van idő a jóvátételre, mikor még a miénk minden nő, minden mosoly, az egész jövő, az egész látóhatár, mikor az életerő teljes; hát még az öregkorban, mikor az esztendők egyre sápadtabban tűnnek tova, abban az alkonyati órában, mikor csillagzatunk már a sír felé mutat!

Miután mindezt végiggondolta, belépett Toussaint. Jean Valjean felállt, és megkérdezte:

- Nem tudja, merrefelé harcolnak?

Az elképedt Toussaint válaszolni is alig tudott:

- Tessék?

- Hát nem mondta az előbb, hogy harcok folynak?

- Ah, igen, uram - felelte Toussaint. - Saint-Merry táján.

Vannak gépies mozdulatok, melyek úgyszólván akaratunk ellenére születnek legmélyebb gondolatainkból. Alighanem ilyen öntudatlan ösztönzésre történt, hogy Jean Valjean öt perccel később kint volt az utcán.

Fedetlen fővel ült a ház kapujának sarokkövén, s mintha hallgatózott volna. Leszállt az éj.

II
A gamin a világosság ellensége

Mennyi idő telt el így? Miféle apály és dagály közt hányódott tragikus elmélkedéseiben Jean Valjean? Ki tudott-e egyenesedni? Meggörnyedve maradt? Annyira meghajolt, hogy végül is összeroppant? Talpra állhat-e még, akad-e még lelkében valami szilárd pont, hogy megvethesse lábát? Alkalmasint ő maga sem tudta volna megmondani.

Az utca elhagyatott volt. Az a néhány megszeppent polgár, aki sietve osont hazafelé, alig vette észre Jean Valjeant. Veszély idején mindenki magára gondol. A lámpagyújtogató a szokott időben megjelent, hogy meggyújtsa az utcai lámpát, amely történetesen éppen a hetes számú kapuval szemben állott, azután elment. Ha valaki ebben a homályban veszi szemügyre Jean Valjeant, aligha tartotta volna eleven embernek. Oly mozdulatlanul ült ott a kapu sarokkövén, mint valami jégszobor. A kétségbeesés megfagyasztja az embert. Vészharang zúgása és viharos zaj hallatszott a távolból. A zendülésbe keveredett harang vonaglásaiba belekongott a Saint-Paul-templom órája, amint méltóságteljes lassúsággal elütötte a tizenegyet; mert a vészharang kötelét az ember rángatja, de az órát Isten igazgatja. Jean Valjean ügyet sem vetett az idő múlására; nem mozdult. Mégis, körülbelül ugyanebben a pillanatban hirtelen robbanás hallatszott a Vásárcsarnokok felől, majd egy második követte, amely még hevesebb volt. Valószínűleg a Chanvrerie utcai barikád ellen intézett támadás volt, melyet, mint tudjuk, Marius visszavert. Erre a kettős sortűzre, melynek hevességét az éjszaka dermedt rémülete mintha még fokozta volna, Jean Valjean összerezzent; félig felemelkedett, s a zaj irányába fülelt; azután visszarogyott a sarokkőre, összefonta karját, és fejét lassan a mellére ejtette.

Folytatta gyászos párbeszédét önmagával.

Hirtelen felvetette a szemét, valaki járkált az utcán, a közelben lépéseket hallott, odanézett, és a lámpa fényében, a Levéltárhoz vezető utca táján, megpillantott egy sápadt, fiatal, sugárzó arcot.

Gavroche érkezett meg az Homme-Armé utcába. A gamin a levegőbe nézett, és nyilván keresett valamit. Jól látta Jean Valjeant, de nem méltatta figyelemre.

Miután a levegőben keresgélt, Gavroche lejjebb folytatta vizsgálódásait; lábujjhegyre állt, sorra tapogatta a földszinti ajtókat és ablakokat; mind be volt zárva, el volt reteszelve, le volt lakatolva. Öt vagy hat ily módon eltorlaszolt ház homlokzatának megvizsgálása után a gamin vállat vont, és a következő kijelentéssel elegyedett szóba önmagával:

- No persze!

Azután ismét a levegőbe nézett.

Jean Valjean, amilyen lelkiállapotban volt, egy pillanattal előbb aligha lett volna kapható arra, hogy szót váltson valakivel; most mégis leküzdhetetlen szükségét érezte, hogy megszólítsa a gyereket:

- Kicsikém - kérdezte -, mi bajod?

- Hát bajnak az a bajom, hogy éhes volnék - válaszolta kereken Gavroche. Majd hozzátette: - Kicsike, aki mondja.

Jean Valjean a zsebében kotorászott, és előhúzott egy ötfrankost. Gavroche azonban, aki a barázdabillegetők fajtájához tartozott, s könnyen csapott át az egyik mozdulatból a másikba, ekkor már egy kődarabot vett fel a földről. Észrevette a lámpát.

- Nini - mondotta -, itt még égnek a lámpák! Uraim, önök nem tartják be a szabályokat. Micsoda rendetlenség ez? Majd én teszek róla. Zsupsz bele!

És a követ belevágta a lámpába, melynek üvege olyan csörömpöléssel zuhant le, hogy a szemközti házak függönyei mögött megbújt polgárok felkiáltottak: „Itt van 1793!”

A lámpa hevesen ide-oda himbálózott és kialudt. Az utcára hirtelen sötétség borult.

- Helyes! - szólt Gavroche. - Húzd fel a hálósipkádat, öreg utca!

Jean Valjean felé fordult:

- Hogy is hívják azt a hatalmas épületet ott az utcájuk végén? Ugye, a Levéltár? Kicsit meg kellene tépázni azokat a marha nagy oszlopokat, s egy helyes kis barikádot építeni belőlük.

Jean Valjean odalépett Gavroche-hoz.

- Szegény kisfiú - mondta halkan, mintha magához beszélne -, éhes.

És a kezébe nyomta az ötfrankost.

Gavroche-t elbűvölte a pénzdarab nagysága, felcsillant a szeme; csak nézte-nézte a sötétben, s az érme csillogása valósággal elkápráztatta. Csupán hallomásból ismerte az ötfrankost, de így is kiváló hírnévnek örvendett nála; végtelenül örült a szerencsének, hogy most eggyel személyesen is megismerkedhetett. „Lássuk a medvét” - mondta magában.

Néhány pillanatig elragadtatva bámulta a pénzt, majd ismét Jean Valjeanhoz fordult, és méltóságteljes mozdulattal feléje nyújtotta az ötfrankost:

- Polgár, jobb szeretem leverni a lámpákat. Engem nem lehet megvesztegetni. Vegye vissza ezt a vadállatot. Öt karma van, de rajtam ugyan nem fog.

- Van anyád? - kérdezte Jean Valjean.

- Mér, azt hiszi, csak magának van? - feleselt Gavroche.

- No, hát akkor tartsd meg a pénzt az anyád részére - szólt Jean Valjean.

Gavroche úgy érezte, hogy valami megmozdul a belsejében. Egyébként is észrevette, hogy a férfinak nincs kalapja, s ez bizalmat keltett benne.

- Igazán nem azért adja, hogy ne verjem le a lámpákat?

- Felőlem ugyan mindent összetörhetsz.

- Maga derék ember - mondta Gavroche.

És erre egyik zsebébe dugta az ötfrankost. Mivel pedig bizalma nőttön-nőtt, mindjárt megkérdezte:

- Ebben az utcában lakik?

- Igen. Miért?

- Meg tudná mondani, hogy melyik a hetes szám?

- Miért éppen a hetes?

A gyerek azonban habozott, attól tartott, hogy máris többet mondott a kelleténél; ujjaival erélyesen a hajába túrt, és csupán ennyit mondott:

- Hát csak azért...

Egy gondolat villant át Jean Valjean agyán. Az aggodalom olykor éleslátóvá teszi az embert. Így szólt a gyerekhez:

- Nem te hozod a levelet, amelyre várok?

- Maga? - kérdezte Gavroche. - Hiszen maga nem nő.

- Ugye, a levél Cosette kisasszonynak szól?

- Cosette? - mormogta Gavroche. - Igen, azt hiszem, valami ilyesféle fura neve van.

- Nohát - folytatta Jean Valjean -, engem bízott meg, hogy átvegyem a levelét. Majd továbbítom. Add ide.

- Akkor magának azt is tudnia kell, hogy a barikádról küldték ide.

- Persze hogy tudom - felelte Jean Valjean.

Gavroche egy másik zsebébe süllyesztette a kezét, és egy négyrét hajtott papirost húzott elő.

Azután katonásan tisztelgett.

- Le a kalappal a levél előtt! - mondta. - Az ideiglenes kormány küldi.

- Ide vele - szólt Jean Valjean.

Gavroche a feje fölé emelte a papirost.

- Nehogy azt képzelje, hogy valami szerelmes levél. Asszonynak írták, de a népnek szól. Mi, a nép fiai, harcolunk, de tiszteletben tartjuk a gyengéd nemet. Nem úgy, mint az úri társaság, ahol az arszlánok tyúkokkal cicáznak.

- Add ide.

- Egyébként maga valóban derék embernek látszik - folytatta Gavroche.

- No, add már ide!

- Tessék.

És odanyújtotta a levelet Jean Valjeannak.

- Aztán siessen vele, Sós úr, mert Cosette kisasszony várja.

Jean Valjean megkérdezte:

- A Saint-Merry negyedbe kell vinni a választ?

- No, azzal aztán alaposan melléfogna! - kiáltott fel Gavroche. - A levél a Chanvrerie utcai barikádról jön, s én megyek is vissza. Jó éjt, polgártárs.

Ezzel már indult is, jobban mondva visszarepült arrafelé, ahonnan jött. Kilőtt ágyúgolyó sebességével fúródott a sötétbe, szinte lyukat ütött bele. Az Homme-Armé utca ismét csendes és magányos lett. Ez a különös fiú, akiben volt valami az árnyékból és az álomból, egy szempillantás alatt úgy eltűnt a fekete házsorok között, mint a füst a sötétben; azt hihette volna az ember, hogy elillant, szertefoszlott, ha eltűnése után néhány perccel iszonyú üvegcsörömpölés, a kövezetre zuhanó lámpák pokoli zenebonája ismét föl nem veri álmukból a megbotránkozott polgárokat. Gavroche vonult végig a Chaume utcán.

III
Mialatt Cosette és Toussaint alszik

Jean Valjean belépett a házba Marius levelével. Tapogatózva felment a lépcsőn, úgy örült a sötétségnek, mint a bagoly, amely karmai közt tartja a zsákmányát; miután óvatosan kinyitotta és becsukta az ajtót, fülelt, hogy nem hall-e zajt, de megállapította, hogy Cosette és Toussaint minden jel szerint alszik; keze annyira remegett, hogy több gyújtófát is bemártott az öngyújtó folyadékba, amíg sikerült lángot csiholnia; valami lopásféle volt az, amit művelt. Mikor végre már égett a gyertya, az asztalra könyökölt, széthajtotta a papirost, és olvasni kezdett.

Heves felindulásban az ember nem olvas, hanem úgyszólván leteperi a kezében tartott papirost, megmarkolja, mint valami zsákmányt, összegyűri, belévájja haragjának vagy örömének körmeit; rohan a levél végére, aztán visszaugrik az elejére; a figyelem lázas rohamában megérti ugyan a lényeget, de csak nagyjából, hozzávetőlegesen; kiragad egy részletet, a többi pedig eltűnik. A levélben, melyet Marius Cosette-hez intézett, Jean Valjean csupán ezeket a szavakat látta meg:

...Meghalok. Mire ezeket a sorokat olvasod, lelkem ott lesz melletted.

E szavakra szörnyűséges öröm öntötte el Jean Valjean szívét; az indulataiban hirtelen bekövetkezett fordulat egy pillanatra mintha megsemmisítette volna. Valami mámoros elámulással nézte Marius levelét: szemébe tűzött a legragyogóbb hír, a gyűlölt lény halála.

Borzalmas örömujjongás tört fel a belsejében. Így hát vége. A megoldás hamarább bekövetkezett, mintsem remélni merte volna. Eltűnt az a lény, aki belegázolt a végzetébe. Magától tűnt el, szabadon, önszántából. Meghal anélkül, hogy ő, Jean Valjean, bármit is tett volna, anélkül, hogy felelősség terhelné a haláláért. Talán már meg is halt „az az ember”. S lázas feje ezen a ponton hidegen számítgatott.

Nem, még nem halt meg. Nyilvánvaló, hogy a levelet Cosette-nek csak másnap reggel kellett kézhez kapnia; a két sortűz óta, amely tizenegy óra és éjfél között dördült el, semmi sem történt; a torlasz ellen csupán hajnalban fognak komoly támadást intézni. De mindegy: „az az ember” elveszett, ha már egyszer belekeveredett azokba a harcokba; a fogaskerekek magukkal ragadják. Jean Valjean úgy érezte, hogy megszabadult tőle. Tehát ismét egyedül lesz Cosette-tel. A vetélytárs eltűnt, újrakezdődhet a jövő. Csak a zsebében kell tartania a levelet. Cosette sohasem fogja megtudni, mi történt „azzal az emberrel”. Csak hagyni kell, hogy a dolgok maguktól beteljesedjenek. Az az ember nem menekülhet. Ha még nem halt meg, bizonyos, hogy meg fog halni. Micsoda boldogság!

Mikor már mindezt elmondotta magában, elkomorodott. Lejött az emeletről, és felkeltette a kapust.

Körülbelül egy óra múlva Jean Valjean nemzetőri egyenruhában és teljes fegyverzetben távozott hazulról. A kapus könnyűszerrel megszerezte mindazt, ami Jean Valjean felszerelésének kiegészítéséhez kellett. Töltött puskával a vállán, töltényekkel teli táskával a derekán a Vásárcsarnokok felé irányította lépteit.

IV
Gavroche túlbuzgalma

Közben Gavroche-nak újabb kalandja akadt. Miután lelkiismeretesen leütötte a Chaume utcai lámpát, befordult a Vieilles-Haudriettes utcába, s miután látta, hogy „kutya se jár az utcán”, alkalmasnak találta a pillanatot, hogy rázendítsen kedvenc nótájára. Az éneklés nemhogy lassította volna, inkább meggyorsította menetelését. Az alvó vagy megrettent házak mentén ezeket a gyújtogató strófákat szórta el:

Fenyőrigó fecsegte: csett-csett,
Egy tatárral szép Kata
No, megszökött az éjszaka.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Bolond komám, pletykádból esznek:
Rám kapott minap Mila,
És rőfre tárult ablaka.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Talán a dajkák teje vesz meg?
Bódít mérgük illata,
Vigyázz magadra, Orfila![1008]
A lányok hova lesznek?
La-la.

Szerettem mindig a szerelmet,
Ó, Ágnes, Angelika,
Gyújtott - s megégett mind maga.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Hol van a múlt? És kis köpenytek,
Zsuzsanna s drága Márika,
Lelkem remegve bújt oda.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Érted, ha Ámor fénye reszket
S koszorúz száz viola,
Kárhozni sem kár, szép Lola.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Tükröd kacag, ha vetkeztetnek,
Szívem szerelme, Mária!
Miattad lettem bú fia.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Táncból jövet súgom az estnek:
Fényes csillagok kara,
Annára nézzetek le ma.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Nótázását kifejező táncmozdulatokkal kísérte. A mozdulat a ritmus nyomatéka. Arca, mely a torzképek kimeríthetetlen tárháza volt, szeszélyesebb és elképesztőbb fintorokat vágott, mint a szélben lobogó lyukas lepedő. Sajnos, egyedül volt az éjszakában, s így mutatványát nem látta, de nem is láthatta senki. Vannak ilyen kárba vesző értékek.

Egyszerre hirtelen megállt.

„Tartsunk szünetet a nótában” - mondotta magában.

Macskaszeme egy kapumélyedésben olyasmit vett észre, amit a festészetben zsánerképnek mondanak, vagyis egy emberi alakot és egy tárgyat; a tárgy egy kézikocsi volt, az ember pedig egy auvergne-i,[1009] aki a kocsin aludt.

A taliga rúdja a kövezetre támaszkodott, az auvergne-i feje pedig a kocsi deszkájára. Teste ezen a ferde felületen feküdt, lába a földre ért.

Gavroche, jártas lévén a világ dolgaiban, rögtön látta, hogy részeggel van dolga. Valami sarki hordár lehetett, aki alaposan felöntött a garatra, s most a kelleténél mélyebben aludt.

„No lám - gondolta Gavroche -, mire valók a nyári éjszakák. Az auvergne-i elalszik a taligán. A taligát elvesszük a Köztársaságnak, az auvergne-it meghagyjuk a monarchiának.”

Elméjén hirtelen ez a remek gondolat villant át: „Pompásan illene ez a taliga a mi barikádunkra.”

A hordár hortyogott.

Gavroche óvatosan hátrafelé húzta a taligát, az embert pedig előre, azaz a lábainál fogva; egy pillanatba sem telt, a rendületlenül alvó hordár máris teljes hosszában a kövezeten feküdt. A taliga felszabadult.

Gavroche megszokta, hogy minduntalan váratlan feladatokkal kell szembenéznie, ezért mindig mindennel fel volt szerelve. Belenyúlt az egyik zsebébe, némi kotorászás után kihúzott belőle egy darab papirost meg egy vörös ceruzavéget, amelyet valami ácstól csórt el.

A papírra felírta:

FRANCIA KÖZTÁRSASÁG
Nyugta a taligádról

És aláírta: Gavroche.

Ezzel a papirost becsúsztatta a még mindig hortyogó hordár bársonymellényének zsebébe, megmarkolta a taliga rúdját, és diadalmas zenebonával maga előtt tolva a kocsit, elvágtatott a Vásárcsarnokok felé.

Ez veszedelmes dolog volt. A királyi nyomda épületébe őrséget helyeztek. Erre nem gondolt Gavroche. Az őrszolgálatot a külvárosokból idevezényelt nemzetőrök látták el. Az osztag ébredezni kezdett, a fejek már fel-felemelkedtek a tábori ágyakról. Egymás után két összetört lámpa csörömpölése, majd a teli torokból harsogó éneklés: mindez a kelleténél több volt ezeknek a pipogya utcáknak, melyek már napnyugtakor szundikálni szoktak, s alig várják, hogy elolthassák a gyertyát. A gamin egy óra óta olyan zajt csapott ebben a békés városrészben, mint egy szúnyog a palackban. Az őrmester hallgatózott. Várt. Óvatos ember volt.

A kordé pokoli robaja véget vetett a további várakozás lehetőségének, s az őrmestert arra az elhatározásra bírta, hogy felderítést kíséreljen meg.

- Egész banda lehet! - mondotta magában. - Gyerünk óvatosan.

Most már bizonyos volt, hogy az anarchia hidrája kitört a barlangjából, és itt garázdálkodik a városnegyedben. És az őrmester lábujjhegyen kilopakodott az őrszobából.

Gavroche, éppen mikor taligájával kifordult a Vieilles-Haudriettes utcából, hirtelen egy uniformissal, egy csákóval, egy tollbokrétával s egy puskával találta szembe magát. Most már másodízben torpant meg.

- Nini - mondotta -, ez ő. Jó napot, közrend.

Gavroche álmélkodása nem szokott sokáig tartani, s most is hamar visszanyerte hidegvérét.

- Hová mész, csibész? - kiáltott rá az őrmester.

- Polgártárs - válaszolt Gavroche -, még nem is neveztem burzsoának. Miért sérteget?

- Hová mész, gazember?

- Uram - szólt Gavroche -, lehet, hogy tegnap még szellemes ember volt, de ma reggelre lefokozták.

- Azt kérdezem, hová mész, te zsivány?

- Finoman társalog maga! - vágott vissza Gavroche. - Fiatalabbnak hinné az ember. El kellene adnia a haját szálanként száz frankjával. Legalább ötszáz frankot keresne az üzleten.

- Hová mész? Hová mész? Hová mész, te börtöntöltelék?

Gavroche így felelt:

- Jaj, de csúnyán beszél! Jobban meg kell törölni a száját, mikor legközelebb megszoptatják.

Az őrmester a gyerek mellének szegezte szuronyát.

- Megmondod végre, hogy hová mész, te nyavalyás?

- Tábornok úr - szólt Gavroche -, orvosért szaladok, mert éppen gyereket szül a feleségem.

- Fegyverbe! - kiáltott az őrmester.

Azáltal menekülni, ami vesztünket okozta - ez az erős férfiak művészete. Gavroche egyetlen szempillantással áttekintette a helyzetet. A taliga keverte bajba, a taligának kellett őt megmentenie.

Abban a pillanatban, amikor az őrmester már-már rávetette magát Gavroche-ra, a teljes erővel meglódított taliga dühödten nekirontott a gyomrának, mire az őrmester hanyatt vágódott, elterült a csatornában, puskája pedig vaktában elsült.

Az őrmester kiáltozására a nemzetőrök hanyatt-homlok kirontottak az őrszobából; az első lövésből általános fejvesztett lövöldözés kerekedett, aztán újra megtöltötték a fegyvereket, s kezdték elölről. Ez a szembekötősdit játszó tüzelés jó negyedóráig tartott, s néhány ablaküveg adta meg az árát.

Ezenközben Gavroche ész nélkül visszafordult, és csak öt vagy hat utcával odább állt meg. Elfulladva leült az Enfants-Rouges egyik sarokkövére, és hallgatózott.

Miután egy kicsit kifújta magát, arrafelé fordult, ahonnan az eszeveszett lövöldözés hallatszott, bal kezét az orrához emelte, és háromszor előrebökött vele, miközben jobbjával a feje búbját veregette. Ebbe a fölényes mozdulatba sűrítette a francia iróniát a párizsi gamintársadalom, s ez nyilván igen hatásos, hiszen már vagy fél évszázada gyakorolja.

Gavroche széles jókedvét hirtelen keserű gondolat zavarta meg.

„Igen, én itt fogom a hasamat, pukkadozom a röhögéstől, majd hogy szét nem vet a vidámság, közben pedig letértem az útról, és jó nagyot kerülhetek. Csak idejében a torlaszra érjek!”

Ezzel újra futásnak eredt. Közben eszébe ötlött: „Nofene, hol is hagytam abba?”

Ismét rágyújtott a nótájára, s ahogy Gavroche sebes futásában egyre távolabb került az utcák során, a dalt is fokozatosan elnyelte a sötétség.

De börtön van még elegeknek,
Államunk haramia,
Csapjon beléd az ég nyila!
A lányok hova lesznek?
La-la.

Pajtás, tekézni van-e kedved?
Áll még néhány régi fa,
Kövér golyóbist vágj oda!
A lányok hova lesznek?
La-la.

A Louvre-t törjük össze, gyertek!
Hol kirakatban székel a
Csipkeruhás monarchia.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Jaj volt a rácsnak és retesznek.
Tizedik Károly, sajna ma
Rosszul lett - s kitört a nyaka.
A lányok hova lesznek?
La-la.

Az őrség kirohanása korántsem volt eredménytelen. A taligát meghódították, a részeget foglyul ejtették. A kocsit beadták a talált tárgyak raktárába, a hordárt pedig később a hadbíróság kissé megszorongatta, mint bűntársat. Az ügyész ez alkalommal is fényesen bebizonyította, hogy fáradhatatlan buzgalommal védelmezi a társadalmat.

Gavroche kalandjának emlékét híven őrzik a Temple városnegyed hagyományai. A Marais öreg polgárai, akik azóta is rémülettel gondolnak vissza rá, a következő címmel látták el emlékezetükben: „Éjszakai támadás a királyi nyomda őrsége ellen.”

ÖTÖDIK RÉSZ
Jean Valjean

ELSŐ KÖNYV
Harc négy fal között

I
A Saint-Antoine külváros Charybdisa és a Temple külváros Scyllája

A két legnevezetesebb barikád, amelyről a társadalom lázas állapotainak tanulmányozója megemlékezhet, nem könyvünk cselekményének időszakába tartozik. Ez a két torlasz - ugyanannak a félelmetes helyzetnek jelképe, két különböző szempontból - az 1848. júniusi végzetes felkelés,[1010] a történelem legnagyobb utcai harca alkalmával nőtt ki a földből.

Megesik olykor, hogy a népsöpredék az aggodalom, a csüggedés, az ínség, a láz, a nyomor, a fertőzet, a tudatlanság, a sötétség okozta végső kétségbeesésében még a szabadság, egyenlőség és testvériség eszméi, még az általános szavazat, még a mindenki által mindenkiért való kormányzat ellen is tiltakozik, és a csőcselék harcra kel a nép ellen.

A rongyosok megtámadják az általános jogot; az ochlokrácia[1011] szembeszáll a demosszal.[1012]

Gyászos idők ezek; mert még ennek az őrületnek is mindig van némi jogalapja, ebben a párbajban öngyilkos szándék rejlik, és ezek a szidalomnak szánt szavak: rongyosok, söpredék, ochlokrácia, csőcselék, bizony inkább az uralkodó, mint a szenvedő rétegek hibáját, inkább a kiváltságosak, mint a kitagadottak vétkét tanúsítják.

Mi mindig fájdalommal és tisztelettel ejtjük ki ezeket a szavakat, mert ha a filozófia a szavaknak megfelelő tényeket vizsgálja, a nyomorúság mellett sokszor nagyságra is akad. Athént egy időben ochlokrácia kormányozta; Hollandiát rongyosok alapították;[1013] a csőcselék nemegyszer mentette meg Rómát; és Jézus Krisztus első követői a népsöpredékből kerültek ki.

Nincs gondolkodó, aki néha el ne tűnődött volna a mélységben jelentkező nagyszerűségeken.

Szent Jeromos bizonyára erre a csőcselékre gondolt, ezekre a szegényekre, csavargókra, nyomorultakra, akik közül az apostolok és vértanúk eredtek, mikor ezt a rejtelmes kijelentést tette: Fex urbis, lex orbis.[1014]

Ennek a szenvedő és vérző tömegnek elkeseredései, a saját életét megalapozó elveken elkövetett erőszaktételei, jogellenes hatalmaskodásai népi államcsínyek, amelyeket el kell nyomni. A becsületes ember éppen a tömeg iránti szeretetből szánja rá magát, hogy küzdjön a tömeg ellen. De mennyire bocsánatot érdemlőnek érzi, még ha szembeszáll is vele! Mennyire tiszteli, még ha ellene is szegül! Ama ritka pillanatok egyike ez, amikor az ember, miközben kötelességét teljesíti, olyasvalamit érez, ami megzavarja, és szinte visszatartja a cselekvéstől. Kitart, mert ki kell tartania; de szomorúan tesz eleget lelkiismerete parancsának, és a kötelesség teljesítése közben a szíve elszorul.

1848 júniusa, sietve kijelentjük, külön tény, amelyet szinte lehetetlenség a történelem filozófiájába illeszteni. Mindazon szavakat, amelyeket az imént használtunk, mellőzni kell, ha erről a rendkívüli zendülésről van szó, amelyben a jogait követelő munka szent aggódása érződik. Kötelesség volt küzdenie ellene, mert a Köztársaságot támadta. De alapjában mi volt 1848 júniusa? A nép lázadása önmaga ellen.

Nem mondhatjuk kitérésnek az olyan fejtegetést, amely az olvasó figyelmét nem tereli el a tárgytól. Legyen szabad hát egy pillanatra megállnunk a fentebb említett két, példa nélkül való barikádnál, amely annyira jellemző erre a felkelésre.

Az egyik a Saint-Antoine külváros bejáratát torlaszolta el; a másik a Temple külvárost tette megközelíthetetlenné. Azok, akiknek szeme láttára emelkedett a júniusi verőfényes kék ég alatt a polgárháború e két borzalmas remekműve, sohasem fogják elfelejteni a látványt.

A Saint-Antoine barikád óriási volt; három emelet magas és hétszáz láb széles. Egyik saroktól a másikig, vagyis három utca széltében zárta el a külváros torkolatát; üregeivel, kiszögelléseivel, roppantul szakadozott, cikcakkos, itt-ott várfokszerűen kiugró tetőzetével, bástyának beillő kőtámaszaival hatalmasan nekifeszült a külváros két szélső háztömbjének, és ciklopi erődként emelkedett a félelmetes tér hátterében, amely annak idején a július tizennegyediki események tanúja volt. E fő barikád mögött az utcák mélyében tizenkilenc kisebb torlasz emelkedett. Elég volt ezeket látni, hogy az ember érezze: ebben a külvárosban a borzalmas szenvedés haláltusája elérkezett ahhoz a végső perchez, amikor a kétségbeesés katasztrófába készül átcsapni. Miből épült a barikád? Három hatemeletes ház romjaiból, amelyeket külön e célból romboltak le - mondták némelyek. A népharag csodatételéből - mondták mások. Lerítt róla az, ami a gyűlölet minden alkotását jellemzi: a rombolás. Lehetett kérdezni: ki építette? De lehetett kérdezni azt is: ki rombolta? A forrongás rögtönzése volt. Itt egy ajtó! Egy rács! Egy házeresz! Egy párkánydarab! Egy törött tűzhely! Egy repedt kondér! Ide vele! Dobjatok le mindent! Döntsetek, taszítsatok, csákányozzatok, forgassatok fel, romboljatok össze mindent! A feltépett kövezet, a habarcs, a gerenda, a vastraverz, a rongy, a kifeszített ablakkeret, a lyukas szalmaszék, a káposztatorzsa, a szemetesláda, mindenféle kacat együtt dolgozott itt az átokkal. Nagyszabású és ugyanakkor kisszerű volt ez a munka. Az örvénylő mélység torzképe az összevisszaságban. Rengeteg tömb egy jelentéktelen apróság szomszédságában; feldöntött kőfal és egy törött bögre; mindenféle törmelék fenyegető testvérisége; Sysiphus ide dobta a szikláját és Jób a cserépdarabját. Egészében rettenetes valami. A mezítlábasok Akropolisza. Lejtőjén felborított targoncák halmozódtak; egy óriási szekér égnek álló tengelyével olyan volt, mint valami sebforradás a feldúlt homlokzaton; a nekibőszült építészek, mintha gyerekcsínnyel akarták volna párosítani a borzalmat, karjuk erejével vígan vontattak a torlasz tetejére egy omnibuszt, mely holmi láthatatlan lovaknak nyújtogatta csupasz rúdját. Ez a gigászi halmaz, amelyet a felkelés hordott össze, mintha jelképe lett volna minden forradalomnak. Ossa és Pelion[1015] egymás hegyén-hátán: 1789 fölött 1793, thermidor kilencedike[1016] augusztus tizedike fölött, január huszonegyedike[1017] fölött brumaire tizennyolcadika, prairial[1018] fölött vendémiaire,[1019] 1830 fölött 1848. Érdemes hely volt ez, a barikád méltó volt rá, hogy az eltűnt Bastille helyén emelkedjék. Ilyenek lennének a gátak, ha az óceán építené őket. Dühöngő áradat nyomta rá bélyegét az idomtalan tömkelegre. Miféle áradat? A tömeg. Olyan ez, mint a megkövült harci lárma. Mintha kaptárjukból kirajzottak volna az erőszakos haladás óriás méhei, szinte hallani lehetett a barikád fölött komor dongásukat. Erdőbozót volt ez? Bacchanália? Vagy erődítmény? Úgy rémlett, mintha a szédület hordta volna együvé suhogó szárnycsapásokkal. Volt ebben az erődítményben valami a kloákából, és volt valami olimpusi ebben a zsibvásárban. A kétségbeesés összevisszasága hordott itt együvé tetőgerendákat, papírkárpitos padlásszobafalakat, ablakkereteket, melyeknek még ép üvegtáblái a romok közt ágyúgolyóra vártak, szétdarabolt cserépkályhákat, szekrényeket, asztalokat, padokat, s ebben az égbekiáltó rendetlenségben, ebben a tömérdek limlomban, ami a koldusnak se kell, együtt tombolt a düh a semmivel. Azt lehetne mondani, hogy egy nép rongyai gyűltek itt együvé, fa, vas, bronz, kőrongyok, s hogy a Saint-Antoine külváros seperte össze mindezt valami roppant seprűvel, hogy kapuja előtt torlaszt emeljen nyomorából. Vérpadtőkére emlékeztető tuskók, széttördelt láncok, a törmelékből kiálló, vízszint fektetett kerekek, akasztófa alakú ácsolatok keveredtek az anarchia építményéhez, fölidézve azoknak a kínzásoknak zordon képét, amelyeket a népnek valaha el kellett szenvednie. A Saint-Antoine barikád népe mindent fölhasznált fegyvernek; volt itt minden, amit a forradalom fejéhez vághat a társadalomnak; nem csata volt ez, hanem végsőkig fölcsigázott szenvedély; a karabélyok, melyek közt néhány régimódi, öblös mordály is akadt, cserépdarabokat, csontocskákat, ruhagombokat röpítettek ki magukból, még éjjeliszekrények gurító karikáit is, amelyek veszedelmes lövedékek, mert rézből vannak. Dühöngő őrült volt ez a barikád; leírhatatlan lármát harsogott a fellegekbe; némelykor, a katonaság ingerlésére, viharzó sokaság lepte el; tüzelő arcok nyüzsögtek és zsibongtak rajta, puskák, kardok, fütykösök, balták, lándzsák, szuronyok tüskézték a tetejét; a szél óriás vörös zászlót lengetett fölötte; vezényszavak harsogtak, harci dalok, dobpergés, női zokogás, éhezők keserves kacaja hallatszott róla. Eleven volt a szertelenségig, és szikrákat pattogtatott, mint valami elektromos állat teste. A forradalom szelleme felhőzte ezt az ormot, a nép szava dörgött róla, mely hasonlatos Isten szavához; különös fenség áradt erről a titáni törmelékhalomról. Szemétdomb volt; és ugyanakkor Sínai hegye.

Mint fentebb már mondottuk, a forradalom nevében támadta... mit? A forradalmat. Ez a barikád, a véletlen, a zűrzavar, a rémület, a félreértés, az ismeretlen alkotása, szembeszállt az alkotmányozó gyűléssel, a népfenséggel, az általános szavazattal, a nemzettel, a Köztársasággal; a Carmagnole hadat üzent a Marseillaise-nek.

Esztelen, de hősi hadüzenet, mert az öreg külváros igazi hős.

A külváros és erődje segítő kezet nyújtott egymásnak. A külváros vállával tartotta az erődöt, és az erőd a külvárosra támaszkodott. A széles torlasz mint egy sziklafal terpeszkedett, megtört rajta az afrikai tábornokok[1020] stratégiája. Üregei, kiszögellései, dudorai, púpjai úgyszólván gúnyos fintorokat vágtak a füstben. A kartácstűz nem fogott az irdatlan tömegen; a lövedékek elsüllyedtek, megfulladtak, eltemetődtek benne; a golyók csak lyukakba ütöttek lyukat; mi értelme van ágyúval lőni a káoszt? És a háború legrémesebb színjátékaihoz szokott sorezredek nyugtalanul nézték ezt az elvadult, torzonborz, szörnyeteghez hasonló hegymagas erődöt.

Negyed mérföldnyire innen, ott, ahol a Temple utca a Víztoronytól nem messze a körútra torkollik, ha az ember nagy bátran kidugta a fejét a Dallemagne-áruház sarka mögül, a távolban, a csatornán, a belleville-i magaslatok felé kaptató utcában, az emelkedés legfelső pontján különös két emelet magas falat pillantott meg, valamiféle összekötő vonalat a jobb és bal oldali házak közt, mintha az utca maga hajlította volna el legmagasabb falát, hogy hirtelen elrekessze magát. Ez a fal az útkövezet kockáiból épült. Egyenes, szabályos, rideg merőleges volt, mintha tetejét zsineggel, az oldalát mérőónnal szabták volna egyenesre. Cementezés nélkül rakták, de ez a hiány, akárcsak némely római falaknál, nem zavarta szerkezetének szilárdságát. Magasságából következtetni lehetett vastagságára. Felső szintje matematikailag párhuzamos volt az alapzatával. Szürke homlokzatán szabályos távolságokban, alig láthatóan, mint vékony fonalak feketéllettek a lőrések. Ameddig a szem ellátott, az utca néptelen volt. Minden ablak, minden kapu zárva. A háttérben emelkedő torlasz zsákutcává változtatta az utcát. A mozdulatlan, nyugodt falon senki sem mutatkozott. Egy kiáltás, egy hang, egy sóhaj sem szállt róla, némán meredt a magasba, mint valami kripta.

A júniusi nap vakító fénnyel árasztotta el ezt a rettenetes valamit.

Ez volt a Temple külváros barikádja.

Aki a közelébe ért és megpillantotta, még a legbátrabbja is, megdöbbent e rejtelmes tünemény láttán. Kimért, szabályosan összerótt, szimmetrikus, komor építmény volt. A tudomány és a sötétség hozta létre. Aki megalkotta, mérnök lehetett, vagy kísértet. Az ember nézte, és csak halkan mert beszélni.

Ha egy katona, tiszt, népképviselő vagy bárki olykor nekibátorodva áthaladt a kihalt utcán, halk, éles szisszenést hallott, és sebesülten vagy holtan esett össze, ha pedig megmenekült, látni lehetett, hogy valamelyik bezárt ablaktáblába, két terméskő közé vagy a fal vakolatába golyó fúródik. Néha kartácsgolyó. Mert a barikád harcosai két gázcsődarabból, melyeknek egyik végét kóccal meg kályhaagyaggal tömték be, két kis ágyút csináltak. Nem pazarolták feleslegesen a lőport. Majdnem minden lövésük talált. Itt-ott egy-egy holttest, a kövezeten vértócsák. Emlékszem, egy fehér lepke ide-oda röpködött az utcában. A nyár nem adja fel a jogait.

A környéken a kapualjak meg voltak rakva sebesültekkel.

Az ember egy láthatatlan ellenfél céltáblájának érezte magát, és megértette, hogy az utca minden pontjára puskák merednek.

A Temple külváros bejáratánál, a csatorna fölött ívelő híd mögött tömörülve, a támadó hadoszlop katonái komoran és feszülten figyelték ezt a gyászos, mozdulatlan, rendületlen erődöt, amelyről a halál szele szállt. Néhányan hason kúsztak fel egészen a híd ívhajlásának tetejéig, vigyázva, hogy csákójuk túl ne érjen rajta.

Montegnard, a vitéz ezredes, borzongva csodálta a barikádot. - Hogy van ez megépítve! - szólt a mellette álló képviselőhöz. - Egyik kockakő sem szögellik ki a másik fölé. Mintha porcelánból volna az egész. - Ebben a percben egy golyó összetörte mellén a keresztet, és az ezredes elesett.

- A gyávák! - mondták a katonák. - Mutassák magukat! Hadd lássuk őket! De nem mernek! Elbújnak!

A Temple külváros barikádja, amelyet nyolcvan ember védett és tízezer támadott, három napig tartotta magát. A negyedik napon az ostromlók úgy tettek, mint Zaatchánál és Constantine-nál:[1021] áttörtek a környező házakon, s a tetőkön keresztül vették be a barikádot. A nyolcvan gyáva közül egy sem gondolt menekülésre; egy szálig elestek, kivéve a vezért, Barthélemyt, akiről mindjárt beszélni fogunk.

A Saint-Antoine barikád mennydörgő robaj volt; a Temple barikád: néma csend. A két erőd közt ugyanaz volt a különbség, ami a félelmetes és a baljós közt. Tátott toroknak látszott az egyik, a másik merev álarcnak.

Ha elfogadjuk, hogy a gigászi és komor júniusi felkelés dühből és rejtélyből tevődött össze, az első barikádot sárkánynak, a másodikat szfinxnek kell éreznünk.

A két erődöt két, név szerint ismert ember építette, Cournet az egyik, a másik Barthélemy.[1022] Cournet emelte a Saint-Antoine barikádot; Barthélemy a Temple barikádot. Mindkét építmény hű mása volt építőjének.

Cournet magas termetű férfi volt; széles váll, vörös arc, keményen sújtó ököl, bátor szív, becsületes lélek, nyílt és rettentő tekintet. Megingathatatlan, erélyes, lobbanékony, viharzó jellem; a legjobb szívű ember, a legfélelmetesebb harcos. A háború, a csata, a kézitusa volt éltető eleme, az derítette jókedvre. Azelőtt tengerésztiszt volt, és a mozdulataiból, a hangjából ki lehetett találni, hogy az óceán küldte, a vihar sodorta idáig; az orkánt hozta magával a csatába. A lángészt leszámítva, volt Cournet-ban valami Dantonból, aminthogy az isteni eredetet leszámítva, Dantonban volt valami Herkulesből.

A sovány, vézna, sápadt, hallgatag Barthélemy afféle tragikus gamin volt; egyszer egy rendőr felpofozta, mire ő megleste, bevárta, megölte bántalmazóját, és tizenhét éves korában fegyházba került. Kijött a börtönből, és megépítette ezt a barikádot.

Később, amikor mindketten száműzöttként éltek Londonban, a sors kegyetlen akaratából Barthélemy megölte Cournet-t. Gyászos párbaj volt. Nem sokkal ezután Barthélemyt az események sodra valamilyen rejtélyes kalandba keverte, amelyben a szenvedélynek is része volt.

Az ilyen katasztrófákban a francia bíróság méltányolja az enyhítő körülményeket, de az angol igazságszolgáltatás csak a halál tényét nézi. Felakasztották. A társadalom komor szerkezete olyan, hogy az erkölcsi tompultság, az anyagi szűkölködés folytán ez a szerencsétlen ember, akiben bizonyára erős, sőt talán kiváló értelem lakozott, fegyházban kezdte Franciaországban, és bitófán végezte Angliában. Barthélemy mindenkor ugyanazt a lobogót lengette: a fekete lobogót.

II
Mi mást tehet az ember a mélységben, mint hogy beszélget?

Tizenhat év sokat számít a felkelés földalatti nevelésében, és 1848 júniusa többet tudott, mint 1832 júniusa. Ezért a Chanvrerie utcai barikád csupán embrionális kísérlet volt ahhoz a két óriási barikádhoz képest, amelyeket az imént vázoltunk; de a maga korában félelmetes volt.

A felkelők Enjolras figyelő szeme előtt, mert Marius már semmit sem nézett, hasznukra fordították az éjszakát. A barikádot nemcsak hogy kitoldozták, hanem meg is növelték. Kétlábnyival magasabbra emelték. A kövezetkockák közé cövekelt vasrudak, mint holmi lándzsák meredtek a magasba. A mindenfelől összehordott törmelékek kívülről még hozzáférhetetlenebbé tették az építményt. Nagy szakértelemmel úgy hozták helyre az erődöt, hogy belül kőfal volt, kívül tüskés bozót.

Helyreállították az utcakövekből rakott lépcsőt is, amelyen úgy lehetett feljárni, mint valami fellegvár ormára.

Elvégezték a barikádon a szükséges tennivalókat, a földszinti termet kiürítették, a konyhát segélyhelynek rendezték be, gondoskodtak a sebesültek kötözéséről, összeseperték a földön és az asztalokon elszórt puskaport, golyókat öntöttek, töltényeket készítettek, tépést csináltak, szétosztották az eldobált fegyvereket, kitakarították az erőd belsejét, összeszedték a törmeléket, elszállították a hullákat.

A halottakat egy helyre fektették a Mondétour sikátorban, amely még a felkelők kezében volt. A kövezet sokáig vörös maradt ezen a helyen. A halottak közt volt négy környékbeli nemzetőr is. Enjolras levétette róluk az egyenruhát.

Enjolras két óra alvást tanácsolt. Enjolras tanácsa parancs volt. Most mégis csak hárman-négyen éltek vele. Feuilly ezt a két órát arra használta fel, hogy a kocsmával szemközti falba ezt a felírást vésse:

Éljenek a népek!

Ez a három szó, amelyet egy szöggel karcolt a vakolatba, még 1848-ban is olvasható volt a falon.

A három nő az éjjeli pihenő alatt végképp eltűnt: így a felkelők szabadabban lélegzettek.

A nők valamelyik szomszéd házban találtak menedéket.

A legtöbb sebesült tudott is, akart is tovább harcolni. A kötözőhellyé átalakított konyhában, matracokból és szalmakötegekből összetákolt, fekhelyen, öt súlyos sebesült feküdt, köztük két városi őr. A városi őröket elsőnek kötözték be.

A földszinti teremben nem volt más, mint Mabeuf a takaró alatt és az oszlophoz kötözött Javert.

- Ez a halottak terme - mondta Enjolras.

Az egy szál gyertyával gyengén világított teremben egészen hátul, az oszlop mögött állt a ravatalozóasztal, mint valami vízszintes vonás, úgyhogy az oszlopnál álló Javert és az asztalra kiterített Mabeuf egymást keresztező vonala óriási feszületre emlékeztetett.

Az omnibusz rúdját megcsonkította a puskatűz, de azért még elég erősen állt ahhoz, hogy zászlót függesszenek rá.

Enjolras, mint olyan vezér, aki mindig megteszi, amit mond, a megölt aggastyán átlyuggatott véres ruháját akasztotta erre a póznára.

Az étkezésnek befellegzett. Nem volt se kenyér, se hús. Az ötven ember, aki tizenhat órája védte a barikádot, hamarosan végére járt a kocsma szűkös készletének. Bizonyos idő múlva minden barikád, amely nem adja meg magát, elkerülhetetlenül hasonlóvá válik a Medúza tutajához. Bele kellett törődni az éhezésbe. Június 6-a első óráiban voltak, ez volt az a spártai jellegű nap, amelyen a Saint-Merry barikádon Jeanne, körülvéve a felkelőktől, mindenkinek, aki kiabált, hogy enni akar, így válaszolt:

- Minek az? Most három óra, négy órára mindnyájan meghalunk.

Minthogy enni nem volt mit, Enjolras nem engedte, hogy igyanak. Eltiltotta a bort, és kiadagolta a pálinkát.

A pincében tizenöt lepecsételt, teli palackot találtak. Enjolras és Combeferre megvizsgálták a leletet. Ahogy fölfelé mentek a lépcsőn, Combeferre megjegyezte:

- Ez a Hucheloup apó régi készletéből való, abból az időből, amikor még fűszeresboltja volt.

- Jóféle bor lehet - szólt Bossuet -, szerencse, hogy Grantaire alszik. Ha ébren volna, bajosan lehetne megmenteni előle ezeket a palackokat.

Enjolras a mormogás ellenére a tizenöt palackra is kimondta a tilalmat, és hogy senki ne nyúljon hozzájuk, s mintegy szentnek és sérthetetlennek tekintsék őket, berakatta valamennyit az alá az asztal alá, amelyen Mabeuf apó feküdt.

Hajnali két óra tájban megszámlálták, hányan vannak még. Harmincheten voltak.

Kezdett virradni. Eloltották a fáklyát, amelyet már előbb visszaállítottak a kővályúba. A barikád belseje, ez az utcáról leválasztott kis udvarféle árnyékba merült, és a szürkület tétova derengésében olyan volt, mint egy letarolt hajó fedélzete. A harcosok mint árnyalakok jöttek-mentek. A rémes homályfészkek fölött fakón rajzolódtak ki a néma házak körvonalai; legfelül a kémények fehérlettek. Az égen az a bájos, határozatlan színárnyalat jelent meg, amelyről nem tudni, fehér-e vagy kék. A madarak boldog csivogással röpködtek. A barikád hátterét képező magas ház teteje, minthogy keletre nézett, rózsaszín fényben csillámlott. A harmadik emeleti ablakon át besuhant a reggeli szellő, és meglebegtette a halott fején az ősz hajszálakat.

- Örülök, hogy eloltották a fáklyát - mondta Courfeyrac Feuillyhez fordulva. - Terhemre volt a szélben imbolygó fáklyaláng. Úgy rémlett, mintha félne. A fáklyafény olyan, mint a gyávák bölcsessége; rosszul világít, mert reszket.

A hajnal felébreszti az elmét, akárcsak a madarakat.

Mindnyájan beszélgettek.

Az esőcsatornán egy macska sétált. Joly meglátta, és mindjárt bölcselkedni kezdett.

- Mi tulajdonképpen a macska?! - kiáltott. - Egy kis korrektúra. Isten, mikor megteremtette az egeret, így szólt: nini, ostobaságot csináltam. És megteremtette a macskát. Az egér a sajtóhiba, a macska a javítás. Az egér és a macska együtt a Teremtés átnézett és korrigált kefelevonata.

Combeferre, akit diákok és munkások ültek körül, a halottakról beszélt, Jean Prouvaire-ről, Bahorelről, Mabeufról, sőt Le Cabucről is, továbbá Enjolras szigorú bánatáról.

- Harmodius és Aristogeiton - mondotta -, Brutus, Chaerea,[1023] Stephanus,[1024] Cromwell, Charlotte Corday,[1025] Sand,[1026] mind éreztek szorongást a tett után. Szívünk oly remegő, és az emberi élet olyan rejtelem, hogy még az államérdekből elkövetett, még a szabadító gyilkosság esetében is, ha van ilyen, lelkifurdalást érzünk amiatt, hogy megöltünk egy embert, s ez erősebb annál az örömnél, hogy szolgálatot tettünk az emberiségnek.

És ahogy a beszélgetés tárgyról tárgyra szokott kanyarogni, egy perc múlva Jean Prouvaire egy verssorához kapcsolódva, Combeferre összehasonlította a Georgicon fordítóit, Raux-t Cournand-nal, Cournand-t Delille-lel, utalva arra a néhány részletre is, amelyeket Malfilâtre[1027] ültetett át, különösen kiemelve Caesar halálának megrendítő körülményeit. És a Caesar szóról Brutusra fordult a beszélgetés.

- Caesar - mondta Combeferre - megérdemelten bukott el. Cicerónak igaza volt, mikor szigorúan ítélte meg Caesart. Ez a szigorúság nem szónoki túlzás. Amikor Zoilus[1028] becsmérli Homerost, amikor Maevius becsmérli Vergiliust, amikor Visé[1029] becsmérli Moliére-t, amikor Pope[1030] becsmérli Shakespeare-t, amikor Fréron[1031] becsmérli Voltaire-t, akkor csak az irigység és a gyűlölet ősi törvénye érvényesül; a lángelme valósággal kívánja a sértést, a nagy embereket többé-kevésbé mindig megugatják. De más Zoilus esete, és más Ciceróé. Ahogyan Brutus a karddal, úgy oszt igazságot Cicero a gondolattal. Én kárhoztatom a karddal való igazságosztást, de az ókor jogosnak ismerte el. Caesar, aki átlépte a Rubicont, a néptől eredő tisztségeket úgy osztogatta, mintha tőle származnának, nem fogadta felállással a bevonuló szenátust, Eutropus[1032] szavai szerint királyi és majdnem zsarnoki dolgokat művelt, regia ac paena tyrannica. Nagy ember volt, annál rosszabb; vagy annál jobb; a lecke így még jelentősebb. Huszonhárom sebe engem kevésbé hat meg, mint a köpés Jézus Krisztus homlokán. Caesart a szenátorok döfték le, Krisztust a szolgák ütötték arcul. Istent érezzük benne, mert súlyosabb bántalom érte.

Bossuet, aki egy kőrakásra állva kimagaslott a beszélgetők közül, karabélyával hadonászva kiabált:

- Ó, Cydathaeneum, ó, Myrrhinus, ó, Probalinthos, ó, Aeantides gráciái! Ki tanít meg, hogy úgy szavaljam Homeros verseit, mint egy lauriumi vagy edapteon görög?

III
Derű és ború

Enjolras terepszemlére indult. A szűk Mondétour utcán át óvatosan osont a házak mentén.

A felkelők, mondjuk meg, tele voltak reménykedéssel. Az éjjeli támadást oly könnyen verték vissza, hogy szinte előre lekicsinyelték a reggelre várható támadást. Fölkészültek rá, és mosolyogtak. A sikerben éppoly kevéssé kételkedtek, mint ügyük igazságában. Különben is számítottak rá, hogy segítséget fognak kapni. A diadalmas jövőbelátásnak azzal a könnyedségével, amely a francia harcos egyik fő erőssége, három szakaszra osztották a rájuk virradó napot: reggel hatkor egy ezred, amelyet „megdolgoztak”, át fog pártolni; délben egész Párizs csatlakozik a felkeléshez; estére kitör a forradalom.

Hallgatták a Saint-Merry-templom vészharangját, amely este óta szünet nélkül kongott; ebből tudták, hogy a másik barikád, Jeanne nagy torlasza, tartja magát.

Ezeket a reménykedő találgatásokat továbbadták egymásnak a csoportok, valamilyen derűs és félelmetes suttogással, amely egy méhkas harci zsibongásához hasonlított.

Enjolras visszajött, miután komoran, mint a kóválygó sas, járkált a külső sötétségben. Egy pillanatig keresztbe font karral, egyik ujját szájához illesztve, hallgatta a vidám zsivajt. Azután üdén és rózsásan a növekvő reggeli világosságban, megszólalt:

- Párizs egész helyőrsége felvonul. Ennek a hadseregnek harmadrésze nyomul a mi barikádunk ellen. Ráadásul a nemzetőrség. Fölismertem az ötödik gyalogezred csákóit és a hatodik légió zászlait. Egy óra múlva megindul a roham. A nép tegnap még forrongott, de ma már nem is mozdul. Semmit sem várhatunk, semmit sem remélhetünk. Egy ezredre, egy külvárosra sem számíthattok. Magatokra vagytok hagyva.

Ezek a szavak úgy hullottak a zsibongásba, s olyan hatást tettek, mint mikor a zápor első cseppjei elérik a méhrajt. Mindnyájan elnémultak. A pillanatnyi döbbent csendben szinte hallatszott a halál szárnycsapása.

Ez a pillanat rövid volt.

Valahonnét a csoport legsötétebb hátteréből egy hang odakiáltotta Enjolras-nak:

- Akkor hát emeljük a barikádot húsz láb magasra, és maradjunk rajta mindannyian. Polgártársak, legyen a harcunk a holttestek tiltakozása. Mutassuk meg, hogy ha a nép cserbenhagyja a köztársaságiakat, a köztársaságiak nem hagyják cserben a népet.

Ez a mondat mindannyiuk gondolatát kiszabadította az egyéni szorongás nyomasztó felhőjéből. Kitörő lelkesedéssel fogadták.

A felszólaló neve sohasem tudódott ki; valami ismeretlen munkásember volt, elfelejtett, homályban maradt hős, az a nagy névtelen, aki mindig ott van az emberi válságokban, a társadalom vajúdásaiban, kellő pillanatban nagyszerű erővel kimondja a döntő szót, és eltűnik a sötétben, miután egy percig villámfényben képviselte a népet, az Istent.

Ez a kérlelhetetlen elhatározás 1832. június 6-án annyira a levegőben volt, hogy csaknem ugyanabban az órában harsogták el a Saint-Merry barikádon a felkelők a történelmi szavakat, amelyeket bírósági jegyzőkönyv is megörökített: „Akár jön segítség, akár nem, mindegy! Haljunk meg itt, ha kell, mind egy szálig.”

Amint látjuk, a két barikád, bár nagy távolság volt köztük, gondolatban közlekedett egymással.

IV
Öttel kevesebb, eggyel több

Miután az ismeretlen valaki azzal, hogy kihirdette „a holttestek tiltakozását”, szavakba öntötte a közös eszmét, minden szájból sajátságosan derűs és rettenetes, gyászos értelmű, de diadalmas kiáltás tört elő:

- Éljen a halál! Mindnyájan itt maradunk!

- Mindnyájan? - szólt Enjolras.

- Mind egy szálig!

Enjolras ellentmondott:

- A torlasz helyzete jó, építkezése szilárd. Harminc ember elegendő. Minek föláldozni negyvenet?

A válasz ez volt:

- Mert egyikünk sem akar elmenni.

- Polgártársak - kiáltott Enjolras, s hangjában majdnem ingerültség remegett -, a Köztársaságnak nincs olyan sok embere, hogy fölöslegesen pazarolhatná híveit! A hiábavaló hősködés tékozlás. Ha egyeseknek az a kötelességük, hogy távozzanak, ezt éppúgy kell teljesíteni, mint bármely kötelességet.

Enjolras, az elv megtestesülése, a föltétlen akaratból eredő korlátlan hatalommal irányította társait. De most nem használt ez az erély, körülötte morgás támadt.

Hallva ezt a morgást, Enjolras, aki minden porcikájában vezér volt, nem tágított. Fölényes hangon folytatta:

- Akik félnek, hogy már csak harmincan leszünk, mondják meg.

A morgás erősödött.

- Különben is - szólalt meg egy hang az egyik csoportból - könnyű mondani, hogy menjünk el. A torlasz körül van zárva.

- A Vásárcsarnokok felől nincs! - vágott vissza Enjolras. - A Mondétour utca szabad és a Pręcheurs utcán át akárki, eljuthat innen az Innocents térre.

- És ott elfogják - szólalt meg egy másik hang - Katonai vagy nemzetőrségi őrjáratra bukkan. Meglátják, hogy zubbonyt és sapkát visel. Honnan jössz? Talán a barikádról? Mutasd a kezed. Lőporfüstös. Agyonlövik.

Enjolras nem válaszolt. Megérintette Combeferre vállát, mindketten bementek a földszinti terembe.

Egy perc múlva visszajöttek. Enjolras két kinyújtott karján tartotta a négy egyenruhát, amelyeket félretétetett. Utána jött Combeferre, aki a derékszíjakat és a csákókat hozta.

- Ebben az egyenruhában - mondta Enjolras - könnyű elvegyülni a katonaság közé és elmenekülni. Itt van négy embernek való.

És ledobta az egyenruhákat a földre, ahonnét fölszedték a kövezetet.

A sztoikus hallgatóságból egyetlen ember sem ingott meg. Combeferre vette át a szót.

- Ej no - így kezdte -, hallgassunk egy kicsit a szívünkre. Tudjátok, miről van szó? Asszonyokról. Jó lesz fontolóra venni. Vannak-e asszonyok? És vannak-e gyermekek? Igen vagy nem? Vannak-e anyák, akik lábukkal bölcsőt ringatnak, és körülöttük egy csomó gyerek zsibong? Emelje föl a kezét, aki még nem látott szoptató anyát! Meg akarjátok öletni magatokat? Én is, de nem kívánom kezüket tördelő asszonyok árnyait érezni magam körül. Nem bánom, haljatok meg, de ne úgy, hogy mások utánatok haljanak. Fenséges az öngyilkosság, amire készültök, de az öngyilkosság az egyén dolga, nem tűri, hogy másokra kiterjesszék. Mihelyt hozzátartozóitokat is érinti, gyilkosság a neve. Gondoljatok a kis szőke fejekre, és gondoljatok az ősz fürtökre. Halljátok csak, Enjolras elmondta nekem, hogy az imént a Cygne utca sarkán látott egy világos ablakot, s a szegényes ötödik emeleti ablakban, egyetlen szál gyertya fényében, egy reszkető fejű öregasszonyt, látszott rajta, hogy az egész éjszakát virrasztva töltötte el. Talán éppen valamelyiktek édesanyja volt. Sietve menjen hát oda az illető, és mondja neki: Anyám, itt vagyok! Nyugodt lehet, nélküle is elvégezzük a dolgunkat. Aki munkával tartja el övéit, annak nincs joga feláldozni magát. Ez annyi, mint sorsára hagyni családját. És akinek nővérei vagy leányai vannak? Erre nem gondoltok? Megöletitek magatokat, meghaltok, helyes; de mi lesz holnap? Borzasztó, ha fiatal lányok kenyér nélkül maradnak. A férfi koldul, a nő eladja magát. Ezek a bájos, kecses, édes teremtések, akik virágos főkötőt viselnek, naphosszat dalolnak, csevegnek, tisztaságuk eleven illatával töltik meg a házat, s akiknek szűzi lénye a földön bizonyság arra, hogy az égben angyalok vannak - egy ilyen Jeanne, egy Lise, egy Mimi, ezek az imádni való, tisztességes hajadonok, akikben örömetek és büszkeségetek telik, szent Isten, éhezni fognak! Mondjam tovább, akarjátok? Van piac, ahol emberhúst árulnak, és reszkető árnyékkezetek nem fogja megóvni őket attól, hogy odakerüljenek! Gondoljatok az utcára, a járdára, a léha férfinépre, gondoljatok a boltokra, amelyek előtt kivágott ruhás nők jönnek-mennek a sárban. Valamikor ezek a nők is ártatlanok voltak. Gondoljatok nővéreitekre, ha van nővéretek. A nyomor, a prostitúció, a rendőrök, a Saint-Lazare kórház, íme ez vár ezekre az angyali teremtésekre, a szemérem, a kedvesség, a szépség e törékeny csodáira, akik üdébbek a májusi orgonavirágnál. Ti megöletitek magatokat! Eltűntök az életből! Szép, szép; meg akartátok szabadítani a népet a királyi önkénytől, és a rendőrség kényére adjátok leányaitokat. Barátaim, vigyázzatok; legyetek könyörületesek a nők iránt. Szegényekkel nem szoktunk sokat törődni. Belenyugszunk, hogy nem kapnak a férfiakéval egyenlő nevelést, meggátoljuk, hogy olvassanak, gondolkozzanak, politizáljanak, de vajon meggátolhatjuk-e őket abban, hogy ma este elmenjenek a hullaházba, és felismerjék holttesteteket? Én azt mondom, akinek családja van, vegye elő a jobbik eszét, szorítson kezet velünk, menjen haza, és bízza ránk, hogy elvégezzük itt a dolgunkat. Tudom, nehéz a távozás, bátorság kell hozzá, de mennél nehezebb, annál dicséretesebb. Mondhatja valaki: Puska van a kezemben, itt vagyok a torlaszon, lesz, ami lesz, maradok. Könnyű mondani: lesz, ami lesz. Csakhogy, barátaim, holnap is lesz nap, s ha ti nem éritek meg a holnapot, a családotok megéri, és mennyi szenvedést hoz rájuk! Gondoljatok egy csinos, egészséges, vidáman csacsogó gyermekre, akinek pirospozsgás arcát öröm megcsókolni - mi lesz vele, ha árvaságra jut? Én láttam egy ilyen gyermeket, kicsike volt, alig látszott ki a földből. Az apja meghalt. Szegény emberek irgalomból magukhoz vették, de maguknak is alig volt betevő falatjuk. A gyermek folyton éhezett. Tél volt. Nem sírt. Odament a sohasem fűtött kályhához, amelynek kürtője sárga agyaggal volt kitapasztva. Pici ujjaival letört egy darabot az agyagból és megette. Hörögve lélegzett, arca fakó volt, lábszára petyhüdt, hasa puffadt. Egy szót sem szólt. Ha szóltak hozzá, nem felelt. Meghalt. Behozták meghalni a Necker-kórházba, ott láttam szegénykét. Akkoriban bennlakó orvosgyakornok voltam a kórházban. Ha van köztetek apa, akinek megadatott a boldogság, hogy vasárnap sétálni viheti gyermekét, kis kacsóját izmos kezében tartva, képzelje el, hogy az ő gyermeke az, akiről beszéltem. Mintha még most is látnám szegény kis porontyot, emlékszem meztelen testére, ahogy ott feküdt a boncasztalon, bordái kiálltak a bőre alatt, mint a sírhalmok a temető füve alatt. A gyomrában sarat találtak. Fogai közt hamuszemcséket. Nosza. Vizsgáljuk meg lelkiismeretünket, és hallgassunk szívünk szavára. A statisztika szerint az elhagyott gyermekek közt ötvenöt százalék a halandóság. Ismétlem, nőkről, anyákról, hajadonokról, kisgyermekekről van szó. Ki beszél rólatok? Tudjuk, kik vagytok. Egytől egyig derék férfiak, mindegyiktek örömmel és büszkén áldozza életét a nagy ügyért; tudjuk, hogy úgy érzitek, hasznos, nagyszerű halálra vagytok kiszemelve, s mindegyiktek ragaszkodik a maga részéhez a dicsőségből. Helyes. De nem vagytok egyedül a világon. Másokra is kell gondolnotok. Ne legyetek önzők.

Mindannyian komoran lehorgasztották a fejüket.

Mily sajátságosak az emberi szív ellentmondásai a legmagasztosabb pillanatban! Combeferre, aki így beszélt, nem volt árva. Megemlékezett mások anyjáról, és megfeledkezett a magáéról. Meg akarta öletni magát: „önző” volt.

Marius aznap még nem evett, és lázas volt; minden reményét elvesztette, és megfeneklett a fájdalomban, ami a legszörnyűbb hajótörés; heves lelki háborgásai közepette, érezve, hogy vége közeledik, egyre inkább rabja lett annak a látomásos bódulatnak, amely mindig megelőzi az önként vállalt végzetes órát.

A lélekbúvár megfigyelhette volna, hogy mindegyre szembetűnőbben jelentkezik rajta az a tudományosan ismert és rendszerbe foglalt kóros elmerültség, amely úgy viszonylik a szenvedéshez, mint a kéj az élvezethez. A kétségbeesésnek is van önkívülete. Marius ennek a rabja. Mindenben úgyszólván csak kívülről vett részt; amint már mondottuk, az előtte lejátszódó eseményeket mintegy távolról szemlélte; tekintetével átfogta az egészet, de a részleteket nem vette észre. A jövő-menő embereket valami lángoláson keresztül látta. Hangjuk mintha mélység fenekéről jutott volna a fülébe.

Mindamellett a látottak és hallottak fölizgatták. Volt valami a jelenetben, ami eljutott hozzá, és fölébresztette. Csak egy gondolata volt: meghalni, nem akart gondolni másra; de gyászos álomkórságában is eszébe jutott, hogy az ő pusztulása nem tiltja meg másvalakinek a megmentését.

Emelt hangon megszólalt:

- Enjolras-nak és Combeferre-nek igaza van - mondta -, nincs szükség fölösleges áldozatokra. Egyetértek velük, és sietni kell. Combeferre már elmondta nektek döntő érveit. Vannak köztetek családos emberek, akiknek anyjuk, nővérük, feleségük, gyermekük van. Lépjenek elő.

Senki sem mozdult.

- A nős emberek és a családfenntartók lépjenek elő! - ismételte Marius.

Nagy volt a tekintélye. Enjolras volt a barikád vezére, de a megmentője Marius.

- Parancsolom! - kiáltotta Enjolras.

- Kérlek benneteket - szólt Marius.

Ekkor ezek a hőslelkű férfiak, akiket Combeferre beszéde megindított, Enjolras parancsa megrendített, Marius kérése meghatott, elkezdtek egymásra árulkodni.

- Igaz is - fordult egy ifjú egy meglett emberhez. - Te családapa vagy. Menj.

- Inkább neked kell elmenned - felelte a megszólított -, két nővéred van, akiket eltartasz:

És soha nem hallott vetélkedés kezdődött, hogy kit ne dobjanak ki a sírboltból.

- Siessünk - mondta Courfeyrac -, negyedóra múlva késő lesz.

- Polgártársak - folytatta Enjolras -, itt köztársaságban vagyunk, ahol az általános szavazat dönt. Jelöljétek ki magatok azokat, akiknek távozniuk kell.

Engedelmeskedtek. Néhány pillanat múlva egyhangúlag kijelöltek öt embert, s ezek kiléptek a sorból.

- Öten vannak! - kiáltott Marius.

Csak négy egyenruha volt.

- Akkor hát - szólt az öt ember - egynek itt kell maradni.

És most mindegyik maradni akart, és okokat kerestek, hogy a többiek távozzanak. Újrakezdődött a nemes vetélkedés.

- Neked feleséged van, aki szeret.

- Neked öreg anyád van.

- Neked nincs se apád, se anyád, mi lesz három kistestvéreddel?

- Te öt gyermek apja vagy.

- Te még csak tizenhét éves vagy, korán lenne meghalnod, jogod van az élethez.

Ezeken a nagy forradalmi barikádokon hős lelkek adtak egymásnak találkozót. A valószínűtlen itt természetes volt. Ezek a férfiak nem csodálkoztak egymáson.

- Siessetek - ismételte Courfeyrac.

A csoportokból odakiáltottak. Mariusnak:

- Maga jelölje ki, hogy kinek kell itt maradni.

- Helyes - szólt az öt férfi -, válasszon ön. Engedelmeskedni fogunk.

Marius nem hitte, hogy még valami izgalom erőt vehet rajta. Vére mégis a szívébe tódult arra a gondolatra, hogy egy embert ki kell jelölnie a halálra. Elsápadt volna, ha még lehetett volna sápadtabb.

Megindult az öt férfi felé. Mind az öt szempárból az a nagy láng sugárzott, amely Thermopyle történetének mélyén lobog, s mindegyik mosolyogva kiáltotta feléje:

- Engem! Engem! Engem!

Marius bódultan számolgatta őket; mindhiába, öten voltak! Azután a négy egyenruhára siklott a pillantása. Ebben a pillanatban, mintha az égből jött volna, egy ötödik egyenruha hullott alá a másik négyre. Az ötödik férfi megmenekült.

Marius felvetette a szemét, és felismerte Fauchelevent urat. Jean Valjean lépett a barikádra.

Akár mert valaki útbaigazította, akár ösztöne vezette, akár véletlenül, a Mondétour sikátoron át érkezett. Mivel nemzetőri egyenruhát viselt, könnyen átjutott.

A felkelők Mondétour utcai őrszeme nem tartotta szükségesnek, hogy egyetlen nemzetőr miatt vészjelt adjon. Alkalmasint erősítés, legrosszabb esetben fogoly, mondotta magában, és hagyta, hogy a nemzetőr beforduljon az utcába. A helyzet súlyosabb volt, semhogy az őr szem elől téveszthette volna kötelességét, és elhagyhatta volna megfigyelőhelyét.

Mikor Jean Valjean az erőd belsejébe lépett, senki sem vette észre, mert abban a pillanatban minden szem az öt kijelölt férfi és a négy egyenruha felé fordult. Jean Valjean azonban mindent látott és mindent hallott. Szó nélkül levetette egyenruháját, és a többi hegyébe dobta.

A hatás leírhatatlan volt.

- Ki ez az ember? - kérdezte Bossuet.

- Olyan ember, aki megment másokat - felelte Combeferre.

Marius komoly hangon hozzátette:

- Ismerem.

Ezzel a kezességgel mindenki beérte. Enjolras Jean Valjeanhoz fordult:

- Üdvözlöm, polgártárs.

És hozzáfűzte:

- Tudja, hogy a halál vár itt ránk?

Jean Valjean nem válaszolt. Felsegítette egyenruháját a felkelőre, akit megmentett.

V
Mit látni a barikád szemhatárán

E végzetes órában, ezen az irgalmatlan helyen valamennyiük helyzetének eredője és csúcspontja Enjolras fenséges mélabúja volt.

Enjolras a forradalom teljességét testesítette meg; mégis tökéletlen volt, már amennyire az abszolútum az lehet. Túlságosan sok volt belőle Saint-Justból és nem elegendő Anacharsis Clootsból.[1033] Az A. B. C. Barátainak egyesületében azonban szellemét bizonyos mértékben áthatották Combeferre eszméi; egy idő óta lassanként kijutott a dogma szűk korlátai közül, hovatovább magáévá tette a haladás gondolatának kitágítását, s végül is elfogadta, mint végső és nagyszerű fejlődést a nagy francia Köztársaság átalakulását az emberiség hatalmas köztársaságává. De ami a közvetlen eszközöket illeti, ha az adott helyzet erőszakos, azt erőszakkal kívánta megoldani; ebben nem változott; kitartott annál a hősi és félelmetes iskolánál, melynek ez a szó a foglalata: Ezerhétszázkilencvenhárom.

Enjolras, karabélya csövére könyökölve, a torlasz lépcsőjén állt. Eltűnődött; néha összerezzent, mintha valami fuvallat érte volna; a halál tanyáin, akárcsak a görög jóshelyeken, vannak ilyen ihlető pillanatok. Befelé néző szeméből valami fojtott tűz csapott ki. Hirtelen fölszegte fejét, szőke haja hátrahullt, mint az angyalé a csillagok komor négyes fogatán, mint a megriadt oroszlán sörénye a dicsfény lángolásában. És Enjolras felkiáltott:

- Polgártársak, el tudjátok képzelni a jövőt? Fényárban úszó utcák, zöld ágak a házak küszöbén, testvériesült nemzetek, igaz emberek, gyermekeket áldó aggok, a jelent szerető múlt, a gondolkodók teljes szabadsága, a hívők teljes egyenlősége, vallás, mely egyenest az éghez fordul, nincs más papja, mint Isten, és oltára az emberi lelkiismeret, nincs többé gyűlölet, a műhely és az iskola testvérként összefog, egyetlen jutalom és büntetés a jó és rossz hírnév, munka és jog mindenkinek, béke mindenkinek, soha többé vérontás, soha többé háború, boldogok az anyák! Az anyag megfékezése az első lépés, a második az eszmény megvalósítása. Gondoljátok meg, mit valósított meg máris a haladás. Valamikor az első emberi fajok rettegve látták a vizeket felkorbácsoló hidrát, a tűzokádó sárkányt, a griffmadarat, a levegő szörnyetegét, amely sasszárnyakon, tigriskarmokkal röpült; megannyi rémséges állat, mellettük törpe volt az ember. Ám az ember csapdákat állított, az értelem szent csapdáit, és foglyul ejtette velük a szörnyeket.

Megfékeztük a hidrát, és ma gőzhajó a neve; megfékeztük a sárkányt, és ma gőzmozdony a neve; ott tartunk, hogy megfékezzük a griffmadarat is, már-már hatalmunkban van: léghajó a neve. Ha majd ezt a prometheusi munkát befejezte az ember, és véglegesen akarata elé fogta az ősvilág hármas kiméráját: a hidrát, a sárkányt és a griffet, akkor ura lesz a víznek, a tűznek és a levegőnek, a többi teremtett élőlény számára azzá válik, amit hajdan az ő számára a régi istenek jelentettek. Bátorság, és mindig előre! Polgártársak, merrefelé tartunk? A kormánnyá tett tudomány felé, a dolgok kényszerítő hatalma, mint egyetlen közhatalom felé, a természeti törvény felé, amely magából meríti szentesítését és büntető erejét, amely nyilvánvalóságával szerez érvényt önmagának - egy gyönyörű hajnal, az Igaz hajnala felé. A népek egyesülése, az emberiség egysége felé tartunk. Nem lesznek többé tévhitek; nem lesznek paraziták. Az igazság kormányozza a valóságot, ez a cél. A civilizáció Európa csúcsán fog ülésezni, később pedig a földrészek központjában, az értelem nagy parlamentjében. Volt már valami ehhez hasonló. Az amphictryonok[1034] évente két gyűlést tartottak, egyet Delphosban, ahol az istenek, a másikat Thermopylében, ahol a hősök honoltak. Európának is lesznek amphictryonai; a földkerekségnek is. Franciaország hordja méhében ezt a magasztos jövőt. Itt érleli magzatát a tizenkilencedik század. Amit Görögország megkezdett, méltó, hogy Franciaország befejezze. Hallgass ide, Feuilly, te derék munkás, a nép fia, a népek embere. Hódolok előtted. Igen, te tisztán látod a jövőt, igen, neked igazad van. Nem volt sem apád, sem anyád, Feuilly; anyádnak fogadtad az emberiséget, apádnak a jogot. Meg fogsz halni itt, azaz diadalmaskodni fogsz. Polgártársak, bármi történjék is ma, amit csinálunk, akár bukásunkkal, akár győzelmünkkel, az forradalom lesz. Ahogyan a tűzvész a várost, úgy világítja meg a forradalom az emberiséget. És milyen lesz ez a mi forradalmunk? Már megmondottam: az Igaz forradalma. Politikai szempontból csak egyetlen elv érvényes: az ember mindenhatósága önmaga fölött. Az én mindenhatósága az én fölött, ennek a neve: Szabadság. Ahol két vagy több ilyen mindenhatóság szövetkezik, ott kezdődik az állam. De ebben a szövetkezésben nincs jogfeladás. Minden egyes mindenhatóság átenged önmagából egy bizonyos mennyiséget, hogy létrejöhessen az általános jog. Ez a mennyiség mindenki részéről azonos. Az engedmény azonosságának, amelyet mindenki tesz mindenki javára, Egyenlőség a neve. Az általános jog nem egyéb, mint az összesség védelmének kisugárzása minden egyén jogára. Az összesség minden egyénre kiterjedő védelmének neve: Testvériség. Valamennyi szövetkezett mindenhatóság metszőpontjának neve: Társadalom. Mivel ez a metszés valójában összekapcsolódás, ez a pont csomópont. Innét ered az, amit társadalmi köteléknek neveznek. Némelyek társadalmi szerződést mondanak, ami ugyanaz, mert a szerződés szó magában rejti a kötés eszméjét. Tisztázzuk az egyenlőség kérdését; mert ha a szabadság a csúcs, az egyenlőség az alap. Az egyenlőség, polgártársak, nem jelenti a tenyészet nivellálását, nagyra nőtt fűszálak és törpe tölgyek társadalmát, az egymást megnyirbáló féltékenységek szomszédságát; magánjogilag azt jelenti, hogy minden képesség előtt egyformán nyitva áll az út; politikailag, hogy minden szavazat egyformán nyom a latban; vallásilag, hogy minden lelkiismeretnek egyenlő a joga. Az egyenlőségnek van szerve: az ingyenes és kötelező oktatás. Az ábécére való jog - ezzel kell kezdeni. A mindenkire kötelező elemi iskola és a mindenki számára hozzáférhető középiskola, ez az alaptörvény. Az azonos oktatás szüli az egyenlő társadalmat. Igen, a tanítás! Világosság! Világosság! Minden a világosságból származik, és oda tér vissza. Polgártársak, nagy század a tizenkilencedik század, de a huszadik, az boldog lesz. Akkor már semmi sem hasonlít majd a régi történelemre, nem kell, úgy, mint ma, hódítástól, ellenséges betöréstől, bitorlástól, nemzetek fegyveres versengésétől tartani, a művelődés megszakadásaitól, amelyek királyok házasságán vagy zsarnok dinasztiákban történő születéseken múlnak; nem lesznek többé népeket felosztó kongresszusok, országfeldarabolások uralkodóházak összeomlása következtében, két szemben álló vallás nem fog egymásnak rontani, mint árnyéktestű kosok a végtelen hídján; nem kell többé félni éhínségtől, kizsákmányolástól, szegénységből fakadó prostitúciótól, munkanélküliség okozta nyomortól, vérpadtól, pallostól, csatáktól, és a véletlen zsiványkodásától az események erdejében. Szinte azt mondhatnók, nem is lesznek többé események. Az emberek boldogok lesznek. Az emberiség beteljesíti majd törvényét, miként a földgolyó a magáét; helyreáll az összhang a lélek és az égitest között. A lélek úgy fog keringeni az igazság körül, ahogyan bolygónk a fény körül. Barátaim, komor ez az óra, amelyet élünk, s amelyben hozzátok szólok; de hát ezt a rettenetes árat meg kell adnunk a jövőért. A forradalom vámfizetés. Ó, az emberiség fel fog szabadulni, fel fog emelkedni, meg fog vigasztalódni! Erről a barikádról szavatolunk ezért. Honnan hangozzék el a szeretet szózata, ha nem az áldozat magasából? Ó, testvéreim, itt, ezen a helyen fognak össze azok, akik gondolkodnak, azokkal, akik szenvednek: ez a barikád nem kövekből, nem gerendákból, nem ócskavasból épült; két halomból áll, az eszmék halmából és a szenvedések halmából. A nyomor találkozik itt az eszménnyel. A nappal ölelkezik itt az éjszakával, és így szól hozzá: Meghalok veled, s te velem fogsz újjászületni. Minden vigasztalanság összeborulásából pattan ki a hit szikrája. A szenvedések idehozzák haláltusájukat, az eszmék halhatatlanságukat. Ez a haláltusa és ez a halhatatlanság egybevegyül, úgy hozza létre a mi halálunkat. Testvérek, aki itt meghal, a jövő ragyogásában hal meg, és mi olyan sírba lépünk, amelyet besugároz a hajnal.

Enjolras inkább félbeszakította beszédét, mintsem elhallgatott; ajkai némán mozogtak, mintha magában beszélne tovább. Ezért a többiek figyelmesen nézték, mintha még mindegyre hallani akarnák szavait. Taps nem volt, de sokáig susogtak. Mivel a beszéd lehelet, az értelem rezdületei a lombok rezgéséhez hasonlatosak.

VI
A kábult Marius és a szűkszavú Javert

Mondjuk el, hogy mi történt Marius elméjében.

Emlékezzünk vissza lelki helyzetére. Az imént mondottuk, hogy már minden látomásnak tűnt a szemében. Ítélőképessége megzavarodott. Nem hangsúlyozhatjuk eléggé: Mariusra a haldoklók fölött kiterjesztett nagy fekete szárnyak árnyéka vetődött. Úgy érezte, hogy belépett a sírba, hogy már a végzetes fal másik oldalára került. Már a halott szemével látta az élők arcát.

Hogyan került ide Fauchelevent úr? Mi dolga itt? Mit akar? Marius nem tette fel magában ezeket a kérdéseket. A kétségbeesésnek különben is az a tulajdonsága, hogy a magunk kétségbeesését másokra is kiterjesztjük. Marius tehát logikusnak vélhette, hogy mindenki meghalni jön ide.

Szíve csak akkor szorult el, mikor Cosette-re gondolt.

Egyébként Fauchelevent úr nem szólt hozzá, rá se nézett, és mintha meg sem hallotta volna Marius hangját, mikor ez azt mondotta: „Ismerem.”

Fauchelevent úr magatartása megkönnyebbülés volt Marius számára, s ha ez a szó alkalmas lenne ilyen benyomás kifejezésére, azt mondanék: tetszett neki. Mindenkor merőben lehetetlennek érezte, hogy megszólítsa ezt a titokzatos embert, aki egyszerre volt kétértelmű és tiszteletet parancsoló. Azonfelül már nagyon régen nem látta, ami a félénk és zárkózott Mariusban még fokozta azt az érzést, hogy lehetetlen megszólítania.

Az öt kijelölt férfi a Mondétour sikátoron át hagyta el a torlaszt; megtévesztésig hasonlítottak a nemzetőrökre. Egyikük sírva ment el. Mielőtt elindultak, megölelték azokat, akik ott maradtak.

Az életbe visszaküldött öt ember távozása után Enjolras-nak eszébe jutott a halálraítélt. Belépett az ivóba. Az oszlophoz kötözött Javert-t gondolatokba merülve találta.

- Kell valami? - kérdezte Enjolras.

- Mikor ölnek meg? - kérdezte Javert.

- Várj a sorodra. E pillanatban minden golyóra szükségünk van.

- Akkor hát adjon inni - mondta Javert.

Enjolras maga hozott neki egy pohár vizet, és mivel Javert mozdulni sem bírt, szájához tartotta a poharat.

- Mást nem akarsz? - kérdezte még Enjolras.

- Rossz itt ennél az oszlopnál - felelt Javert. - Nem éppen kíméletes dolog, hogy így töltetik el velem az éjszakát. Kötözzenek meg, ahogy akarnak, de azért éppen úgy lefektethetnének az asztalra, mint azt a másikat.

És egy fejmozdulattal Mabeuf úr holtteste felé mutatott.

Emlékezhetünk, hogy a terem mélyén hatalmas, hosszú asztal állt, amelyen a golyókat öntötték, és a töltényeket gyártották. A töltények már elkészültek, minden puskapor elfogyott, így hát az asztal szabad volt.

Enjolras parancsára négy felkelő eloldotta Javert-t az oszloptól. Miközben leszedték kötelékeit, egy ötödik a mellének szegezte a szuronyát. Kezeit hátrakötve hagyták, lábára vékony, erős ostorszíjat erősítettek, oly módon, hogy csupán tizenöt hüvelyknyi lépéseket tehetett, mint azok, akik a vesztőhelyre mennek; aztán a terem hátterében álló asztalhoz vezették, ráfektették, és derekánál fogva szorosan odakötözték. Noha ez a kötelék elég erős volt, hogy semmiképp se menekülhessen, nagyobb biztonság okából még egy kötélrendszert erősítettek Javert testére. A béklyózásnak ezt a módját a börtönökben buktatókötésnek nevezik. A nyakra erősített kötelek a tarkóról kiindulva a hason találkoznak, áthúzódnak a lábak közt, s a kezeken végződnek.

Miközben Javert-t így megkötözték, egy ember állt a küszöbön, és sajátságos figyelemmel nézegette a rendőrkémet. Javert megpillantotta az árnyékot, amit ez az ember vetett, és feléje fordította a fejét. Felpillantott, és megismerte Jean Valjeant. Még csak össze sem rezzent, büszkén lehunyta pilláit, és csupán ennyit mondott: „Egyszerű a dolog.”

VII
A helyzet súlyosra fordul

Gyorsan világosodott, de egyetlen ablak sem nyílt ki, egyetlen ajtó sem tárult fel; ez csupán a hajnal volt, nem az ébredés. A Chanvrerie utcának a torlasszal szembenéző túlsó végét, mint már mondottuk, a katonaság kiürítette; az utca szabadnak látszott, és baljós nyugalommal várta a járókelőket. A Saint-Denis utca néma volt, mint az a thébai út, melyet a szfinxek kettős sora szegélyez. Egyetlen élőlény sem mutatkozott a napfelkelte fényében derengő utcakereszteződéseken. Mi sem gyászosabb, mint a virradat az elhagyott utcákban.

Látni semmit sem lehetett, csak hallani. Bizonyos távolságban titokzatos mozgolódás folyt. Nyilvánvaló volt, hogy közeleg a válságos pillanat. Mint előző este, az őrszemek most is visszavonultak, ezúttal azonban valamennyien.

A torlasz most erősebb volt, mint az első támadás alkalmával. Az öt férfi távozása óta magasabbra emelték.

Annak az őrszemnek a tanácsára, aki a Vásárcsarnokok környékét figyelte, Enjolras, nehogy hátulról érje őket a meglepetés, súlyos intézkedést tett. Eltorlaszoltatta a Mondétour sikátor szűk rését, amely mostanáig szabadon állott. Ezért még néhány ház mentén felszedték a kövezetét. Így aztán a barikád, amely három utcát falazott el - szemközt a Chanvrerie utcát, balra a Cygne és a Petit-Truanderie utcát s jobbra a Mondétour utcát -, valóban majdnem bevehetetlen volt: igaz, hogy a harcosok körül is végzetesen bezárult. Most már három frontja volt, de kijárata egy sem.

- Erőd is, egérfogó is - mondta nevetve Courfeyrac.

Enjolras a kocsma ajtaja előtt halomba rakatott vagy harminc utcakövet; ezeknek fölszakítása, mondotta Bossuet, „fölösleges műtét” volt.

Azon a tájon, ahonnan a támadást várták, oly nagy volt a csend, hogy Enjolras mindenkit visszaküldött harci állásba.

Minden harcos kapott egy-egy adag pálinkát.

Képzelni sem lehet különösebb látványt, mint mikor egy barikád fölkészül a megrohanásra. Mindenki megkeresi a helyét, akárcsak a színházban. Megtámaszkodnak, nekikönyökölnek, vagy váll váll mellett állnak. Van, aki zsöllyét rak utcakövekből. Ha valakit egy falbeszögellés zavar, kilép belőle; ha egy párkányzat védelmet nyújthat, mögéje bújik. A balkezeseknek nagy a becsülete: elfoglalhatják a mások számára kényelmetlen helyeket. Sokan úgy rendezkednek be, hogy ülve harcolhassanak. Kényelmesen akarnak ölni, és kényelmesen meghalni. 1848 júniusának gyászos harcaiban egy felkelő, félelmetes lövész, terebélyes hímzett karosszéket vitetett föl magának a tetőteraszra, ahol harcolt; ebben érte a halálos kartácsgolyó.

Mihelyt a vezér elrendelte a harci készenlétet, a rendetlen mozgolódás véget ért; megszűnik a huzavona, a pusmogás, félrehúzódó csoportok külön beszélgetése; a lelkek minden ereje átalakulva a támadás várására összpontosul. Veszély előtt a barikád merő zűrzavar; veszélyben csupa fegyelem. A veszély rendet teremt.

Mindenki elhallgatott, amint Enjolras megragadta kétlövetű karabélyát, és elhelyezkedett a neki fenntartott lőrésféle mögött. Apró kattanások sorozata hallatszott zavarosan az utcakövekből emelt fal hosszában. Felhúzták a puskák ravaszát.

Egyébként a harcosok magatartása büszkébb és bizakodóbb volt, mint valaha; a mértéken felüli áldozat megszilárdítja a lelket. A szétfoszlott remény helyébe kétségbeesés lép. A kétségbeesés, ez a végső fegyver, olykor kivívja a győzelmet; Vergilius szava ez. Végletes elszántságból születnek a döntő megoldások. Hogy megmeneküljünk a hajótörésből, olykor a halál mentőcsónakjára kell szállnunk; a koporsófedél lesz az utolsó mentődeszka.

Úgy, mint az előző este, minden figyelem az utca most már világos és látható vége felé fordult, sőt lehet mondani, szegeződött.

Nem kellett soká várniuk. A Saint-Leu-templom felől kivehetően újrakezdődött a mozgolódás, de ez nem hasonlított az első támadás zajaira. Lánccsörgés, valami tömeg nyugtalanító robaja, érces csörömpölés a kövezeten, valamilyen ünnepélyes dübörgés jelezte, hogy egy baljós fémalkotmány közeledik. Az érdekek és eszmék termékeny körforgására alapozott és épített békés régi utcák méhe beleremegett, hiszen ezeket az utcákat nem arra szánták, hogy a háború szörnyűséges kerekei gördüljenek rajtuk.

Az utca végét merően figyelő szemekben vad fény csillant fel.

Egy ágyú jelent meg.

Tüzérek tolták a löveget, a mozdony le volt csatolva, ketten tartották az ágyútalpat, négyen a kerék küllőinek feküdtek, mások a lőszerkocsit húzták utána. Az ágyú tüzelőkész állapotban volt, már füstölt a meggyújtott kanóc.

- Tűz! - vezényelt Enjolras.

A barikád sortüzet adott, rettenetes volt a dörrenés; a gomolygó füst eltüntette az ágyút és az embereket; néhány másodperc múlva a füstfelleg szertefoszlott, ismét előbukkant a löveg és körülötte az emberek; a kezelőlegénység lassan, szabályszerűen, sietség nélkül tovább tolta az ágyút a barikád felé. Egyikük sem sebesült meg. A tűzmester azután lenyomta a cső hátsó végét, hogy fölemelkedjék, és oly megfontoltan állította be az ágyút, mint mikor a csillagász a távcsövet igazgatja.

- Bravó, tüzérek! - kiáltotta Bossuet.

És az egész barikád tapsolt.

Egy pillanat múlva szilárdan az utca kellős közepén, éppen a lefolyóárok fölött, az ágyú tüzelőállásban volt. Félelmetes torkát a barikádra tátotta.

- Oda se neki! - kiáltotta Courfeyrac. - Most jön a neheze. A fricska után az ökölcsapás. A hadsereg kinyújtja a mancsát. Alaposan megrázza a barikádot. A puskalövés tapogat, az ágyú markol.

- Nyolcas új típusú löveg, bronzból - tette hozzá Courfeyrac. - Ezek az ágyúk, ha az öntésnél csak egy kicsit is elvétik az ón és a réz helyes arányát, amely tíz a százhoz, könnyen elrepednek. A túl sok ón lágyítja az anyagot. Ilyenkor megesik, hogy üregek és egyenetlenségek támadnak a cső belső falán. Ennek elkerülésére, hogy a töltetet fokozni lehessen, talán vissza kellene térni a tizenegyedik századbeli eljáráshoz, a gyűrűzéshez, vagyis a csövet a hátsó végétől a csőcsapig forrasztás nélküli acélkarikák sorozatával kellene megerősíteni. Addig is úgy segítenek a bajon, ahogy tudnak; kotrókefe segítségével állapítják meg, hogy vannak-e a csőben üregek és repedések. De van erre jobb eszköz is, Gribeau-val találmánya, az úgynevezett mozgó csillag.

- A tizenhatodik században - jegyezte meg Bossuet - rovátkolták az ágyúcsöveket.

- Ez valóban fokozza a kilövés erejét - válaszolt Combeferre -, de csökkenti a célzás pontosságát. Azonfelül rövid távú lövésnél nem eléggé lapos a röppálya, túlságosan meredek a parabola íve, a lövedék útja már nem eléggé egyenes vonalú, hogy a közbeeső tárgyakat is eltalálja, pedig ez fontos követelmény a harcban, és annál nagyobb a jelentősége, mennél közelebb van az ellenség, és mennél gyorsabb a tüzelés. A röppálya görbületének ez a fogyatékossága a tizenhatodik század rovátkolt ágyúinál a töltet gyöngeségén múlott; az ilyenfajta hadigépeknél ballisztikai kényszerűségből alkalmazták a gyönge töltetet, például avégből, hogy kíméljék az ágyútalpat. Mindent összevéve, az ágyú, akármilyen zsarnok különben, nem tehet meg mindent, amit akar; ereje egyúttal nagy gyengeség. Az ágyúgolyó sebessége csupán hatszáz mérföld óránként: a fényé másodpercenként hetvenezer mérföld. Ez Jézus Krisztus fölénye Napóleonnal szemben.

- Újratölts - adta ki a parancsot Enjolras.

Hogyan fogja kibírni a torlasz a bomba erejét? Rést üt-e rajta a lövés? Ez volt a nagy kérdés. Miközben a felkelők újratöltötték a puskájukat, a tüzérek megtöltötték az ágyút.

Az erődben nagy volt a szorongás.

Az ágyút elsütötték, hatalmas dörrenés hallatszott.

- Jelen! - kurjantott egy vidám hang.

Gavroche az ágyúgolyóval együtt csapott le a barikádra.

A Cygne utca felől érkezett, fürgén átmászott a kisegítő torlaszon, amely a Petite-Truanderie útvesztőjével szemközt emelkedett.

Gavroche nagyobb hatást ért el a torlaszon az ágyúgolyónál.

Az ágyúgolyó befulladt a romhalmazba. Éppen csak az omnibusz kerekét törte el, és megadta a kegyelemdöfést Anceau ócska taligájának. Ennek láttára a torlasz népe felkacagott.

- Csak így tovább! - kiáltotta Bossuet a tüzéreknek.

VIII
A tüzérség nem tréfál

Gavroche-t körülvették.

De nem volt ideje, hogy elkezdjen mesélni, mert az indulattól remegő Marius félrevonta.

- Mit keresel itt?

- Nocsak! - vágott vissza a gyerek. - Hát maga?

És hőskölteménybe illő szemtelenséggel nézett Mariusra. Két szeme tágra nyílt, és büszke fény villant meg benne.

Marius szigorú hangon folytatta:

- Ki mondta, hogy gyere vissza? Átadtad legalább a levelemet a címzettnek?

Gavroche-t a levél dolgában kicsit furdalta a lelkiismeret. Annyira sietett vissza a barikádra, hogy inkább csak megszabadult a levéltől, semmint átadta. Kénytelen volt megvallani magának, hogy kissé könnyelműen bízta rá arra az ismeretlenre, akinek még az arcát sem tudta kivenni. Igaz, hogy nem volt kalapja az illetőnek, de hát ez mégsem elegendő. Vagyis titokban kissé korholta önmagát, és félt Marius szemrehányásaitól. Hogy kimásszon a csávából, a legegyszerűbb eljáráshoz folyamodott: gyalázatosan hazudott.

- Polgártárs, levelét átadtam a portásnak. A hölgy aludt. Ha felébred, meg fogja kapni.

Mariusnak két célja volt a levél elküldésével: hogy elbúcsúzzon Cosette-től, s hogy megmentse Gavroche-t. Kénytelen volt beérni azzal, hogy szándékának csak a fele valósult meg.

Önkéntelenül fölmerült az elméjében, hogy a levél elküldése valahogyan összefügg Fauchelevent úr megjelenésével a barikádon. Megmutatta Gavroche-nak Fauchelevent urat:

- Ismered ezt az embert?

- Nem én - válaszolt Gavroche.

Mint már mondottuk, Gavroche valóban csupán sötétben látta Jean Valjeant.

A zavaros és beteg találgatások eltűntek Marius elméjéből. Hiszen nem is ismeri Fauchelevent úr nézeteit. Hátha éppen köztársasági elveket vall. Akkor pedig természetes, hogy részt vesz a harcban.

Közben Gavroche már a barikád másik végén követelőzött: „Ide a puskámmal!”

Courfeyrac visszaadta neki.

Gavroche figyelmeztette a „bajtársakat” - így nevezte őket -, hogy a barikád körül van zárva. Ő is csak üggyel-bajjal tudott átjutni. A sorkatonaság egy zászlóalja, amely a Petite-Truanderie utcában rakta gúlába a fegyvereit, a Cygne utca felől tartotta szemmel a torlaszt; az ellenkező oldalról a városi őrség a Pręcheurs utcát szállta meg. Szemközt a hadsereg zöme állt.

Miután ezekről beszámolt, hozzátette Gavroche:

- Megengedem, hogy csúnyán elagyabugyáljátok őket.

Ezalatt Enjolras a lőrés mögül feszült figyelemmel kémlelte a helyzetet.

Az ostromlók nyilván elégedetlenek voltak az ágyúlövés hatásával, és nem is ismételték meg.

Felvonult egy gyalogosszázad, és elfoglalta az utca túlsó végét. A katonák az ágyú mögött felszedték a kövezetet, és alacsony falat raktak a kövekből, afféle mellvédet, amely még tizennyolc hüvelyk magas sem volt, és szembenézett a torlasszal. A mellvéd bal sarkánál a Saint-Denis utcába vezényelt környékbeli zászlóalj menetoszlopának éle tűnt fel.

A leshelyen álló Enjolras-nak úgy rémlett, hogy azt a sajátságos zajt hallja, ahogy a lőszerkocsiról leemelik a kartácsládákat, és látta, amint a tűzmester megváltoztatja a célzás irányát, és az ágyú torkát kissé balra fordítja el. A tüzérek az ágyú megtöltéséhez láttak. Maga a tűzmester ragadta meg az égő kanócot, és a gyújtónyíláshoz közelítette.

- Behúzni a fejet, vissza a falhoz! - kiáltotta Enjolras. - Mindenki térdre a barikád mentén!

A felkelők, akik Gavroche jöttekor elhagyták harci állásukat, és szétszóródva álltak a kocsma előtt, most hanyatt-homlok rohantak a barikád felé. De mielőtt végrehajthatták volna Enjolras parancsát, elsült az ágyú, és a kartácslövés borzalmas, hörgésszerű zaját hallatta.

Valóban kartács volt.

A lövés, amelyet az erőd szűk átjárójára irányoztak, a falat érte, és az iszonyatos erővel visszapattanó kartács két embert megölt, és hármat megsebesített. Ha ez így folytatódik, a torlaszt nem lehet tovább tartani. A kartács behatolt.

A felkelők közt döbbent moraj támadt.

- Mindenesetre akadályozzuk meg a második lövést - szólt Enjolras.

Ezzel lekapta a karabélyát, megcélozta a tűzmestert, aki éppen a cső hátsó végére hajolt, hogy kiigazítsa és véglegesen rögzítse az ágyúcső irányát.

A tűzmester daliás, egészen fiatal, szőke, szelíd arcú altiszt volt, arcának értelmes kifejezése jellemző erre a félelmetes fegyvernemre, amely arra hivatott, hogy a borzalom tökélyre emelésével végül is megölje a háborút.

Combeferre ott állt Enjolras mellett, és nézte ezt az ifjút.

- Milyen kár! - szólalt meg. - Förtelmesek ezek a mészárlások! Hej, ha már nem lesznek királyok, háború se lesz több... Enjolras, te megcélzod ezt az altisztet, de meg se nézed. Gondold meg, egy kedves fiatalember, bátor katona, látszik, hogy gondolkodó fő, hiszen ezek a tüzérségnél szolgáló fiatalok mind nagyon műveltek. Van apja, anyja, valószínűleg szerelmese is, aligha több huszonöt évesnél, a testvéred is lehetne.

- Az is - szólt Enjolras.

- Úgy van - folytatta Combeferre -, nekem is testvérem. Nézd, ne öljük meg.

- Hagyd. Meg kell lenni.

És Enjolras márványarcán lassan egy könnycsepp gördült le.

Ugyanakkor megnyomta a ravaszt. Villám csapott ki a csőből. A tüzér kitárt karral, fejét fölszegve, mintha levegő után kapna, kettőt fordult maga körül, oldalvást az ágyúra rogyott, és ott maradt mozdulatlanul. Látszott a háta, melynek közepéből vérsugár szökött a magasba. A golyó mellbe találta, és átütötte a testét. Meghalt.

El kellett vinni és mást állítani helyére. A felkelők ezzel valóban nyertek néhány percet.

IX
Mire jó a régi vadorzótehetség és a mesterlövész képessége,
ami 1796-ban súlyosbította az ítéletet

Különféle vélemények cserélődtek a barikádon. Az ágyú nyilván újra működni fog. A kartácstűzzel szemben negyedóráig sem tarthatják magukat. Feltétlenül ki kell védeni a csapást.

Enjolras kiadta a parancsot: - Egy matrac kell ide.

- Nincs - mondta Combeferre -, a sebesültek feküsznek rajta.

Jean Valjean, aki puskájával az ölében oldalvást a kocsma előtt egy sarokkövön ült, mostanáig távol tartotta magát a történtektől. Mintha meg se hallotta volna, amit körülötte mondogattak: - Itt van egy puska, amelyik semmit se csinál.

Mikor Enjolras parancsa elhangzott, Jean Valjean felállt.

Emlékszünk, hogy mikor a csoport betódult a Chanvrerie utcába, egy öregasszony a matracát az ablaka elé akasztotta, mert tartott tőle, hogy lövöldözés lesz. Padlásszobaablak volt egy hatemeletes ház tetején, amely kissé kívül esett a barikádon. A keresztbe fektetett matracot alul két ruhaszárító rúd tartotta, fölül pedig két kötél, amely a manzárd párkányzatába vert szögekhez volt erősítve. Ezek a kötelek messziről madzagoknak látszottak. Hajszálvékonyan rajzolódtak ki a magasban.

- Nem kaphatnék egy kétlövetű karabélyt? - kérdezte most Jean Valjean.

Enjolras, aki éppen megtöltötte a magáét, odanyújtotta neki.

Jean Valjean a padlásszoba irányába célzott és lőtt.

A matrac egyik kötelét a golyó elszakította.

A matrac már csak egy szálon lógott.

Jean Valjean másodszor is lőtt. A második kötél nekicsapódott a padlásszoba ablakának. A matrac lecsúszott, és az utcára zuhant.

A barikád tapsolt.

Mindenki felkiáltott:

- Itt a matrac.

- Az ám - szólt Combeferre -, de ki megy érte?

A matrac ugyanis a barikádon kívülre esett, az ostromlók és az ostromlottak közé... Mármost a támadók, akiket felbőszített a tűzmester halála, néhány perce lehasaltak az imént rakott kő mellvéd mögé, és - hogy pótolják az ágyút, amely némaságra kényszerült, amíg az új tűzmester szolgálatba nem lép - tüzet nyitottak a barikádra. A felkelők, hogy takarékoskodjanak a lőszerrel, nem viszonozták a puskatüzet. A torlasz állta a lövöldözést, de az utca, ahol sűrűn röpködtek a golyók, borzalmas volt.

Jean Valjean a szűk résen át az utcára lépett, keresztülvágott a golyózáporon, odament a matrachoz, felszedte, hátára kapta, és visszatért a torlaszra. Maga illesztette a matracot a résbe. Úgy rögzítette a falhoz, hogy a tüzérek ne láthassák.

Miután ez megvolt, várták a kartácsot. Ez nem is késlekedett.

Az ágyú bömbölve okádott ki egy csomó sörétet. De a visszapattanás elmaradt. A kartács bedöglött. Meglett a kívánt eredmény. A matrac megóvta a barikádot.

- Polgártárs! - szólította meg Enjolras Jean Valjeant: - A Köztársaság köszönetet mond önnek.

Bossuet nevetve álmélkodott.

- Tulajdonképpen erkölcstelen, hogy egy matracnak ekkora hatalma legyen. Hogy a hajlékonyság diadalmaskodjék a mennykőcsapás felett. De mindegy, dicsőség a matracnak, amely érvényteleníti az ágyút!

X
Hajnal

Amikor ezek történtek, ébredt fel Cosette.

Szűk, tiszta, szerény szobájának hosszúkás ablaka kelet felé, a ház hátsó udvarára nyílt.

Cosette mit sem tudott mindarról, ami Párizsban folyt. Előző este már szobájába vonult, tehát nem volt jelen, amikor Toussaint azt mondta: kezdődik a tánc.

Cosette keveset aludt, de mélyen. Édeseket álmodott, talán azért, mert kis ágya patyolatfehér volt. Valaki, aki mintha Marius lett volna, fénykörben jelent meg előtte. Arra ébredt, hogy a nap a szemébe tűz, és első pillanatban azt hitte, hogy ez még az álom folytatása.

Első gondolata, amely ebből az álomból fakadt, derűs volt. Nagy megnyugvást érzett. Mint néhány órával előbb Jean Valjean, ő is átesett azon a lelki folyamaton, amely tudni sem akar a bajokról. Lelkének minden erejével reménykedni kezdett, maga sem tudta, miért. De aztán elszorult a szíve. Már három napja nem látta Mariust. De, mondta magában, Marius valószínűleg megkapta a levelét, így hát tudta, hogy ő hol van, és amilyen eszes, majd csak talál valamilyen utat-módot, hogy eljusson hozzá. Mégpedig bizonyosan ma, sőt talán most reggel. Már nappal volt, de a sugarak még laposan értek be a szobába, ebből gondolta, hogy még nagyon korán van. De mégis föl kell kelnie, hogy fogadhassa Mariust.

Érezte, hogy nem élhet Marius nélkül, és ezt elégséges oknak tartotta arra, hogy Marius eljöjjön. Ez ellen nem volt apelláta. Mindezt bizonyosra vette. Már az is elég szörnyű, hogy három napot végigszenvedett. Három nap Marius nélkül, ez igazán nem volt szép a Jóistentől. De most, hogy az ég ezzel a kegyetlen incselkedéssel már kiállatta vele a próbát, Marius jönni fog, és jó hírt hoz. Ilyen a fiatalság, gyorsan letörli könnyeit, a fájdalmat fölöslegesnek tartja, nem kér belőle. Az ifjúság a jövő mosolya egy ismeretlenre, aki maga ifjúság. Az ifjúság természetesnek veszi, hogy boldog. Mintha minden lélegzetvétele reménység lenne.

Egyébként Cosette képtelen volt visszaemlékezni, hogy mit is mondott Marius a távollétéről, amelynek csak egy napig kellett volna tartani, s hogy milyen magyarázatot fűzött hozzá. Mindenki megfigyelhette, mily ügyesen gurul valami rejtekhelyre a földre ejtett pénzdarab, olyan művészettel, hogy ne lehessen megtalálni. Ugyanígy megtréfálnak bennünket néha a gondolatok; meghúzódnak agyunk valamelyik zugában - hiába minden, elvesztek; az emlékezet képtelen a nyomukra vezetni. Cosette kissé elszontyolodott emlékezőtehetségének hiábavaló csekély erőfeszítése miatt. „Nem szép tőlem és bűn, hogy elfelejtek olyan szavakat, amiket Marius mondott.”

Kiszállt az ágyból, és elvégezte a lélek és test kettős tisztálkodását, az imát és a mosdást.

Egy nászszobába még valahogy be lehet vezetni az olvasót, de egy szűz szobájába semmiképpen. Még a vers is alig merné megtenni, a prózának egyenesen tilos.

Egy még ki sem nyílt virág belseje, fehérség az árnyékban, egy bezárt liliom titkos kelyhe, melybe az ember nem pillanthat addig, amíg a nap belé nem tekintett. A bimbózó nő szent. Az ártatlan ágy, amelyben fellebben a takaró, az imádandó félmeztelenség, amely megijed önmagától, a fehér lábacska, mely papucsba menekül, a kebel, mely elleplezi magát a tükör előtt, mintha a tükör szem volna, az ing, amely sietve elrejti megint a vállat, ha egy bútor roppan vagy egy kocsi zörög, a megkötött szalagok, a bekapcsolt csatok, a szorosra fűzött zsinórok, a megrebbenések, a hideg és szemérem okozta apró borzongások, minden mozdulat bájos riadtsága, ez a szinte szárnyaló nyugtalanság ott, ahol semmitől sem kell tartani, az öltözködés egymást követő mozzanatai, melyek elragadok, mint a hajnal fellegei, mindezt nem illik elbeszélni, már az is sok, ha sejtetjük.

A férfi még vallásosabb áhítattal kell hogy szemlélje egy leány felkelését, mint a csillag felkelését. A megpillantás lehetőségének növelnie kell a tiszteletet. A barack pihéje, a szilva hamva, a hó sugaras kristálya, a pillangószárny hímpora, mind durva ehhez a szűzi tisztasághoz képest, amely még azt sem tudja magáról, hogy tiszta. A hajadon csupán felvillanó álomkép, még nem szobor. A leányszobát az eszmény éjlepte tája rejti. A tolakodó tekintet behatolása ebbe a tétova félhomályba erőszaktétel. Itt a puszta nézés már szentségtörés.

Mi tehát semmit sem fogunk megmutatni Cosette felkelésének édes kis tevés-veveseiből.

A rózsát, mondja egy keleti mese, Isten fehérnek teremtette. De Ádám abban a pillanatban nézett rá, amikor kinyílt, s a rózsa szégyenletében lett rózsaszín. Mi azok közé tartozunk, akiknek eláll a szava ifjú leányok, virágok láttára. Elnémulunk, mert imádjuk őket.

Cosette gyorsan felöltözött, megfésülte és rendbe szedte a haját, ami igen egyszerű művelet volt akkoriban, amikor a nők még nem tömték ki fürtjeiket és fonataikat párnácskákkal és tekercsekkel, és nem raktak dróthálót a hajukba. Azután kitárta az ablakot, és mindenfelé körüljártatta a szemét, remélte, hogy megpillanthat valamicskét az utcából, egy házsarkot, egy darabka kövezetét, és meglesheti Mariust. De kintről semmi sem látszott oda. A hátsó udvart jó magas fal vette körül, azon túl kertek voltak. De rútak ezek a kertek - gondolta Cosette; életében először találta csúnyának a virágokat. Akármelyik utcai lefolyóárok inkább kedvére való lett volna. Jobb híján az eget nézte, mintha azt gondolta volna, hogy Marius onnét is érkezhet.

Hirtelen könnyekre fakadt. Nem mintha lelke ingatag lett volna, de helyzetéből következett, hogy a remény csüggedéssel váltakozott benne. Homályosan valami borzalmasat sejtett. A bajok a levegőben is megérződnek. Azt mondta magában, hogy már semmiben sem biztos, s hogy akik szem elől vesztik egymást, végleg elvesztik egymást; és az a gondolat, hogy Marius valóban az égből térhet vissza hozzá, most már nem kedvesnek, hanem gyászosnak tűnt előtte.

Azután, mert ilyenek ezek a futó felhők, visszatért belé a nyugalom és a reménység, és valami öntudatlan, de Istenben bizakodó mosoly jelent meg az arcán.

Még mindenki ágyban volt. Vidékies csend honolt a házban. Még egy zsalugátert se nyitottak ki. A portásfülke is zárva volt. Toussaint még nem kelt fel, és Cosette természetesnek vette, hogy az apja még alszik. Cosette nyilván sokat szenvedett, és még most is nagyon szenvedhetett, mert azt mondta magában, hogy az apja rossz volt hozzá; de számított Mariusra. Lehetetlen, hogy ez a fény eltűnjön. Imádkozott. Időről időre valamiféle tompa csattanásokat hallott valahonnét. Érdekes - gondolta -, már ilyen korán nyitogatják és csukogatják a kapukat. A barikádot döngető ágyúlövések voltak.

Néhány lábnyira Cosette ablaka alatt, a fal megfeketedett régi párkányzatában füstifecskék raktak fészket; ez a fészek kissé kidomborodott a párkány alól, úgyhogy felülről rá lehetett látni erre a kis paradicsomra. Az anyafecske otthon volt, széttárt szárnyát ráterítette kicsinyeire; az apa ide-oda cikázott, elröppent, visszaröppent, eleséget és csókokat hozott a csőrében. A felkelő nap bearanyozta ezt a boldog jelenetet, mosolygó fenséggel uralkodott a „Sokasodjatok” nagy törvénye, és ez a szelíd misztérium kitárult a reggel dicsőségében. Cosette haját bearanyozta a napfény, ábrándokba merült lelkét belülről a szerelem, kívülről a hajnal világította meg; szinte gépiesen lehajolt, és be sem merve magának vallani, hogy közben Mariusra gondol, ezt a családot, ezt a hímet és ezt a nőstényt, ezt az anyát és kicsinyeit azzal a mélységes zavarral nézegette, amelyet egy fészek látása kelt a szűzben.

XI
Tévedhetetlen puskalövés, amely senkit sem öl meg

A támadók tovább tüzeltek. Puskatűz kartáccsal váltakozott, de nem okozott valami nagy pusztítást. Csupán a Corinthe homlokzatának felső része szenvedett kárt; az első emeleti ablak és a padlásszobák ablakai, a sörétek és kartácsgolyók záporában lassanként megrongálódtak. Az ott posztoló harcosok kénytelenek voltak visszahúzódni. Egyébként a torlaszok megostromlásának ez egyik taktikai fogása: sokáig lövöldözni, hogy a felkelők lőszerkészlete kimerüljön, ha ugyan elkövetik azt a hibát, hogy viszonozzák a tüzet. Ha azután a támadó a tüzelés lanyhulásából észreveszi, hogy a felkelőknek már se golyója, se puskapora nincs, rohamra indul. Enjolras nem esett bele ebbe a csapdába; a barikád nem válaszolt a tüzelésre.

Gavroche minden sortűz után nyelvével kidudorította az arcát, legmélyebb megvetése jeléül.

- Jó, jó, csak fúrjatok lyukakat a levegőbe - mondta. A friss levegő jót tesz a sebesültjeinknek.

Courfeyrac számon kérte a kartácstól a gyenge hatást, és rászólt az ágyúra:

- Kezdesz szórakozott lenni, öreg szivar.

A csatában, akárcsak a bálban, vannak dolgok, amik izgatják a kíváncsiságot. Az erőd konok csendje alkalmasint kezdte nyugtalanítani az ostromlókat; valami váratlan eseménytől tartottak; jó lett volna tisztában lenniük afelől, hogy mit rejt a kőrakás, szerették volna megtudni, mi történik a fal mögött, amely közömbösen állta és nem viszonozta a lövéseket. A felkelők egyszerre csak észrevették, hogy az egyik közeli ház tetején a napfényben megcsillant egy sisak. A magas kéménynek támaszkodva egy tűzoltó állt ott, mint valami őrszem. Egyenesen rálátott a torlaszra.

- Ejnye, de kellemetlen megfigyelő - szólt Enjolras. Jean Valjean már visszaadta Enjolras-nak a karabélyt, de megvolt a saját puskája.

Szó nélkül megcélozta a tűzoltót, és egy másodperc múlva a telibe talált sisak csörömpölve zuhant a kövezetre. A megrémült tűzoltó sietve eltűnt.

Másik megfigyelő lépett a helyére. Ez tiszt volt. Jean Valjean már újra megtöltötte a puskáját, megcélozta az újonnan jöttet, és a tiszti sisakot a közlegény sisakja után küldte. A tiszt nem csökönyösködött, gyorsan visszavonult. Ezúttal a figyelmeztetésnek volt foganatja. Többé senki sem mutatkozott a háztetőn; lemondtak a barikád további kémleléséről.

- Miért nem ölte meg azt az embert? - kérdezte Bossuet.

Jean Valjean nem válaszolt.

XII
Rendetlenséggel a rendért

Bossuet odasúgta Combeferre-nek:

- Nem felelt a kérdésemre.

- Olyan ember ez, hogy puskalövéssel jótékonykodik.

Akiknek még vannak emlékeik ebből a ma már távoli korszakból, tudják, hogy a Párizs környéki nemzetőrség derekasan harcolt a felkelések ellen. Különösen ádáz és elszánt volt az 1832. júniusi felkelés harcaiban. Nem egy pantini, vertus-i és cunette-i kocsmárosban, kinek „vállalatát” pangásra kárhoztatta a zendülés, fölébredt az alvó oroszlán, ha látta ürességtől kongó tánctermét; képes volt megöletni magát, hogy megmentse csapszékét, amelyben a rend megtestesülését látta. Azokban a nyárspolgári és egyúttal hősies időkben nemcsak az eszméknek voltak lovagjai, hanem az érdekeknek is megvoltak a maguk bajnokai. Az indítóokok prózaisága semmit sem vont le a megmozdulás vitézi voltából. Egy pénzoszlop megcsappanása elénekeltette a bankárokkal a Marseillaise-t. Az emberek líraian ontották vérüket a kasszáért, és spártai halálmegvetéssel védték a boltot, a haza roppantul kicsinyített mását.

Hangsúlyozzuk, hogy alapjában véve mindez nagyon komoly volt. Társadalmi tényezők keltek itt harcra egymással, addig is, amíg majd egyensúlyi helyzetbe kerülnek.

A kor másik jellemvonása, hogy az anarchia belevegyült a guvernementalizmusba (amely barbár szó a szalonképes pártot jelenti). Az emberek fegyelmezetlenül voltak a rend pártján. Ilyen vagy olyan nemzetőrségi ezredes parancsára a dobos váratlanul szeszélyes riadókat vert; ez vagy az a kapitány belső sugallatra rohant a tűzbe, akárhány nemzetőrosztag ötletszerűen, „a maga szakállára” harcolt. A válság perceiben, a „nagy napokon” nem annyira parancsnokaik, mint inkább ösztöneik szavára hallgattak. A rend hadseregében akadtak valóságos gerillák, karddal harcolók, mint Fannicot, vagy tollal, mint Henri Fonfréde.[1035]

A civilizáció, melyet ebben a korszakban, sajnos, inkább érdekek halmaza, mint elvek csoportosulása képviselt, veszélyben volt, vagy azt hitte, hogy veszélyben forog. Vészkiáltást hallatott; mindenki központnak képzelve magát, a maga feje szerint védte, segítette, oltalmazta a civilizációt; és az első jöttment hivatottságot érzett arra, hogy megmentse a társadalmat.

A buzgalom olykor emberirtásig fajult. Nem egy nemzetőrszakasz önhatalmúan haditörvényszéknek nevezte ki magát, és öt perc leforgása alatt elítélte és kivégezte a foglyul ejtett felkelőt. Ilyen rögtönzésnek esett áldozatul Jean Prouvaire. Lynch vérszomjas törvénye ez, egyik pártnak sincs joga, hogy a másiknak szemére vesse, mert a köztársaság Amerikában éppúgy él vele, mint Európában a monarchia. Ezt a lincs-törvénykezést még félreértések is bonyolították. Egy zavargás alkalmával Paul-Aimé Garnier[1036] nevű fiatal költőt szuronyszegezve üldözték a Place-Royale-on; csak úgy tudott menekülni, hogy beugrott a 6-os számú ház kapuja alá. - Már megint egy saint-simonista![1037] - kiáltozták, és le akarták szúrni. Ugyanis Saint-Simon herceg emlékiratainak egy kötetét szorongatta a hóna alatt. Egy nemzetőr meglátta a könyvön, a Saint-Simon nevet, és elordította magát: - Halál reá!

1832. június 6-án egy Párizs környéki nemzetőrszázadnak, melynek a már említett Fannicot kapitány volt a parancsnoka, az a szeszélyes ötlete támadt, hogy megizedeltesse magát a Chanvrerie utcában. Bármily különös is ez a tény, az 1832-es felkelés után lefolytatott bírósági vizsgálat megállapította. Fannicot kapitány, ez a türelmetlen és vakmerő polgárember, a rendnek afféle condottieréje - azok közül való, akiket az imént jellemeztünk -, vakbuzgó és izgága guvernementalista, nem tudott ellenállni a csábításnak, hogy idő előtt tüzet nyisson, sarkallta a becsvágy, hogy egyedül, azaz a századával elfoglalja a barikádot. Felbőszülve azon, hogy előbb a vörös zászló, majd a fekete lobogónak hitt ócska kabát jelent meg a torlaszon, hangosan szidta a tábornokokat és a csapatparancsnokokat, akik csak tanácskoztak, mert még nem látták elérkezettnek az időt a rohamra, és hagyták, hogy - egyikük híressé vált kifejezése szerint - „a felkelés főjön meg saját levében”. Fannicot úgy találta, hogy a barikád megérett, s mivel érett gyümölcsnek le kell hullania, megkísérelte a rohamot.

A csapat, amelynek parancsnoka volt, hozzá hasonló, mindenre elszánt emberekből állt, „őrjöngőkből”, amint egy szemtanú mondta. Százada, ugyanaz, amely agyonlőtte Jean Prouvaire-t, a költőt, a zászlóaljból elsőnek foglalt harci állást az utca szögletén. Amikor a legkevésbé várták, a kapitány nekieresztette embereit a barikádnak. Ez a mozdulat, amelyet több jó szándékkal, mint hadászati meggondolással hajtottak végre, sokba került a Fannicot-századnak. Mielőtt még az utca hosszának kétharmadáig eljutott volna, a barikádról általános sortűz fogadta. A négy legvakmerőbbet, akik az élen rohantak, közvetlen közelről, a torlasz alján érték a halálos golyók, és a bátor nemzetőrcsapat - csupa vitéz harcos, de híjával a katonás kitartásnak - némi habozás után kénytelen volt visszavonulni, tizenöt holttestet hagyva a kövezeten. Amíg tétováztak, a felkelők ráértek újratölteni, s a századra, mielőtt visszatért volna az utca sarkára, ahol védve volt, második gyilkos sortűz zúdult. Egy pillanatig két tűz közé szorult, mert az ágyú, nem kapván megfelelő parancsot, folytatta a tüzelést. A rettenthetetlen és meggondolatlan Fannicot ennek a kartácstűznek egyik áldozata lett. Az ágyú ölte meg, vagyis a rend.

Ez az inkább dühös, mint komoly támadás fölingerelte Enjolras-t.

- Hülyék! - szólt. - Megöletik az embereiket, és miattuk mi hiába fecséreltük el a lőszerkészletünket.

Enjolras úgy beszélt, ahogy egy vérbeli forradalmi tábornokhoz illik. A felkelés és a megtorlás nem egyenlő fegyverekkel küzd. A felkelés hamar kimerülhet, ezért csak korlátozott számú lövést adhat le, és korlátozott számú embert áldozhat fel. Egy kiürült tölténytáska, egy megölt ember nem pótolható. A megtorlás, mögötte lévén a hadsereg, nem számlálja az embereket, és mögötte lévén Vincennes,[1038] nem számlálja a lövéseket. Annyi ezrede és arzenálja van, ahány embere és tölténytáskája a barikádnak. Épp ezért, ezekben a harcokban egy küzd száz ellen, s ezek a harcok mindig a torlaszok megsemmisítésével végződnek, hacsak a hirtelen kitörő forradalom a mérlegre nem veti lángoló arkangyali kardját. Mert ez is megesik. Ilyenkor minden talpra áll, fölforrnak az utcakövek, a torlaszokon hemzseg a nép, Párizs nagyszerűen megrázkódik, a quid divinum kibontakozik, egy augusztus tizedike, egy július huszonkilencedike van a levegőben, csodás fény gyullad ki, a tátott torkú erő meghátrál, és a hadsereg, az oroszlán, ott látja maga előtt a nyugodt méltósággal álló prófétát, Franciaországot.

XIII
Átsuhanó fények

A barikádot védő érzelmek és szenvedélyek káoszában együtt van minden: vitézség, fiatalság, becsületérzés, lelkesedés, eszmény, meggyőződés, a hazárdjátékos konok elszántsága és legfőként a fel-felcsillanó remény.

Egy ilyen felcsillanás, a remény tétova rezdülete futott végig a legváratlanabb pillanatban a Chanvrerie utcai barikádon.

- Hallgassátok csak - kiáltott fel Enjolras, aki állandóan résen volt -, úgy tetszik, mintha Párizs ébredezne!

Annyi bizonyos, hogy június hatodika reggelén egy-két órán át bizonyos új lángolások erősítették a felkelést. A Saint-Merry-templom vészharangjának makacs kongása életre keltett némely nekibuzdulást. A Poirier utcán, a Granvilliers utcán torlaszok emelkedtek. A Saint-Martin kapunál egy karabélyos fiatalember egyedül támadott meg egy lovasszázadot. A körút kellős közepén fedezetlenül fél térdre ereszkedett, vállhoz kapta karabélyát, lőtt, megölte a század parancsnokát, és hátrafordulva így szólt: „Ez se fog többet nekünk bajt csinálni.” Felkoncolták. A Saint-Denis utcában egy asszony leeresztett zsalugáter mögül tüzelt a városi őrségre. Minden egyes lövés után látszott a zsalugáter léceinek megrezdülése. A Cossonerie utcában elfogtak egy tizennégy éves fiút, minden zsebe tele volt tölténnyel. Számos őrséget megtámadtak. A Bertin-Poirée utcában heves és teljességgel váratlan puskatűz fogadott egy vértesezredet, amelynek élén Cavaignac de Baragne[1039] tábornok lovagolt. A Planche-Mibray utcában a háztetőről törött tányérokkal és konyhaedényekkel hajigálták meg a katonaságot: rossz jel, és mikor a dolgot jelentették Soult marsallnak, Napóleon öreg hadsegéde elkomorodott, eszébe jutott, amit Suchet[1040] mondott Zaragozánál: „Végünk van, ha vénasszonyok kezdik fejünkre üríteni az éjjeliedényt.”

Ezek az általános tünetek, amelyek akkor mutatkoztak, amikor már-már azt hitték, hogy a zendülés elszigetelődött, a lázas dühkitörések, amelyek újra meg újra felszínre törtek, a tűzcsóvák, amelyek Párizs külvárosai, e roppant tömegű gyúlékony anyag fölött röpködtek ide-oda, mindez nyugtalanította a katonai vezetőket. Siettek elfojtani ezeket a kezdődő tűzvészeket. Amíg eloltják a fel-felcsapó lángokat, elodázták a Maubuée, a Chanvrerie és a Saint-Merry barikádok megrohanását, hogy már csak ezekkel legyen dolguk, és mindent egy csapással befejezhessenek. A forrongó utcákba egyes osztagokat vetettek be, ezek végigsöpörték a főútvonalakat, jobbra-balra átkutatták a mellékutcákat, hol óvatosan és lassan, hol rohamlépésben. A katonák bezúzták azoknak a házaknak a kapuit, amelyekből tüzeltek; ugyanakkor a lovasság mozdulatai szétszórták a körutakon gyülekező csoportokat. Ez a rendcsinálás zajos volt, és azzal a viharos zenebonával járt, amely a hadsereg és a nép összecsapásait jellemzi. Ez volt az, amit az ágyúzás és a puskatűz szüneteiben Enjolras meghallott. Ezenfelül látta, hogy az utca végén hordágyon sebesülteket visznek. Így szólt Courfeyrachoz:

- Ezek a sebesültek nem közülünk valók.

A reménység nem volt tartós: sugara hamar kilobbant. Félórába sem telt, ami a levegőben volt, elenyészett, olyan volt, mint a villám, amelyet nem követ mennydörgés; a felkelők érezték, hogy rájuk csapódik az az ólomfedél, amelyet a nép közömbössége dob a magukra hagyott makacsokra.

Az általános megmozdulás, amely mintha születőben lett volna, elvetélt. A hadügyminiszter figyelme és a tábornokok haditudománya most már arra a három-négy barikádra összpontosulhatott, amely még állt.

A nap egyre magasabban járt.

Egy felkelő odaszólt Enjolras-nak:

- Éhesek vagyunk. Igazán éhgyomorra fogunk meghalni?

Enjolras, aki még mindig a lőrésnél könyökölt, le sem vette szemét az utca túlsó végéről. Igenlően bólintott.

XIV
Enjolras kimondja szerelmese nevét

Courfeyrac ott ült Enjolras mellett, egy kövezetkockán, tovább szidalmazta az ágyút, és valahányszor iszonyú lármával elsüvített fölöttük az a komor lövedékfelhő, amelynek kartács a neve, gúnyos böffenetekkel fogadta.

- Kiköpöd a tüdődet, szegény öreg sárkány, a szívem is megszakad érted, hogy csak úgy világba bömbölsz. Nem mennydörgés ez, csak köhögés.

A körülötte állók nevettek.

Courfeyrac és Bossuet vitézi jókedve együtt növekedett a veszéllyel, és mint Scarronné asszony,[1041] tréfával helyettesítették az ennivalót, s mivel bor nem volt, mindenkit vidámsággal itattak.

- Bámulom Enjolras-t - mondotta Bossuet. - Hidegvérű bátorsága csodálatba ejt. Magányosan él, s talán ezért kissé szomorú; panaszkodik, mert lelki nagysága özvegységre kárhoztatja. Nekünk, többieknek, többé-kevésbé mindegyikünknek van szeretője, aki megbolondít, azaz bátorrá tesz bennünket. Aki szerelmes, mint a tigris, a legkevesebb, hogy úgy küzdjön, mint az oroszlán. Ezzel is bosszút állhatunk a grizett kisasszonyok csintalanságaiért. Roland azért öleli meg magát, hogy borsot törjön Angelica[1042] orra alá. Minden hősiességünk az asszonytól ered. Egy férfi asszony nélkül - pisztoly kakas nélkül; az asszony tüzeli a férfit. Lám, Enjolras-nak nincs asszonya. Nem szerelmes, mégis módját ejti, hogy rettenthetetlen legyen. Hallatlan dolog, hogy valaki hideg legyen, mint a jég, és mégis bátor, mint a tűz.

Úgy tetszett, mintha Enjolras ezt meg se hallaná, de ha valaki közvetlen közelében áll, hallhatta volna, amint ezt suttogja: - Patria.[1043] Bossuet még nevetett, mikor Courfeyrac felkiáltott:

- Új vendég!

És az ajtónálló hangján, aki valakit bejelent:

- Nevem Nyolcfontos Löveg.

Valóban új szereplő lépett a színre. Egy második ágyú. A tüzérek fürgén nekiveselkedtek, és ezt a második ágyút az első mellé tüzelőállásba helyezték.

Ez volt a vég kezdete.

Néhány pillanat múlva a sebesen megtöltött két ágyú szemtől szembe lőtte a torlaszt; a sorkatonaság és a környékbeli egységek sortüze támogatta a tüzérséget.

A távolból is ágyútűz hallatszott. Mialatt a két ágyú a Chanvrerie utcai torlaszra okádta a tüzet, további kettő, egyik a Saint-Denis utca, másik az Aubry-le-Boucher utca felől, a Saint-Merry barikádot bombázta. A négy ágyú vészjóslón visszhangozta egymás bömbölését.

A háború zordon vérebei felelgettek egymás ugatására.

A Chanvrerie utca torlaszát verő két ágyú közül az egyik kartácsot, a másik golyót lőtt.

A golyóra töltött ágyút kissé magasra irányozták, és úgy célozták meg a barikádot, hogy annak felső peremét érje, szétmorzsolja, és a kőtörmeléket kartácsként szórja a felkelőkre.

Ennek az eljárásnak az volt a célja, hogy a harcosokat eltávolítsa az erőd ormáról, és arra kényszerítse, hogy a torlasz belsejében verődjenek össze; vagyis a roham előkészítése volt.

Ha a harcosokat a bombázás elkergeti a torlasz tetejéről, a kartács pedig a kocsma ablakaiból, akkor a támadó oszlopok benyomulhatnak az utcába, anélkül hogy célpontot nyújtanának, sőt talán teljesen észrevétlenül, hirtelen megmászhatják az erődöt, úgy, mint előző este, és esetleg meglepetésszerűen el is foglalhatják.

- Föltétlenül csökkenteni kell az ágyúk kellemetlenkedését - szólt Enjolras, és felkiáltott: - Tüzet a tüzérekre!

Mindannyian készenlétben voltak. A barikád, amely már régóta hallgatott, most eszeveszetten tüzelt, egymás után hét vagy nyolc sortűz dördült el valami dühös örömmel, vakító füst lepte el az utcát, és néhány másodperc múlva a lángokkal csíkozott ködben homályosan látni lehetett, hogy a tüzérek kétharmada elterült az ágyúk kerekei alatt. Azok, akik még talpon voltak, valami szigorú nyugalommal tovább töltögették az ágyúkat; de a tüzelés lankadt.

- Ezt jól megcsináltuk - mondta Bossuet Enjolras-nak. - Siker.

Enjolras fejcsóválva így válaszolt:

- Még negyedóráig ilyen siker, és tíz töltény sem lesz a torlaszon.

Úgy látszik, Gavroche meghallotta ezt a kijelentést.

XV
Gavroche a barikád előtt

Courfeyrac hirtelen meglátott valakit a torlasz tövében, kint az utcán, a golyózáporban.

Gavroche fölkapott a kocsmában egy palackszállító kosarat, kibújt a barikád résén, és nagy lelki nyugalommal a kosarába ürítgette a torlasz előterében elesett nemzetőrök tömött tölténytáskáinak tartalmát.

- Mit csinálsz ott? - szólt rá Courfeyrac.

Gavroche odakukkantott: - Teleszedem a kosaramat, polgártárs.

- Hát nem látod a kartácsot?

Gavroche visszanyelvelt: - Látom, esik. Hát osztán?

Courfeyrac rárivallt: - Gyere vissza!

- Mindjárt megyek - szólt Gavroche.

És egy ugrással bent volt az utcában.

Emlékezünk, hogy a Fannicot-század, mikor visszavonult, egy sor tetemet hagyott maga mögött.

Vagy húsz holttest feküdt szanaszét a kövezeten az utca egész hosszában. Vagy húsz tölténytáska Gavroche számára. Tekintélyes lőszerpótlás a barikádnak.

A füst úgy borította az utcát, mint valami ködgomoly. Aki már látott felhőt torlódni két meredek csúcs között egy völgykatlanban, elképzelheti, hogyan szorult és sűrűsödött össze ez a füst a magas házak komor sorai között. Lassan emelkedett a magasba, és minduntalan megújult; ez okozta azt a fokozódó elsötétülést, amelyben még a delelő nap is megsápadt. Noha az utca igen rövid volt, egyik végétől a másikig alig látták egymást a harcoló felek.

Ez az elsötétülés, amelyet a barikád ostromára kijelölt parancsnokok alkalmasint szándékkal és számítással idéztek elő, hasznára volt Gavroche-nak.

A füstfátyol redőinek oltalmában és mert kicsi volt, elég messzire tudott előrejutni az utcában anélkül, hogy meglátták volna. Különösebb veszély nélkül kifosztotta az első hét-nyolc tölténytáskát.

Hason csúszott, négykézláb szökdelt, foga közt tartotta a kosarat, kúszott, tekergett, kígyózott egyik hullától a másikig, s úgy ürítette ki a borjút vagy a tölténytáskát, ahogy a majom feltöri a diót.

A barikádról, amelytől még nem került messzire, nem mertek rákiáltani, hogy jöjjön vissza, nehogy felhívják rá a figyelmet.

Az egyik holttesten - egy káplár holtteste volt - lőportartót talált.

- Majd iszom belőle, ha megszomjazom - mondta, és a zsebébe süllyesztette.

Előrehaladtában eljutott oda, ahol a puskatűz füstfellege már áttetsző volt. Olyannyira, hogy a sorkatonaság lövészei, akik kő mellvédjük mögött sorban kuporogva leskelődtek, és a környékbeli nemzetőrök, akiket az utcasarokra állítottak fel, hirtelen mutogatni kezdtek egymásnak valamit, ami ide-oda mozgott a füstben.

Gavroche éppen megszabadított tölténykészletétől egy őrmestert, aki egy sarokkő mellett hevert, amikor a hullát golyó érte.

- A nemjóját! - fortyant fel Gavroche. - Hát nem megölik a halottaimat!?

Egy másik golyó szikrát pattantott a kövezetből közvetlen mellette. A harmadik felborította a kosarat. Gavroche körülnézett, és látta, hogy ez a környékbeliektől jött.

Fölállt, kihúzta a derekát, lengő hajjal, csípőre tett kézzel rászegezte szemét a lövöldöző nemzetőrökre, és nótára gyújtott:

Nanterre-ben a lányok rosszak,
Voltaire, lám, ezt te okoztad.
Palaiseau-ban mind libák,
Rousseau, ez a te hibád.

Aztán felvette kosarát, egytől egyig visszarakta belé a kipotyogott töltényeket, és a golyózápornak nekivágva, ki akart fosztani egy másik tölténytáskát. Egy negyedik golyó megint elhibázta. Gavroche tovább dalolt:

Nem teszek szert diplomára,
Ez megint Voltaire hibája,
Veréb vagyok csak, nem sas,
Ebben Rousseau a ludas.

Az ötödik golyó csak a nóta harmadik strófáját tudta kicsalni belőle.

Jókedvű a természetem,
Ezt Voltaire-nek köszönhetem,
Szegénység a kenyerem,
Rousseau tette ezt velem.

Így ment egy darabig.

A látvány hajmeresztő és elbájoló volt. Gavroche a lövések záporában incselkedett a lövöldözéssel. Látszott, hogy remekül szórakozik. Mint mikor a veréb csipdesi a vadászokat. Minden lövésre egy-egy strófával felelt. Minduntalan célba vették, és mindig elvétették. A nemzetőrök és a katonák nevetve céloztak rá. Lefeküdt, felállt, elbújt egy kapumélyedésben, előugrott, eltűnt, újra előbukkant, elszaladt, visszajött, szamárfület mutatott a kartácsnak, közben szedegette a töltényeket, kiürítette a tölténytáskát, és telerakta a kosarat. A felkelőknek a lélegzete is elállt, ahogy aggódva szemmel kísérték. A barikád remegett, Gavroche dalolt. Nem gyermek, nem is ember, hanem valami furcsa tündér-gamin. A csaták sebezhetetlen törpéje. A golyók utánafutottak, de ő fürgébb volt. Valami rémületes bújósdit játszott a halállal. Valahányszor a Halál kísérteties ábrázata feléje közeledett, a gamin megfricskázta tömpe orrát.

Egy jobban célzott vagy a többinél alattomosabb golyó végül mégis eltalálta a lidérclángként repdeső gyermeket. Gavroche megtántorodott, aztán összeesett. Az egész barikád fölordított; de ebben a törpében Anteus lelke lakozott; mint a föld érintése az óriásnak, ugyanaz volt a gaminnek a kövezettel való érintkezés. Gavroche csak azért esett el, hogy újra fölemelkedjék; ülve maradt, hosszú véres csík húzódott végig az arcán, magasra emelte két karját, arrafelé nézett, ahonnan a lövés jött, és énekelni kezdett:

Elvágódtam egész testtel,
Te okoztad, Voltaire mester.
Orrom, a sárban csúszó,
Miattad vérzik...

Nem fejezte be. Ugyanannak a lövésznek második golyója elhallgattatta. Ezúttal arcra bukott a kövezeten, és többé nem mozdult. Ez a kicsiny lélek, amely igazában nagy lélek volt, elröppent.

XVI
Hogyan lesz a kistestvérből apa

Ugyanebben az időben - a drámai események krónikásának mindenre figyelnie kell - a Luxembourg-kertben két fiúcska fogta egymás kezét. Az egyik hét-, a másik ötéves lehetett. Mivel megáztak az esőben, a sétány napos oldalán bandukoltak; az idősebb vezette a kicsit; rongyosak és sápadtak voltak; olyanok, mint két kis vadmadár. - Nagyon éhes vagyok - mondta a kisebbik.

A nagyobbik, kissé már pártfogó módjára, bal kezével vezette öccsét, jobbjában pálcikát tartott.

Egyedül voltak a kertben. A kert elhagyatott volt, a rácskapuk a felkelés miatt biztonsági okokból zárva voltak. Az ott táborozó csapatok már kivonultak a kertből, szükség volt rájuk a harcban.

Hogy kerültek ide ezek az apróságok? Talán egy őrszoba nyitva felejtett ajtaján surrantak ki? Talán a környéken a d’Enfer-sorompónál, az Observatoire előterén vagy azon a közeli utcakereszteződésen, ahol a legmagasabb ház homlokzatán ez a felírás ékeskedett: Invenerunt parvulum pannis involutum,[1044] volt valami mutatványosbódé, onnan szöktek ki? Vagy talán előző este kijátszottak a kertfelügyelő éberségét, és egy olyan lugasban éjszakáztak, ahol újságot szokás olvasni? Tény, hogy bolyongtak, és szabadnak látszottak. Bolyongani és szabadnak látszani annyi, mint elveszni. Ezek a szegény kicsikék valóban elvesztek,

Ugyanaz a két fiúcska volt, akiket annak idején Gavroche megszánt. Az olvasó emlékszik rájuk: Thénardier gyermekei, albérletben Magnonnál, aki Gillenormand úrnak tulajdonította őket, most pedig gyökértelen ágak lehullott levelei, melyeket a földön sodor a szél.

Ruházatuk, amely Magnon idejében tiszta volt, mert ebben a csomagolásban mutogatta őket Gillenormand úrnak, most rongyokban lógott róluk.

Ez a két kis teremtés most már csak afféle adat volt az „elhagyott gyermekek” statisztikájában, akiket a rendőrség megállapít, összeszed, elveszít és újra megtalál Párizs kövezetén.

Egy ilyen nap zűrzavara kellett ahhoz, hogy ezek a kis nyomorultak bent lehessenek ebben a kertben. Ha az őrök történetesen észreveszik, kikergették volna a kis rongyosokat. Szegény emberek gyerekei nem léphetnek be nyilvános kertbe; pedig hát meg kellene gondolni, hogy éppen mert gyerekek, joguk van a virágokhoz.

Azért lehettek itt, mert a rácsok zárva voltak. Kihágást követtek el. Belopóztak a kertbe, és ott maradtak. A bezárt kapuk nem szabadságolják a felügyelőket, az őrködés elvben folytatódik, de ellanyhul és pihen; az általános nyugtalanság az őröket is magával ragadta, többet törődtek azzal, ami kint történik, mint azzal, ami bent van, már nem ügyeltek a kertre, és nem vették észre a két bűnöst.

Előző nap esett az eső, és reggel is csepergett. De júniusban nem számít egy kis zuhany. Egy órával a zivatar után már alig venni észre, hogy ez a szép napsütötte délelőtt az imént könnyet hullatott. Nyáron a föld éppoly gyorsan felszárad, mint a gyermek könnyes arca.

Nyári napfordulat idején a déli verőfény, hogy úgy mondjuk, telhetetlen. Mindent fölhabzsolna. Mohón telepszik és tapad rá a földre. Szinte azt mondhatnánk, hogy a nap szomjazik. A zápor egy pohár víz neki, egy hajtásra kiissza. Délelőtt még minden csurgott-csöpörgött, délután már minden porzik.

Nincs csodálatosabb, mint az esőben megmosakodott és a napsugárban megtörülközött pázsit; valami langyos frissesség ez. Mikor a gyökerek vízzel, a virágok napfénnyel telítődnek, a kertek és rétek tömjéntartókká válnak, egyszerre árasztanak ezer illatot. Minden nevet, dalol és kitárul. Valami édes mámort érzünk. A tavasz az ideiglenes paradicsom; a napfény hozzásegít, hogy türelemmel tudjunk várakozni.

Vannak emberek, akik nem is kívánnak többet; akik, ha övék az ég azúrja, azt mondják: ez elég! A csodában elmerült álmodozók, akiknek közönye a jó és a rossz iránt a természet bálványozásából ered; a világmindenség szemlélői, akiknek figyelmét a nagy tündöklés elvonja az emberről, akik nem értik, hogy is lehet törődni ennek éhségével, annak szomjúságával, a szegény ember téli meztelenségével, egy kis hátgerinc beteges elgörbülésével, a hitvány fekvőhellyel, a padlásszobával, a börtönnel, didergő lánykák rongyaival, mikor olyan jól el lehet ábrándozni a fák alatt; békés és rettenetes, könyörtelenül elégült lelkek ezek. Különös, de való: ők beérik a végtelennel. Az ember nagy szükségletéről, a végesről, ami lehetővé teszi az emberi ölelkezést, nem vesznek tudomást. Még csak nem is gondolnak a végesre, amely lehetővé teszi a haladást, ezt a magasztos munkát. A meghatározatlan, amely a véges és a végtelen, az emberi és az isteni párosításából születik, elsikkad számukra. Csak szemtől szemben állhassanak a mérhetetlennel, attól felderülnek. Soha az öröm, mindig az elragadtatás. Ebbe elmerülnek, ez az életelemük. Az emberiség története számukra csupán töredék; a Minden nincs meg benne; az igazi Minden kívül esik a körén; minek is törődni azzal a kicsiny részlettel, ami az ember? Az ember szenved? Lehet; de nézd csak az Aldebarant,[1045] ahogy fölragyog! Az anyának nincs teje, az újszülött haldoklik, mi dolgom vele; de nézd, mily csodás rózsa alakú rajzot mutat a fenyőfaszilánk a mikroszkóp alatt! A legszebb csipke sem fogható hozzá! Ezek a gondolkodók elfelejtenek szeretni. Az állatöv annyira lenyűgözi őket, hogy meg sem látják a síró gyermeket. Isten elhomályosítja a lelküket. Kicsiny és egyben nagy szellemek családja ez. Horatius idetartozott, Goethe szintén, és talán La Fontaine is; a végtelen nagyszerű egoistái ők, a fájdalom közömbös szemlélői, akik, ha szép az idő, nem látják Nérót, akik elől a napfény elfedi a máglyát, akik a nyaktiló működésében is fényhatást keresnének, s nem hallják meg sem a sikolyt, sem a zokogást, sem a hörgést, sem a vészharangot, akiknek minden jó, mivelhogy van május hava, akik elégedettnek nyilvánítják magukat mindaddig, amíg bíbor- és aranyfelhők lesznek fejük fölött, s akiknek eltökélt szándéka, hogy ameddig ki nem merül a csillagzatok fénye és a madarak éneke, ők boldogok lesznek.

Örömtől sugárzó, de voltaképpen komor lelkek ezek. Nem sejtik, hogy szánalomra méltók. Holott azok. Aki nem sír, az nem lát. Csodálni és sajnálni kell őket, ahogy sajnálnánk és csodálnánk egy éjből és nappalból gyúrt lényt, akinek nem lenne szeme a szemöldöke alatt, hanem csillag ragyogna a homlokán.

E gondolkodók közönye egyesek szerint felsőrendű filozófia. Ám legyen; de ebben a felsőrendűségben van fogyatékosság. Lehet valaki halhatatlan és sánta; példa rá Vulcanus.[1046] Lehet valaki több az embernél és egyben kevesebb. A természet ismeri a mérhetetlent, amely tökéletlen. Ki tudja, hogy a nap nem vak-e?

De hát akkor kiben bízzunk? Solem quis dicere falsum audeat![1047] így hát még bizonyos lángelmék, bizonyos emberistenek, bizonyos csillagemberek is tévedhetnek? Az, aki fönt van a csúcson, a tetőn, a zeniten, aki oly sok világosságot áraszt a földre, keveset látna, rosszul látna, semmit se látna? Nem kétségbeejtő ez? De hát ki van még a nap fölött? Isten.

1832. június 6-án, délelőtt tizenegy óra tájban az elhagyott és néptelen Luxembourg-kert elbájoló volt. A díszfák és virágágyak balzsamot és káprázatot szórtak a napfénybe. Az ágak, megittasulva a déli verőtől, mintha össze akartak volna csókolózni. A platánok lombjai közt oszáták csicseregtek, diadalmasan csipogtak a verebek, a gesztenyefák törzsén harkályok kúsztak fölfelé, közben csőrükkel aprókat koppintva a kéreg repedéseibe. A virágágyak törvényes királynak[1048] ismerték el a liliomot; a makulátlan fehérség leheli a legfölségesebb illatot. A szegfűk kelyhéből fűszeres pára lengett. Medici Mária vén varjai[1049] szerelmesen gubbasztottak a nagy fákon. A nap bearanyozta, bíborba öltöztette, fellobbantotta a tulipánokat, amelyek nem egyebek, mint a virággá varázsolt láng különféle változatai. A tulipánágyak körül e lángvirágok szikrái, a méhek rajzottak. Minden csupa báj volt és vidámság, még a közelgő eső is; ebben a visszatérésben, melynek a gyöngyvirág és a lonc látja majd hasznát, nem volt semmi nyugtalanító; a fecskék alacsony röpte kedves fenyegetés volt. Itt minden boldogságot szívott magába; az élet jó szagú volt; ez az egész természet ártatlanságot, segítséget, gyámolítást, apaságot, cirógatást, hajnalt lehelt. Az aláhulló gondolatok édesek voltak, mint a gyermekkéz, amelyet megcsókolunk.

A meztelen fehér szobrok a fák alatt fénnyel megszaggatott árnyékruhát viseltek; ezek az istennők egytől egyig rongyosak voltak a naptól; mindenfelől napsugarak lógtak le róluk. A nagy medence körül már annyira felszáradt a föld, hogy szinte kiégett. Szellő is lengedezett, elegendő ahhoz, hogy itt-ott kis porfellegek lázadását kavarja fel. A múlt őszről itt maradt néhány sárgult falevél pajkos utcakölykök módján kergetőzött.

A fény túláradásában volt valami megnyugtató. Az élet melege, tápláló nedve, illatárja öntött el mindent; a teremtett világ mélyén a feltörő forrás roppant ereje érződött; ezekben a szerelemittas fuvalmakban, a csillámlások és visszfények ide-oda cikázásában, a sugarak nagyszerű pazarlásában, a folyékony arany véghetetlen ömlésében a kimeríthetetlen bőkezűség csodáját lehetett sejteni; és e tündöklés mögött, mint valami lángfüggöny mögött, földerengett Isten, a csillagok milliomosa.

Hála a homoknak, sehol egy sárfolt, hála az esőnek, sehol egy pernye. A virágbokrok megmosakodtak; mindaz a bársony, selyem, zománc, arany, ami virágok alakjában sarjad a földből, feddhetetlenül pompázott. Ez a nagyszerűség tiszta volt. A boldog természet nagy csendje terült szét a kertben. Égi csend, amellyel megfért ezerféle zengés, a fészkek turbékolása, a méhrajok zümmögése, a szellő susogása. Az évszak harmóniája kecses együttessé teljesedett; a tavaszi színjáték szereplői rendben jöttek és távoztak; az orgona elvirágzott, a jázmin nyiladozott: néhány virág megkésett, néhány rovar korán érkezett; a júniusi vörös pillangók előcsapata a májusi fehér pillangók utóhadával pajtáskodott. A platánok új bőrbe öltöztek. A szellő átjárta és hullámoztatta a gesztenyefák nagyszerű lombrengetegét. Pazar látvány volt. Egy rokkant vitéz, aki a szomszéd kaszárnyából benézett a kertbe a rács fölött, így szólt: - Lám, a tavasz teljes fegyverzetben és díszegyenruhában.

Az egész természet reggelizett; a teremtett világ asztalhoz ült, itt volt az ideje; nagy kék abrosz az égen, nagy zöld abrosz a földön; a nap teljes világítással szolgált. Isten feltálalta az egyetemes lakomát. Minden élőlény megkapta eleségét vagy zsákmányát. Az örvös galamb kendermagot talált, a pintyőke kölest, a tengelice tyúkhúrt, a vörösbegy kukacot, a méh virágmézet, a légy ázalagot, a sármány legyet. Többé-kevésbé egymást ették meg, ami a jóhoz vegyülő rossznak a misztériuma, de egynek sem maradt üres a gyomra.

A két kis ágrólszakadt odaért a nagy medencéhez; kissé megijedtek a nagy világosságtól, és el akartak rejtőzni, ami természetes ösztöne a szegénynek és a gyengének a nagyszerűség láttán, még akkor is, ha a nagyszerűség személytelen. A hattyúház mögé húzódtak.

Időnként, ha a szél arra fújt, kiáltozást, zűrzavaros lármát, a puskatűz viharos reccsenéseit, az ágyúzás tompa dörejeit lehetett hallani. A Vásárcsarnokok táján füst gomolygott a háztetők fölött. Távol szünet nélkül kongott egy harang, mintha riadót verne.

A gyermekek, úgy látszott, meg se hallották ezt a lármát. A kisebbik olykor halkan megszólalt: - Éhes vagyok.

A két gyermekkel majdnem egyidőben másik pár is közeledett a nagy medencéhez. Egy ötvenéves öreg egy hatéves kis öreget vezetett kézen fogva. Kétségkívül apa volt a fiával. A hatéves kis öreg nagy darab kalácsot tartott a kezében.

A szomszédos Madame és Enfer utcák néhány házának akkoriban kulcsa volt a Luxembourg-kerthez, a lakók fölhasználhatták, amikor a rácskapuk zárva voltak. Ez a kivételezés azóta megszűnt. Az apa és a fiú nyilván az egyik ilyen házban lakott.

A két szegény kisgyerek még jobban elbújt, amikor látta, hogy ez az „úr” feléjük tart.

Tőrőlmetszett nyárspolgár volt. Talán ugyanaz, akinek szavát a szerelmi lázban égő Marius meghallotta, amikor ugyane medence partján azt tanácsolta fiának, hogy „kerülje a túlzást”. Nyájas és rátarti képe volt, állandóan nyitott, mosolygó szája. Erős állkapcsú, szikár arcok sajátja ez a gépies mosoly, s inkább a fogakat mutatja, semmint a lelket. A gyermek unottan, étvágytalanul majszolta a kezében tartott kalácsot. Nemzetőrnek öltöztették a felkelés miatt, míg az apa óvatosság okából megtartotta polgári ruháját.

Az apa és fia megállt a medence mellett, melyben a két hattyú tollászkodott. Ez a nyárspolgár, úgy látszik, különleges csodálattal viseltetett a hattyúk iránt. Hasonlított is hozzájuk, amennyiben úgy kacsázott, mint a vízimadarak szárazon. Ezúttal azonban a hattyúk úszkáltak, ami a legkülönb képességük, és fejedelmien szépek voltak.

Ha a kis ágrólszakadtak hallgatóztak volna, és elég idősek lettek volna, hogy megértsék, egy komoly férfi szavait véshették volna eszükbe. Az apa így szólt:

- A bölcs kevéssel beéri. Nézz meg engem, fiam. Nem szeretem a pompát. Soha senki sem látott arannyal hímzett, drágaköves ruhában. A hamis csillogást átengedem a tökéletlen lelkeknek.

Ebben a pillanatban a Vásárcsarnok felől még erősebben hallatszottak a kiáltások, a harangzúgás is megkettőződött.

- Mi ez? - kérdezte a fiúcska.

- Szaturnália - felelte az apja.

Egyszerre a hattyúk zöld házikója mögött meglátta a két kis mozdulatlan rongyost.

- Így kezdődik - mondta.

Kis szünet után hozzátette:

- Az anarchia már a kertbe is behatol.

A gyermek harapott a kalácsból, kiköpte és elpityeredett.

- Miért sírsz? - kérdezte az apja.

- Már nem vagyok éhes.

Az apja mosolya még szélesebbre húzódott.

- Ahhoz nem kell éhesnek lenni, hogy az ember süteményt egyék.

- Nem ízlik ez a sütemény. Száraz.

- Nem kell?

- Nem.

- Akkor add oda az úszólábúaknak - mutatott az apa a hattyúkra.

A gyermek habozott. Hogy valaki jóllakott a kaláccsal, az nem ok arra, hogy másnak adja.

Az apa biztatta:

- Légy emberséges. Könyörületesnek kell lenni az állatokhoz.

Elvette fiától a kalácsot, és a vízbe dobta. A sütemény a medence széléhez elég közel esett be. A hattyúk jó messze, a medence közepén, valami zsákmánnyal voltak elfoglalva. Nem látták sem a polgárt, sem a kalácsot.

A polgár megijedt, hogy a kalács veszendőbe mehet, s hogy megakadályozza ezt a fölösleges pusztulást, addig integetett a két karjával, amíg a hattyúk figyelmesek nem lettek a jeladásra.

Meglátták, hogy valami úszik a vízen, hajóként ringó testükkel fordulatot tettek, és lassan eveztek a kalács felé, nyugodt méltósággal, ahogy ilyen nagy fehér madarakhoz illik.

- Látják a hattyúk, hogy nekik hagytuk - szólt a nyárspolgár, megörülve saját elmésségének.

Ebben a pillanatban a városból hallatszó távoli lárma hirtelen még nagyobb erőre kapott. Ezúttal riasztó volt. Vannak szélrohamok, amelyek a többinél érthetőbben beszélnek. Az, amelyik most fújt, tisztán elhozta a dobpergést, a kiáltozást, a sortüzek ropogását, a vészharang és az ágyúszó gyászos feleselését. Ugyanakkor egy fekete felhő hirtelen eltakarta a napot.

A hattyúk még nem értek oda a kalácshoz.

- Menjünk haza - szólt az apa -, a Tuileriákat ostromolják.

Megint kézen fogta a fiát, és így folytatta:

- A Tuileriáktól a Luxembourg-ig akkora a távolság, mint a királyságtól a főrendi méltóságig.[1050] Nem nagy. Úgy fognak hullni a puskagolyók, akár a záporeső.

Fölnézett a felhőre.

- Talán valódi zápor is lesz. Az ég is beleavatkozik. A dinasztia ifjabbik ága[1051] halálra van ítélve. Siessünk haza.

- Szeretném látni, ahogy a hattyúk eszik a kalácsot - nyafogott a fiú.

- Oktalanság lenne - felelte az apa.

És vitte magával kis polgárcsemetéjét.

A fiúcska sajnálta, hogy ott kell hagynia a hattyúkat, vissza-visszanézett, amíg csak egy fordulónál egy facsoport el nem takarta a medencét.

Ezalatt a két hattyúval egyszerre a két kis csavargó is közeledett a kalácshoz. Ott úszott a víz színén. A kisebbik a kalácsot nézte, a nagyobbik a távolodó polgárt figyelte.

Az apa és fia a kanyargós sétautakon sietve haladt a Madame utca felőli facsoporthoz vezető nagy lépcsőhöz.

Mihelyt eltűntek szem elől, a nagyobbik fiú gyorsan lehasalt a medence legömbölyített peremére, fél kézzel megkapaszkodva a víz fölé hajolt, majdhogy belé nem esett, és a pálcikát tartó jobb kezét kinyújtotta a sütemény felé. Az ellenség láttára a hattyúk sietni kezdtek, és sietésükkel a szó szoros értelmében a kis halász malmára hajtották a vizet; a víz gyűrűzött körülöttük, és az egyik lágy hullámgyűrű szelíden a gyermek pálcikája felé úsztatta a kalácsot. Mire a hattyúk odaértek, a pálcika már érintette a süteményt. A gyermek egy gyors lökéssel maga felé terelte, elriasztotta a hattyúkat, a kalácsot kikapta a vízből, és talpra ugrott. A sütemény átnedvesedett; de ők éhesek is, szomjasak is voltak. A nagyobbik fiú kettéosztotta a kalácsot, egy nagyobb és egy kisebb darabra, a kisebbiket magának tartotta, a nagyobbikat odaadta az öccsének.

- Tömd a fejedbe - mondta neki.

XVII
Mortuus pater filium moriturum expectat[1052]

Marius kirohant a torlasz mögül. Combeferre utána. De már későn. Gavroche-t halva lelték. Combeferre fölkapta a töltényes kosarat; Marius a gyermeket vitte magával.

Felsóhajtott. Arra gondolt, amit az apa tett az ő apjáért, azt ő viszonozza a fiúnak; csakhogy Thénardier annak idején az ő apját élve vitte el a csatatérről, míg ő holtan viszi a gyermeket.

Mikor Marius Gavroche-sal a karjai közt visszatért a barikádra, az ő arca is vérrel volt borítva, akárcsak a gyermeké. Amikor lehajolt, hogy Gavroche-t fölemelje, abban a pillanatban egy golyó horzsolta a koponyáját; észre sem vette.

Courfeyrac leoldotta a nyakkendőjét, és bekötözte vele Marius homlokát.

Gavroche-t ugyanarra az asztalra fektették, amelyre előbb Mabeuföt, s mind a két holttestre ráterítették a fekete kendőt. Az aggastyán és a gyermek elfért alatta.

Combeferre szétosztotta az emberek közt a magával hozott töltényeket.

Egynek-egynek tizenöt lövésre való jutott.

Jean Valjean még mindig mozdulatlanul ült a sarokkövön. Mikor Combeferre odanyújtotta neki a tizenöt töltényt, tagadóan rázta a fejét.

- Furcsa szerzet - szólt halkan Combeferre Enjolras-nak. - Képes megtenni, hogy nem harcol a barikádon.

- Attól még védelmezheti - felelt Enjolras.

- A hősiességnek is vannak különcei - szólt megint Combeferre.

Courfeyrac, aki meghallotta a beszélgetést, odaszólt:

- Ez másfajta, mint Mabeuf apó.

Meg kell jegyezni, hogy a barikádra zuhogó tüzelés alig zavarta annak belsejét. Aki még sohasem sodródott efféle harcokba, el sem tudja képzelni, mily nyugalmas pillanatok akadnak ebben a háborgásban. Az emberek jönnek-mennek, beszélgetnek, tréfálkoznak, ácsorognak. Egy ismerősünk meséli, hogy egyik társa harc közben így szólt hozzá: „Úgy vagyunk itt, mint valami legénybúcsún.” Igen, a Chanvrerie utcai erőd belül egészen csöndesnek látszott. Minden viszontagságos mozzanat kimerült, vagy kimerülőben volt. A helyzet válságosból fenyegetővé vált, és fenyegetőből alkalmasint kétségbeesetté fog válni. Mennél vészterhesebb felhők gyülekeztek, annál ragyogóbban tündökölt fel a torlaszon a hősiesség. Az egész fölé Enjolras alakja magasodott, komolyan állt, mint egy spártai ifjú, aki meztelen kardját Epidotas[1053] komor szellemének ajánlja fel.

Combeferre kötényt kerített maga elé, és a sebesülteket kötözte. Bossuet és Feuilly töltényeket csináltak abból a lőportartóból, amelyet Gavroche a halott káplártól szedett el, és Bossuet így szólt Feuillyhez: „Nemsokára beszállunk a gyorskocsiba, amely egy másik bolygóra visz.” Courfeyrac néhány kockakövet tartott fenn magának Enjolras mellett, azokra egy egész arzenált rakott ki, a tőrös botját, a puskáját, két nyeregpisztolyt, egy ökölpisztolyt, szép gondosan, mint egy fiatal lány, aki az ékszeres ládikáját rendezgeti. Jean Valjean némán bámulta a szemközti falat. Egy munkás madzaggal a fejére erősítette Hucheloup-né széles karimájú szalmakalapját, „hogy ne kapjon napszúrást” - mondta. Néhány fiatalember, az aixi „Lopótök” tagjai, vígan diskuráltak, mint akik sietnek, hogy utoljára még tájszólásban beszélhessenek. Joly leakasztotta Hucheloup-né tükrét, és megnézte benne a nyelvét. Egypáran félig megpenészedett kenyérdarabokat találtak egy fiókban, mohón rágcsálták. Marius nyugtalanul gondolt arra, hogy mit fog mondani neki a nagyapja.

XVIII
A keselyűből préda lesz

Emeljük ki a torlaszok életének egyik lélektani tényét. Az ilyen meglepő utcai háborúnak egyetlen jellegzetes vonását sem szabad figyelmen kívül hagyni.

Bármily nagy is az a különös belső nyugalom, amelyről az imént beszéltünk, azért a barikád a rajta küzdőknek mégis rémlátomás marad.

Van valami apokaliptikus a polgárháborúban, az ismeretlen minden köde összevegyül ezekkel a vad lángolásokkal, a forradalmaknak rejtélyes az arculata, s aki valaha átélt egy barikádharcot, annak úgy rémlik, mintha álmot élt volna át.

Hogy mit érez az ember a torlaszokon, azt már jeleztük Mariusszal kapcsolatban, és látni fogjuk, hogy ami ebből az érzésből következik, valamivel több és valamivel kevesebb az életnél. Ha valaki a torlaszról jön, már nem tudja, mit látott. Ő maga rettenetes volt, de nem tud róla. Harcoló eszmék vették körül, s az eszméknek emberarca volt; feje a jövendő fényébe magaslott. Holttestek hevertek, és kísértetek álltak talpon. Az órák óriásira nőttek, mintha az örökkévalóság órái lettek volna. Az ember a halálban élt. Árnyak suhantak el mellette. Mi volt ez? Véres kezeket látott; irtózatos, fülsiketítő lárma volt, de félelmetes csend is; nyitott szájak üvöltöztek, más nyitott szájak hallgattak; köröskörül füst, vagy talán éjszaka. Mintha ismeretlen mélységek iszonyú verejtékét érintette volna az ember; nézi a körmeit, valami vöröset lát rajtuk. Már nem emlékszik.

Térjünk vissza a Chanvrerie utcába.

Két sortűz között egyszerre távoli óraütés hallatszott.

- Dél van - szólt Combeferre.

Még el sem kondult a tizenkét ütés, amikor Enjolras fölegyenesedett, és a torlasz tetejéről dörgő hangon kiáltotta:

- Vigyetek a házba kövezetkockákat! Falazzátok el az ablakokat és a padláslyukakat! Az emberek fele a puskáknál marad, a többi hordja a köveket. Egy perc veszteni való időnk sincs.

Egy szakasz utász tűnt fel az utca végén, vállukon szekerce, csatarendben közeledtek.

Ez csak egy hadoszlop előcsapata lehetett. És miféle hadoszlopé? Nyilván azé, mely támadni készül. Az utászok, akiknek szét kell rombolniuk a torlaszt, mindig előtte járnak a katonáknak, akiknek az a feladatuk, hogy megmásszak.

Nyilvánvalóan közeledett a pillanat, amelyet Clermont-Tonnerre[1054] 1822-ben „nekirugaszkodásnak” nevezett.

Enjolras parancsát szabatos sietséggel hajtották végre, ahogyan hajókon és barikádokon szokás, az egyedüli két helyen, ahol lehetetlenség megszökni a csatából. Egy perc sem telt bele, és azoknak a köveknek kétharmad része, amelyeket Enjolras a kocsma előtt halomba rakatott, fent volt az emeleten és a padláson, s mielőtt egy második perc elmúlt volna, az emeleti ablakokat és a padláslyukakat a szakszerűen egymásra rakott kövekkel félig elfalazták. Feuilly vezette a munkálatokat, és gondja volt rá, hogy itt-ott néhány nyílás maradjon a puskacsövek számára. Az ablakok megerősítése annál könnyebben ment, minthogy a kartácstűz szünetelt. Most mindkét ágyú golyóval lőtt, hogy a torlasz közepén lyukat, vagy ha lehet, rést üssön a roham számára.

Mikor a végső védekezésre rendelt kövek a helyükön voltak, Enjolras intézkedett, hogy vigyék fel az emeletre a palackokat, amelyeket az alá az asztal alá tétetett, amelyiken Mabeuf kiterítve feküdt.

- Ki fogja ezt meginni? - kérdezte Bossuet.

- Ők - válaszolt Enjolras.

Azután eltorlaszolták a földszinti ablakot, és kézügyben tartották a vasrudakat, amelyekkel a kocsma ajtaját éjszakára belülről el szokták reteszelni. Az erőd tökéletes lett. A torlasz volt a bástya, a kocsma a vártorony.

A megmaradt kövekkel elzárták az oldalsó nyílást. A barikád védői mindig kénytelenek takarékoskodni a lőszerrel. Az ostromlók tudják ezt, ezért bosszantó kényelmességgel végzik az előkészületeket, idő előtt kiteszik magukat a lövéseknek, de inkább csak színleg, mint valósággal, ráérnek, nekik nem sürgős. A támadást megelőző műveletek mindig bizonyos módszeres lassúsággal történnek, azután következik a villámcsapás.

Ez a lassúság időt engedett Enjolras-nak, hogy mindent még egyszer megszemléljen és eligazítson. Érezte, hogy mikor ilyen férfiak mennek a halálba, haláluknak remekműnek kell lennie. Így szólt Mariushoz:

- Mi ketten vagyunk itt vezérek. Én majd bent adom ki az utolsó parancsokat. Te maradj kint és figyelj.

Marius elfoglalta figyelőállását a torlasz tetején. Enjolras beszögeztette a konyha ajtaját, ahol, mint tudjuk, a kötözőhely volt.

- Nehogy a sebesülteket baj érje - mondta.

A földszinti teremben röviden, de rendkívül nyugodt szavakkal kiadta utolsó rendelkezéseit. Feuilly hallgatta, és valamennyiük nevében felelgetett.

- Az emeleten tartsátok készen a fejszéket, hogy szét lehessen verni a lépcsőt. Megvannak?

- Igen - felelte Feuilly.

- Hány darab?

- Két fejsze és egy bárd.

- Helyes. Még huszonhatan vagyunk harcképesek. Hány puskánk van?

- Harmincnégy.

- Nyolccal több. Töltsétek meg ezt a nyolcat is, legyenek csak kéznél. Kard és pisztoly az övbe. Húsz ember a torlaszra. Hatan rejtőzzenek el a padláson és az emeleti ablakokban, hogy a lőréseken át tüzet nyissanak az ostromlókra. Senki se maradjon tétlen. Mihelyt a dobos riadót ver, a húsz ember rohanjon a torlaszra. Aki legelőbb ér fel, annak lesz a legjobb helye.

Azután Javert-hez fordult:

- Rólad se feledkezem meg.

Egy pisztolyt tett le az asztalra, és hozzátette:

- Az utolsó, aki innen kimegy, főbe lövi ezt a kémet.

- Itt? - kérdezte egy hang.

- Nem, ne keverjük a holttestét a mieink közé. A Mondétour utcai kis torlaszon át lehet mászni, csak négy láb magas. Az az ember jól meg van kötözve. Oda kell vinni, és ott kell kivégezni.

Valaki még Enjolras-nál is nyugodtabb volt ebben a pillanatban: Javert.

Akkor előállt Jean Valjean.

A felkelők csoportjában volt. Kilépett, és így szólt Enjolras-hoz:

- Ön a parancsnok?

- Én.

- Az imént köszönetet mondott nekem.

- A Köztársaság nevében. A barikádnak két megmentője van: Marius Pontmercy és ön.

- Gondolja, hogy jutalmat érdemlek?

- Föltétlenül.

- Akkor hát van egy kérésem.

- Mi az?

- Magam szeretném főbe lőni ezt az embert.

Javert fölkapta a fejét, meglátta Jean Valjeant, alig észrevehetően biccentett, és így szólt:

- Ez jogos.

Enjolras újratöltette karabélyát, körös-körül pillantott, és megkérdezte:

- Nincs senkinek ellenvetése?

Aztán Jean Valjean felé fordult:

- A kém az öné.

Jean Valjean csakugyan birtokába vette Javert-t. Leült az asztal végéhez, megmarkolta a pisztolyt, halk csattanás jelezte, hogy felhúzta a ravaszt.

Szinte ugyanabban a pillanatban kürtszó harsant.

- Riadó! - kiáltott Marius a torlasz tetejéről.

Javert nevetett az ő hangtalan nevetésével, szúrósan végigmérte a felkelőket, és odaszólt nekik:

- Maguk sincsenek jobb bőrben, mint én.

- Kifelé mindnyájan! - kiáltott Enjolras.

A felkelők tolongva kirohantak, s közben, ha szabad ezt a kifejezést használni, hátukba kapták Javert szavát:

- Viszontlátásra!

XIX
Jean Valjean bosszút áll

Amikor egyedül maradt Javert-rel, Jean Valjean kioldozta az asztal lapja alatt megcsomózott kötelet, amellyel a fogoly derekánál fogva oda volt béklyózva. Aztán intett neki, hogy álljon fel. Javert engedelmeskedett, valami meghatározhatatlan mosollyal, amelybe a megláncolt tekintély minden felsőbbségét belesűrítette.

Jean Valjean megfogta a buktatókötés végét, s mintha lovat vezetne kantárszáron, úgy vitte ki Javert-t a kocsmából, lassan, mert a fogoly lábai össze voltak kötözve, így hát csak aprókat léphetett.

Jean Valjean kezében tartotta a pisztolyt. Így mentek át a barikád belső négyszögén. A felkelők, minthogy mindannyian a küszöbönálló támadást várták, háttal voltak nekik.

Egyedül Marius, aki a torlasz bal szélén féloldalt állt, látta őket. A lelkét betöltő síri világításban vonult el előtte a két alak, az áldozat és a hóhér.

Jean Valjean a megkötözött Javert-t némi erőlködéssel átsegítette a Mondétour utcai kis torlaszon, de egy pillanatra sem bocsátotta el.

Megmászták az akadályt, egyedül voltak a sikátorban. Itt már senki sem láthatta őket. A házak kiszögellése mindkettőjüket eltakarta a felkelők szeme elől. Néhány lépésre tőlük borzalmas halomban hevertek a torlaszról eltávolított holttestek.

A halottak közt tisztán föl lehetett ismerni egy ólomszürke arcot, egy kibomlott hajzatot, egy átlőtt kezet, egy félig meztelen női keblet. Éponine volt.

Javert oldalvást rápillantott a halottra, és mélységes nyugalommal, halkan megszólalt:

- Azt hiszem, ismerem ezt a lányt.

Azután Jean Valjean felé fordult.

Jean Valjean hóna alá fogta a pisztolyt, s pillantása szavak nélkül is érthetően mondta:

- Javert, én vagyok.

Javert hangosan felelt:

- Töltsd ki a bosszúdat.

Jean Valjean kést húzott elő zsebéből, és kinyitotta.

- Bicska! - kiáltott Javert. - Igazad van. Ez jobban illik hozzád.

Jean Valjean levágta Javert nyakáról a kötelet, azután csuklóiról a kötelet, majd lehajolt, és a lábait szorító szíjat metszette el, felegyenesedett, és így szólt hozzá:

- Ön most már szabad.

Javert nem egykönnyen esett csodálkozásba. De bármennyire is uralkodott magán, most nem vonhatta ki magát a meglepődés alól. Elámultan, mozdulatlanul állt.

Jean Valjean folytatta:

- Nem hiszem, hogy élve kijutok innen. De ha véletlenül mégis sikerülne, az Hommé-Armé utca hetes szám alatt lakom, Fauchelevent néven.

Javert olyan arcmozdulattal, mint amikor a tigris kissé félrehúzza a szája sarkát, a foga között dörmögte:

- Jól vigyázz.

- Menjen - mondta Jean Valjean.

Javert újra megszólalt:

- Azt mondtad, Fauchelevent, Hommé-Armé utca?

- Hetes szám.

- Hetes szám - ismételte halkan Javert.

Begombolta kabátját, katonás keménységgel kihúzta magát, félfordulatot tett, karját keresztbe fonta, és állát egyik tenyerébe támasztva elindult a Vásárcsarnokok felé. Jean Valjean a tekintetével követte. Pár lépés után Javert megfordult, és rákiáltott Jean Valjeanra:

- Ne bosszantson! Inkább öljön meg!

Javert, maga sem vette észre, már nem tegezte Jean Valjeant.

- Menjen csak - mondta Jean Valjean.

Javert lassú léptekkel továbbment. Egy perc múlva befordult a Pręcheurs utca sarkán.

Amikor Javert eltűnt, Jean Valjean levegőbe sütötte el a pisztolyát. Azután visszament a barikádhoz, és jelentette:

- Elintéztem.

Közben ez történt:

Marius, inkább kint, mint bent lévén elfoglalva, mindeddig nem nézte meg figyelmesen a földszinti terem sötét hátterében a megkötözött kémet.

Mikor azután napvilágnál meglátta, ahogy a torlaszon át mászva meghalni ment, ráismert. Egy emlékkép villant fel az agyában. Eszébe jutott a Pontoise utcai rendőrfelügyelő, meg a tőle kapott két pisztoly, amelyeket ő, Marius, itt a torlaszon használt, és nemcsak az arcát ismerte fel, hanem a neve is eszébe jutott.

Ez az emlék azonban éppoly ködös és zavaros volt, mint minden más gondolata. Nem állítás, hanem kérdés alakjában vetődött fel benne: - Vajon nem ez az a rendőrfelügyelő, aki azt mondta, hogy Javert a neve?

Talán még nem késő közbelépni ennek az embernek az érdekében. De előbb meg kell tudni, hogy csakugyan Javert-e.

Megszólította Enjolras-t, aki a barikád túlsó végén helyezkedett el.

- Enjolras!

- Mi az?

- Hogy hívják ezt az embert?

- Kit?

- A titkosrendőrt. Tudod a nevét?

- Persze hogy tudom. Megmondta.

- Mi a neve?

- Javert.

Marius felugrott.

Ebben a pillanatban dördült el a pisztoly. Jean Valjean visszajött, és jelentette:

- Elintéztem.

Marius szívét hideg borzongás járta át.

XX
A halottaknak igazuk van, de az élők sem tévednek

Kezdődött a barikád haldoklása.

Minden hozzájárult a végső pillanat tragikus fenségéhez, ezernyi titokzatos zaj a levegőben, az utcákon mozgásba lendített, de nem látható fegyveres tömegek lélegzése, a lovasság meg-megújuló vágtája, a felvonuló tüzérség dübörgése, a Párizs útvesztőjében egymásnak felelgető puskaropogás és ágyúdörej, a csata füstje, amint az aranyló napfényben a tetők fölött gomolyog, mindenféle távoli, zavarosan rémítgető kiáltások, fenyegető villámlás mindenütt, a Saint-Merry-templom vészharangja, amely most már mintha zokogna, a kora nyár enyhesége, a fényben úszó bárányfelhős ég tündöklése, a nappal szépsége és a házak rémületes csendje.

Mert tegnap óta a Chanvrerie utca kettős házsora két bástyafal lett, félelmetes falak. Csukott kapuk, csukott ablakok, csukott zsalugáterek.

Abban a korban, mely annyira más volt, mint a mi korunk, ha elérkezett az óra, amikor a nép végleg le akart számolni egy helyzettel, mely már túl soká tartott, egy kényszeralkotmánnyal vagy egy törvényes állapottal, ha az egyetemes harag szétáradt a légkörben, ha a város helyeselte kövezetének zendülését, ha a felkelés mosolyra derítette a polgárságot azzal, hogy fülébe súgta harci jelszavát - akkor a zendülés szellemétől áthatott lakó, hogy úgy mondjuk, segítője lett a harcolóknak, a lakóház cimborált a rá támaszkodó rögtönzött erőddel. Ha viszont a helyzet nem érett meg eléggé, ha a felkelés nem talált határozott helyeslésre, ha a tömeg megtagadta a mozgalmat, akkor a harcolóknak befellegzett, a város sivataggá változott a felkelés körül, a lelkek fagyosak lettek, a búvóhelyek bezárultak, és az utca kitárult a hadsereg előtt, hogy segítse elfoglalni a barikádot.

Egy népet nem lehet rajtaütéssel rábírni, hogy gyorsabban haladjon, mint ahogy akar. Jaj annak, aki kényszeríteni próbálja! A nép nem enged a kényszernek. Ilyenkor sorsára hagyja a felkelést, mintha a felkelők leprásak lennének. Minden ház meredély, minden kapu elutasítás, minden homlokzat rideg fal. Ez a fal lát, hall, és nem akar. Megnyílhatna, és menedéket adhatna. Nem teszi. Ez a fal - bíró. Csak rád néz és ítél. Mily komor egy ilyen bezárt ház! Halottnak látszik, pedig él. Az élet, mely látszólag szünetel, tovább folyik benne. Huszonnégy órája senki sem lépett ki belőle, és mindenki otthon van. E sziklaszirt belsejében jönnek-mennek, lefekszenek, fölkelnek, családi körben vannak, esznek és isznak, és félnek, ami rettenetes! A félelem mentség erre a borzasztó barátságtalanságra, az idegenkedés ijedtséggel vegyül, s ez enyhítő körülmény. Néha megesik, van rá példa, hogy a félelem szenvedélyt szül, az ijedtség dühöngéssé válhat, akárcsak az óvatosság veszettséggé. Innen a mély értelmű szólásmondás: Megveszekedett mérsékeltek. Van a végletes rémületnek olyan fellángolása, amelyből gyászos füstként száll föl a harag.

Mit akar ez a népség? Örökké elégedetlenek. Bajba keverik a békés embereket. Mintha még nem lett volna elég forradalom! Mi a csudának jöttek ide? Másszanak ki a csávából, ahogy tudnak. Úgy kell nekik! Magukra vessenek. Azt kapják, amit megérdemelnek. Nem tartozik ránk. Szegény utcánkat hogy szitává lőtték! Semmirekellő banda. Nehogy kaput nyissatok nekik! - És a ház olyan lesz, mint a kripta. A felkelő ott haldoklik a kapu előtt, kartács fenyegeti, látja a kivont kardok közeledését, ha kiált, tudja, hogy meghallják, de tudja azt is, hogy senki sem jön segítségére, falak vannak előtte, amelyek oltalmazhatnák, a falak mögött emberek, akik megmenthetnék; és ezeknek a falaknak emberi fülük van, s ezeknek az embereknek kőszívűk.

Kit vádoljunk?

Senkit és mindenkit.

A gyarló kort, amelyben élünk.

Az utópia mindig a maga kockázatára és veszélyére változik át felkeléssé, filozófiai tiltakozásból fegyveres tiltakozássá. Minervából Pallasszá.[1055] Az utópia, ha türelmetlenségében zendülésbe csap át, tudja, hogy mi vár rá, majdnem mindig elsietve érkezik. Ilyenkor beletörődik, és sztoikusan vállalja diadal helyett a katasztrófát. Zokszó nélkül szolgálja azokat, akik megtagadják, sőt mentséget talál számukra, és nagylelkűsége abban áll, hogy megnyugszik az elhagyatásában. Kérlelhetetlen az akadállyal szemben, és elnéző a hálátlanság iránt.

Egyébként hálátlanság ez?

Az emberiség szempontjából igen.

Az egyén szempontjából nem.

A haladás az ember létformája. Az emberiség egyetemes életének a neve Haladás, az emberiség együttes lépésének a neve Haladás. A haladás megy előre, járja nagy emberi s földi útját az égi és az isteni felé, vannak pihenői, ahol összetereli az elmaradozó nyájat, vannak állomásai, ahol a távolba mered, mert hirtelen valamilyen kánaáni tündöklés tárul föl előtte a látóhatáron, vannak éjszakái, amikor alszik, és alig lehet szorongatóbb érzése a gondolkodónak, mint ha látja az emberi lélekre boruló homályt, és hasztalan tapogatózik a sötétben, nem bírja fölébreszteni az álomba merült haladást.

- Isten meghalt talán - mondta egy ízben e sorok írójának Gérard de Nerval[1056] összetévesztve a haladást Istennel és a mozgás szünetelését a Lét halálaként fogva fel.

Nincs igaza annak, aki kétségbeesik. A haladás okvetlenül fölébred, s végeredményben azt lehet mondani, hogy alvás közben is ment előre, mert növekedett. Ha viszontlátjuk ébren, úgy találjuk, hogy nagyobb lett. Nem a haladáson múlik, hogy mindig békés legyen, ahogyan a folyótól sem függ nyugodt hömpölygése; ne emeljetek útjába gátat, ne dobjatok belé sziklákat; az akadály tajtékot kavar a vízben, és forrongásba hozza az emberiséget. Innen erednek a zavargások; de a zavargások megszűntével kiderül, hogy előbbre jutottunk. Amíg meg nem szilárdul a rend, ami nem egyéb, mint az egyetemes béke, amíg uralomra nem jut az összhang és az egység, a haladás lépcsőfokai a forradalmak lesznek.

Mi hát a haladás? Megmondtuk. A népek folyamatos élete.

Mármost megesik néha, hogy az egyének pillanatnyi élete ellenszegül az emberiség örök életének.

Ismerjük el keserűség nélkül, hogy az egyénnek megvan a maga külön érdeke, és nem hitszegés, ha kitart az érdeke mellett és megvédelmezi; a jelennek bizonyos mértékű önzése megbocsátható; a pillanatnyi életnek van magához való joga, és nem köteles szünet nélkül föláldozni magát a jövőért. Az a nemzedék, amely jelenleg járja földi útját, nem kötelezhető, hogy azt megrövidítse az utána következő, de végül is egyenértékű nemzedékek kedvéért. - Létezem - mormolja az a valaki, akinek Mindenki a neve. - Fiatal vagyok és szerelmes, öreg vagyok és nyugalomra vágyom, családapa vagyok, dolgozom, gyarapszom, jó üzleteket kötök, házakat adok bérbe, államkölcsönbe fektetem a pénzem, boldog vagyok, feleségem, gyermekeim vannak, mindezt szeretem, élni akarok, hagyjatok békén. - Innen az a mélységes hideg, amely bizonyos órákban az emberiség nagyszívű előharcosaira árad.

Egyébként ismerjük el, hogy az utópia, amikor háborúba kezd, kilép ragyogó szférájából. Ő, a holnap igazsága, a tegnap hazugságától kölcsönzi módszerét, a háborút. Ő, a jövendő, a múlt módján cselekszik. Ő, a tiszta eszme, a tettlegesség útjára lép. Hősiességét olyan erőszakkal párosítja, amelyért jogosan felelnie kell, alkalmi és kisegítő erőszakkal, amely ellenkezik az elvvel, s amelyért végzetesen meglakol. Az utópia, mint felkelés, a régi katonai büntető törvénykönyvvel kezében harcol, főbe lövi a kémeket, kivégzi az árulókat, élőlényeket öldös és vet ismeretlen sötétségbe. Szolgálatába állítja a halált, ami súlyos dolog. Úgy tűnik, az utópia már nem bízik saját ragyogásában, ellenállhatatlan, megronthatatlan erejében. Pallossal sújt. Márpedig nincs egyszerű pallos. Minden kardnak két éle van, aki az egyikkel sebet ejt, a másikkal önmagát sebzi meg.

Ezzel a fenntartással, mégpedig szigorú fenntartással, lehetetlen nem csodálnunk, akár sikert aratnak, akár nem, a jövő dicsőséges bajnokait, az utópia hitvallóit. Tisztelet illeti őket akkor is, ha kudarcot vallanak, talán még fenségesebbek a sikertelenségben. A győzelem, ha a haladás győzelme, megérdemli a népek tapsát, de a hősi bukás megilletődött részvétet érdemel. Nagyszerű az egyik, a másik magasztos. Mi a vértanúságot többre becsüljük a sikernél, a mi szemünkben John Brown nagyobb, mint Washington, és Pisacane nagyobb, mint Garibaldi.

Kell hogy a legyőzöttek pártján is legyen valaki.

Az emberek általában igazságtalanok a jövő e nagy megkísérlői iránt, amikor vállalkozásuk kudarcba fúl.

Azzal vádolják a forradalmárokat, hogy a rémület magvát hintik el. Az emberek minden barikádban merényletet látnak. Becsmérlik a forradalmárok elméleteit, meggyanúsítják céljukat, félnek hátsó gondolataiktól, megvádolják lelkiismeretüket. Szemükre lobbantják, hogy az uralmon levő társadalmi renddel szemben egy csomó nyomorúságot, szenvedést, igazságtalanságot, sérelmet, kétségbeesést koholnak és halmoznak fel, s a mély rétegekből kibányásszák a sötétség sziklatömbjei, hogy azokkal magukat elbástyázva harcoljanak. Azt kiáltják nekik: - Fölszaggatjátok a pokol kövezetét! Azt felelhetnétek erre: - Ezért van, hogy a barikádunk csupa jó szándékból épül.

Annyi bizonyos, hogy a legjobb a békés megoldás. Az ember, valljuk be, ha fölszedett kövezetet lát, rosszra gondol, az ilyen jó szándék nyugtalanítja a társadalmat. De hát a társadalomtól függ, hogy megváltsa önmagát; mi a társadalom jóakaratára apellálunk. Semmiféle erőszakos gyógymódra nincs szükség. Békésen megvizsgálni, megállapítani a bajt, azután orvosolni. Ez az, amire a társadalmat ösztönözzük.

Bármint legyen, még akkor is, ha elbuknak, s főként ha elbuknak, fenségesek azok a férfiak, akik szemüket Franciaországra függesztve, világszerte az eszmény hajthatatlan logikájával küzdenek a nagy ügyért, tiszta áldozatként életüket adják a haladásért, végrehajtják a gondviselés akaratát, tettük vallásos tett. Ha üt az óra, szenvtelenül, mint a színész, ha megkapta végszavát, engedelmeskednek az isteni rendezőnek, belépnek a sírba. Vállalják a reménytelen küzdelmet, a sztoikus letűnést, hogy ragyogó és magasztos egyetemes eredményeihez segítsék a nagyszerű emberi mozgalmat, amely föltarthatatlanul megindult 1789. július 14-én. Ezek a katonák papok. A francia forradalom Isten cselekedete.

Egyébként - és ezt a megkülönböztetést csatolnunk kell egy másik fejezetben már kifejtett megkülönböztetéseinkhez - vannak elfogadott felkelések, melyeket forradalomnak neveznek, és vannak elutasított forradalmak, amelyeket lázadásnak neveznek. Valahányszor egy felkelés kitör, egy eszme vizsgázik a nép előtt. Ha a nép fekete golyóval szavaz, az eszme megbukott, a felkelés csak afféle csetepaté!

A népek nem szállnak harcba parancsszóra, valahányszor az utópia óhajtja. A nemzeteket nem hevíti mindenkor és minden órában a hősök és mártírok vérmérséklete.

A nemzetek ösztöne pozitív. Eleve idegenkednek a felkeléstől, először, mert gyakran szerencsétlenségre vezet, másodszor, mert mindig valamilyen elvontságból indul ki.

Mert, és ez a szép, mindig az eszményért és csakis az eszményért áldozzák fel magukat az önfeláldozók. A felkelés lényege a lelkesedés. A lelkesedés haragra gyúlhat, és akkor fegyvert ragad. De minden felkelés, amely egy kormányra vagy uralmi rendszerre emeli fegyverét, magasabbra céloz. Így például, ezt hangsúlyozzuk, ami ellen az 1832-es felkelés vezetői, főként pedig a Chanvrerie utca ifjú rajongói harcoltak, az nem éppenséggel Lajos Fülöp volt. Legtöbbjük, ha nyíltan beszélt, elismerte ennek a királynak jó tulajdonságait, aki középen állt a monarchia és a forradalom közt; egyikük sem gyűlölte. Támadták azonban Lajos Fülöp személyében az Isten kegyelméből való dinasztia fiatalabb ágát, ahogyan korábban az idősebbik ágat támadták X. Károly személyében, s hogy mit akartak megdönteni a királyság megdöntésével Franciaországban, azt már jeleztük: az ember jogbitorlását az ember fölött és a kiváltság uralmát a jog fölött az egész világon. Ha Párizsban nincs király, akkor a világon nem lesznek zsarnokok. Így okoskodtak. Céljuk kétségtelenül távoli volt, talán homályos és erőfeszítéssel el nem érhető, de nagy cél volt.

Így áll a dolog. És az ember feláldozza magát ezekért a látomásokért, amelyek az áldozatok számára majdnem mindig ábrándok, de olyan ábrándok, amelyekben együtt van minden emberi bizonyosság. A felkelő költőivé színezi és bearanyozza a felkelést. Beleveti magát ezekbe a tragikus dolgokba, megrészegülve attól, amit tenni fog. Ki tudja, hátha sikerül? Maroknyian vannak, ellenük egy egész hadsereg, de a jogot, a természeti törvényt, az egyénnek önmaga feletti, lemondást nem ismerő uralmát, az igazságosságot, az igazságot védelmezik, s ha kell, úgy halnak meg, miként a háromszáz spártai. A felkelő nem Don Quijotéra gondol, hanem Leonidasra. És megy előre, s ha már belevágott, nem hátrál meg, előreszegzett fejjel rohan a csatába, reménye valamilyen soha nem hallott győzelem, a beteljesedett forradalom, a szabaddá tett haladás, az emberiség felemelkedése, az egyetemes felszabadulás, a legrosszabb esetben pedig Thermopylé.

Ezek a heves viadalok a haladásért gyakran vereséggel végződnek, s mondtuk már, hogy miért. A nép húzódozik attól, hogy a bajvívók magukkal ragadják. A nehézkes tömeg, a sokaság, mely éppen súlyánál fogva törékeny, fél a kalandoktól, az eszményben pedig van kalandosság.

Amellett ne feledjük, itt vannak az érdekek, amelyek nemigen férnek össze az eszményi és érzelmi dolgokkal. A gyomor néha megbénítja a szívet.

Franciaország nagysága és szépsége az, hogy kevesebbet törődik a gyomorral, mint más népek, könnyebben szorít egyet a nadrágszíján. Elsőnek ébred fel, és utolsónak alszik el. Megy előre, keresi az újat.

Onnan van ez, hogy művésztermészet lakik benne.

Az eszmény nem más, mint a logika csúcspontja, aminthogy a szépség nem más, mint az igazság tetőfoka. A művésztermészetű népek a legkövetkezetesebbek is egyszersmind. Szeretni a szépet annyi, mint akarni a világosságot. Ez a magyarázata annak, hogy Európa, vagyis a civilizáció fáklyáját először Görögország lobogtatta, aztán átadta Itáliának, amely Franciaországnak adta tovább. Isteni-világosság-terjesztő népek! Vitae lampada tradunt.[1057]

Csodálatos: egy nép költői érzése egyik eleme haladásának. A képzelőerő nagysága a civilizáció fokmérője. Ámde csak egy férfias nép viheti előbbre a civilizációt. Korinthus igen; Sybaris nem. Amely nép elnőiesedik, az elkorcsosul! Ne legyen se dilettáns, se virtuóz, legyen művész. A civilizáció munkájában nem az elfinomítás, hanem a fölmagasztosítás a cél. Ez a feltétele annak, hogy valamely nép az eszményiség mintáját mutassa fel az emberiségnek.

A modern eszmény típusa a művészetben, eszköze a tudományban lelhető fel. A tudomány révén fog megvalósulni a költők fenséges álma: a szép társadalom! Az A+B fogja újra megalkotni a földi paradicsomot. A civilizáció mai fokán a pontosság szükséges tényezője a nagyszerűségnek, és a tudomány nem csupán szolgálja, hanem ki is egészíti a művészi érzést; az álomnak értenie kell a számoláshoz. A művészet, a hódító, támaszkodjék a tudományra, mely előreviszi. Fontos, hogy a művészet hordozója erőteljes és szilárd legyen. A modern szellem nem más, mint Görögország géniusza, amelyet India géniusza visz tovább, Nagy Sándor elefántháton.

A dogmában megkövült vagy a haszonvágytól erkölcsileg lezüllött fajok alkalmatlanok a civilizáció vezetésére. A térdre borulás a bálvány vagy a tallér előtt elsorvasztja a járóizmot és a haladó akaratot. A papi vagy kereskedői eszmevilágban való elmerülés halványítja egy nép sugárzását, szintjének leszállításával szűkíti látókörét, s képtelenné teszi az egyetemes célnak emberi és egyben isteni megértésére, amely nemzeteket misszionáriussá avat. Babilonnak nincs eszménye; Karthágónak nincs eszménye. Athénnak és Rómának van, s ők a századok éjszakájának sűrűjén át is megőrzik a civilizáció dicsfényét.

Franciaország ugyanolyan népi anyagból van gyúrva, mint Görögország és Itália. Athéni a szépség révén és római a nagyság révén. Ezenfelül jó is. Nem fukarkodik önmagával. Önfeláldozásra és áldozatra gyakrabban van kedve, mint más népeknek. Csakhogy ez a kedv hol megszállja, hol elhagyja. És innen a nagy veszély azokra, akik rohannak, amikor ő csak menni akar, és mennek, amikor ő meg akar állni. Franciaországnak vannak visszaesései az anyagiasságba, és azokban az eszmékben, amelyek bizonyos pillanatokban eltömítik ezt a magasztos agyat, már semmi sincs, ami a francia nagyságra emlékeztetne, és méreteikkel Missourira vagy Dél-Karolinára vallanak. De hát mit lehet tenni? Az óriás törpét játszik. A mérhetetlen Franciaországnak olykor a kicsinyesség a szeszélye. Ennyi az egész.

Ezt el kell fogadni. A népeknek, akárcsak az égitesteknek, joguk van az elhalványodáshoz. És nincs baj, föltéve, hogy a fény visszatér, s az elhalványodás nem fajul éjszakává. Hajnal és feltámadás rokon értelmű szavak. A fény időszakos megjelenése azonos az én maradandóságával.

Állapítsuk meg nyugodtan ezeket a tényeket. A halál a barikádon, a sír a számkivetésben az önfeláldozás számára elfogadható szükségmegoldás. Az önfeláldozás igazi neve önzetlenség. Akit elhagynak, törődjék bele az elhagyatásba, akit száműznek, törődjék bele a száműzetésbe, és mi csak arra kérjük a nagy népeket, hogyha hátrálnak, ne hátráljanak túlságosan. Az okossághoz való visszatérés ürügyén nem szabad túlságosan mélyre süllyedni a hanyatlásban.

Az anyag létezik, az adott pillanat létezik, az érdekek léteznek, a gyomor létezik, de nem szabad, hogy a gyomor legyen az egyetlen bölcsesség. A pillanatnyi életnek, elismerjük, megvan a maga joga, de a tartós életnek is megvan a magáé. Ó, jaj! Attól, hogy felemelkedtünk, még lezuhanhatunk. A történelemben gyakrabban látjuk ezt, semmint szeretnénk. Egy nemzet kiválik, belekóstol az eszménybe, ízlik neki, majd sarat zabál, és az is ízlik; és ha megkérdik tőle, miért hagyta el Sokratest Falstaffért,[1058] azt feleli: „Szeretem az államférfiakat.”

Egy szót még, mielőtt visszatérnénk a véres dulakodáshoz.

Egy olyan csata, amilyent most elbeszélünk, nem más, mint görcsösen vonagló törekvés az eszmény felé. A béklyóba vert haladás beteg, és vannak tragikus epilepsziás rohamai. A haladás e betegségével, a polgárháborúval, találkoznunk kellett utunkon. Elkerülhetetlen szakasz ez, felvonás és egyben szünet abban a drámában, melynek főalakja a társadalom egyik kiközösítettje, igazi címe pedig: A haladás.

A haladás!

Minden gondolatunk foglalata ez a kiáltás, amelyet oly sokszor hallatunk, és mivel drámánk alapeszméjének még nem egy próbát kell megállnia, elbeszélésünk e pontján talán megengedhető, hogy ha nem is lebbentjük le róla a fátylat, átderengtessük a fényét.

Ez a könyv, melyet az olvasó most maga előtt lát, bárminők is benne a megszakítások, a kitérések és fogyatkozások, egészében és részleteiben, elejétől végéig haladás a rossztól a jóhoz, az igazságtalantól az igazságoshoz, a hamistól az igazhoz, az éjszakától a nappalhoz, az étvágytól az öntudathoz, a rothadástól az élethez, az állatiasságtól a kötelességhez, a pokoltól a mennyországhoz, a semmitől Istenhez. Kiindulás: az anyag, cél: a lélek. Elején a hidra, végén az angyal.

XXI
A hősök

A dobos egyszerre riadót vert.

A támadás valóságos orkán volt. Az ostromlók előző este a sötétben közelítették meg a torlaszt, csendesen, mint valami óriáskígyó. Most, fényes nappal, ebben az öblösödő utcában, a meglepetés egyszerűen lehetetlen volt, az erőszak levetette álarcát, az ágyú bömbölni kezdett, a hadsereg megrohanta a barikádot. Most a düh egyet jelentett az ügyességgel. A sorkatonaság egy erős gyalogos oszlopa, amelyet szabályos közökben a nemzetőrség és a városi őrség gyalogos egységei szaggattak meg, s amely csak hallható, de nem látható nagy tömegekre támaszkodott, trombitaharsogás és dobpergés közt futólépésben, szuronyszegezve kanyarodott az utcába, élén az utászokkal, s a golyózáportól meg nem zavarva a faltörő kos erejével zúdult egyenest a barikádra.

A fal szilárdan állta a lökést.

A felkelők hevesen tüzeltek. A megmászott torlasz peremét villámfények koszorúzták. A támadás oly erős volt, hogy az ostromlók egy pillanatra elözönlötték a torlaszt; de az lerázta magáról a katonákat, mint az oroszlán a kutyákat, s a rohamozók csak úgy lephették el, mint a habtajték a parti szirtfalat, amely egy perc múlva megint feketén, félelmetesen mered a magasba.

A támadó oszlop, kénytelen lévén hátrálni, fedezetlen, de rettentő tömegbe zsúfolódott az utcában, és borzalmas puskatűzzel válaszolt az erődnek. Aki látott valaha tűzijátékot, emlékszik az egymást keresztező rakéták kévéjére, amelyet virágcsokornak neveznek. Képzeljük el ezt a csokrot, de nem függőlegesen, hanem vízszintesen, mégpedig úgy, hogy mindegyik tűzcsóvája golyót, sörétet vagy kartácsot röpít, és robajló fürtökben szórja a halált. Ilyen tűzkéve záporozott a barikádra.

A két fél egyforma elszántsággal küzdött. A vitézség barbársággal volt határos, és valami hősies vadsággal párosult, amelynek kezdete az önfeláldozás. Az a korszak volt, amikor minden nemzetőr zuávok módjára harcolt. A katonaság végezni akart; a felkelők küzdeni akartak. Aki élete virágjában, egészsége teljében vállalja a haldoklást, abban őrjöngéssé fokozódik a rettenthetetlenség. Ennek a közelharcnak minden résztvevője hozzánőtt a végső óra nagyszerűségéhez. Az utcát holttestek borították.

A torlasz egyik végén Enjolras állt, a másikon Marius. Enjolras, aki az egész barikád sorsát a vállain hordta, egyelőre kímélte és fedezte magát, egymás után három katona hullt el a lőrése előtt, anélkül hogy őt csak meg is pillanthatták volna. Marius fedezetlenül harcolt. Célpontnak kínálta magát. Derékon felül látszott a torlasz tetején. Nincs dühösebb pazarló a fösvénynél, ha megbokrosodik; nincs rettenetesebb az álmodozónál, ha cselekvésre szánja magát. Marius félelmetes volt és töprengő. Úgy élte a csatát, mint valami álmot. Úgy harcolt, mint egy kísértet, amely fegyvert ragad.

Az ostromlottak tölténykészlete kifogyóban volt, de gúnyolódó kedvük nem. Még ebben a temetői forgatagban is tréfálkoztak.

Courfeyrac feje födetlen volt.

- Hová lett a kalapod? - kérdezte tőle Bossuet.

- Végül mégiscsak leverték a fejemről egy ágyúgolyóval - felelte Courfeyrac.

Vagy pedig fölényes megjegyzéseket váltottak.

- Ki érti ezeket az embereket - tört ki Feuillyből a keserűség (és neveket sorolt fel, ismert, sőt híres neveket, olyanokat is, amelyeknek viselői a napóleoni hadseregben szolgáltak) -, akik megígérték, hogy közénk állnak, megesküdtek, hogy segíteni fognak nekünk, akiket a becsület a mi ügyünkhöz köt, akikben tábornokainkat látjuk, s most cserbenhagynak bennünket!

Combeferre bánatos mosollyal csak ennyit felelt:

- Vannak emberek, akik a becsület parancsait csak messziről nézik, ahogy a csillagokat szokás vizsgálni.

A barikád belső része teleszóródott széttépett gyutacsokkal, mintha havazott volna.

Az ostromlók részén volt a számbeli fölény, a felkelők részén a hadállás előnye. Fal tetején voltak, puskavégről lőtték a halottak és sebesültek közt bukdácsoló vagy a meredek torlaszon kapaszkodó katonákat. A jól megépített és remekül megtámasztott barikád valóban olyan hadállás volt, ahonnan egy maroknyi ember egy egész légiót sakkban tarthat. Ámde a folyton kiegészített s a golyózáporban egyre szaporodó támadóoszlop kérlelhetetlenül közeledett, s a hadsereg lépésről lépésre, lassan, de biztosan szorította a torlaszt, akár a csavar a szőlőprést.

Egymást érték a rohamok. A borzalom nőttön-nőtt.

És most ezen a kőhalmazon, itt a Chanvrerie utcában, olyan harc kezdődött, amely méltó lett volna Trója valamelyik bástyájához. Ezek a sápadt, beesett arcú, rongyos, kimerült férfiak, akik huszonnégy órája nem ettek, nem aludtak, már csak egypár golyójuk volt, és hiába tapogatták a zsebüket, nem volt benne töltény, majdnem mindnyájan megsebesültek, fejük vagy karjuk rozsdás, feketéllő vászonnal átkötve, ruhájuk csupa lyuk, s a lyukakon át vér folyt, ezek a férfiak, akik rossz puskákkal és kicsorbult ócska kardokkal voltak úgy-ahogy fölfegyverkezve, titánokká nőttek a harcban. Az ostromlók tízszer is megrohamozták, megmásztak, ellepték a torlaszt, de elfoglalni nem tudták.

Hogy erről a harcról fogalmunk legyen, csupa rettentő bátorságot kellene elképzelnünk, ahogy halomra gyűl és lángba borul. Nem csata volt ez, hanem egy izzó kohó belseje, a szájak lángot lélegzettek, az arcok rendkívülivé torzultak, az ember kivetkőzött formájából, a harcolók lobogtak, és hajmeresztő volt látni, ahogy a küzdelem e szalamandrái jöttek-mentek a vörös füstben. Lemondunk arról, hogy megfessük e nagyszerű öldöklés egymást követő és egyidejű jeleneteit. Csak a hősi eposznak van joga, hogy tizenkétezer verssort töltsön meg egyetlen csatával.

Azt lehetne mondani, hogy a Brahma-hit pokla volt ez, a tizenhét mélység legszörnyűbbike, az, amelyet a Véda[1059] a Kardok erdejének nevez.

Ember ember ellen, lépésről lépésre küzdött, pisztollyal, karddal, puszta ököllel, távolról, közelről, fentről, lentről, mindenfelől, a háztetőkről, a kocsma ablakaiból, szelelőlyukakon át a pincéből, ahová néhányan besurrantak. Egy állt szemben hatvannal. A Corinthe homlokzata, félig lerombolva, iszonyatos volt. Az összevissza kartácsolt ablaknak se üvege, se kerete, már csak egy idomtalan lyuk volt, amelyet sebtiben betömtek kövekkel, Bossuet elesett; Feuilly elesett; Courfeyrac elesett; Joly elesett. Combeferre éppen felemelt egy sebesült katonát, amikor három szurony döfte át a mellét, csak annyi ideje volt, hogy fölnézzen az égre, aztán kiszenvedett.

Marius még egyre harcolt, de annyi sebet kapott, kivált a fején, hogy arca eltűnt a vérben, mintha vörös zsebkendővel borították volna le.

Egyedül Enjolras nem kapott sebet. Mikor már nem volt fegyvere, jobbra vagy balra kinyújtotta a kezét, és egy felkelő valamilyen kardot nyomott a markába. Négy kardból már csak egy csonk volt a kezében; eggyel többet tört el, mint I. Ferenc Marignannál.[1060]

Homefos meséli:[1061]

Harcban erős hangú Diomédés által esett el
Theuthranidés Axylos, a büszke Arisba lakója...
Földre Opheltios és Drésos hullt Euryalostól,
Euryalos pedig Aisépos meg Pédasos ellen
tört, kiket egykor Abarbareé szült Búkolionnak...
Astyalost leütötte a harcban erős Polypoités
Perkoté-beli Pidytést átverte Odysseus
érckelevézzel; Theukros meg ragyogó Aretáont.
És Nestór fia, Antilochos, fénylő kelevézzel
Ablérost; s Elatost sereget-vezető Agamemnón:
szép vizű Satnoeis partjánál, Pédasos ormán
élt az. Futtában Phylakost Léitos a földre
verte; Melanthios Eurypylos keze által esett el.[1062]

Régi lovagregéinkben Esplandian[1063] lángpallossal támadja meg az óriás Swantibore márkit, aki úgy védekezik, hogy tőből kirántott tornyokat dobál a lovagra. Egy hajdankori falfestményünkön Bretagne hercege és Bourbon hercege látható, fölfegyverkezve, címeresen, harcra készen, lóháton, csatabárddal rontanak egymásnak, vasálarccal, vaskesztyűs kézzel, lábvérttel, az egyiken hermelinpalást, a másikon azúrkék köntös, Bretagne koronájának két szarva közt oroszlán, Bourbon sisakrostélyán óriási liliom. De ahhoz, hogy valaki nagyszerű hős legyen, nem szükséges, hogy miként Yvon, hercegi koronát viseljen, vagy mint Esplandian, lángszablyát suhogtasson, vagy mint Phylés, Polydamas apja, pompás fegyverzetet hozzon el Ephyrosból,[1064] amelyet Euphetéstől, a férfiak királyától kapott ajándékba, elég, ha életét áldozza egy meggyőződésért vagy egy kötelességért. Ott az az együgyű kis katona - tegnap még parasztfiú volt Beauce-ban vagy Limoges vidékén -, aki gyíklesővel az oldalán a Luxembourg-kertben a pesztonkák körül sündörög, ott az a pelyhedző állú szőke diák, aki egy anatómiai készítmény vagy könyv felett görnyed, vegyük elő őket, sugalljunk mindkettőjüknek valamilyen kötelességet, állítsuk őket szembe egymással a Boucherat térnél vagy a Planche-Mibray zsákutcában, úgy hogy az egyik zászlajáért, a másik az eszményéért küzdjön, és mindkettő azt képzelje, hogy a hazáért harcol: a harcuk óriási lesz, és az árnyék, amelyet ez a baka és ez a medikus az emberiség eposzi küzdőterére vet, ugyanakkora lesz, mint Megaryon árnyéka, a tigrisekkel népes Lycia királyáé, ahogy az istenekkel fölérő hatalmas Ajaxot fojtogatja.

XXII
Életre-halálra

Mikor már csak két élő vezér, Enjolras és Marius állt a torlasz két végén, a középső rész, amelyet Courfeyrac, Joly, Bossuet, Feuilly és Combeferre oly sokáig védelmezett, megingott. Az ágyú ugyan nem vágott járható rést, de azért épp eléggé megrongálta az erőd közepét, a fal tetejét eltüntették a golyók, a kövek leomlottak, s a kifelé és befelé egyaránt hulló törmelék lassanként két lejtőfélét formált, egyet kívül, egyet belül a torlaszon. A külső lejtőn könnyen föl lehetett kapaszkodni.

Az ostromlók végső rohamokat kíséreltek meg, és ez a roham sikerült. A szuronyokkal tüskézett, futólépésben közeledő tömeget nem lehetett feltartóztatni, és a támadó oszlop sűrű éle megjelent a füstben a meredély tetején. Ez már a vég volt. A felkelők csoportja, amely a centrumot védte, rendetlenül hátrált.

Ekkor néhányukban fölébredt az élet komor szeretete. Ahogy ott látták maguk előtt a puskák erdejét, többen nem akartak már meghalni. Olyan pillanat ez, amikor felordít a létfenntartás ösztöne, s amikor az emberben föltámad az állat. A torlasz hátterét képező hatemeletes házhoz szorultak. Ez a ház lehetett az utolsó menedék. El volt torlaszolva, szinte be volt falazva az alapjától a tetejéig. Mielőtt a katonaság a torlaszon belülre érne, egy kapu kinyílhat és újra bezárulhat, csak egy villámlásnyi idő kell hozzá, a ház hirtelen kinyíló és utána nyomban becsapódó kapuja az életet jelentheti a kétségbeesetteknek. A ház mögött utcák, szabad térség, amerre menekülni lehet. Puskatussal döngették, rugdosták a kaput, kiabáltak, könyörögtek, összekulcsolt kézzel esdekeltek. Senki se nyitott kaput. A harmadik emeleti ablakból a halott fej nézte őket.

Enjolras és Marius azonban, meg még vagy heten-nyolcan előrohantak, hogy fedezzék társaikat. Enjolras rárivallt a katonákra: „Egy tapodtat se tovább!”, s mivel egy tiszt nem engedelmeskedett, Enjolras megölte. Most az erőd belső kis udvarán állt, háttal a kocsmaépületnek, egyik kezében kard, másikban karabély, nyitva tartotta a kocsma ajtaját, úgy védte az ostromlók ellen. Rákiáltotta kétségbeesettekre: - Csak egy ajtó van nyitva. Ez itt. - És testével fedezve őket, egymaga szállva szembe egy egész zászlóaljjal, bebocsátotta maga mögött bajtársait. Valamennyien berohantak a kocsmába. Enjolras most a botvívók úgynevezett „fedett rózsa” cselével forgatta botként használt karabélyát, szétverte a körülötte és előtte meredező szuronyokat, és utolsónak ugrott be az ajtón, szörnyű pillanat következett, a katonák be akartak nyomulni, a felkelők be akartak zárkózni. Az ajtó végül is oly erővel csapódott be, hogy az ajtófélfán ott maradt öt levágott ujj, egy katonáé, aki belekapaszkodott.

Marius kívül maradt. Egy golyó összezúzta a kulcscsontját, érezte, hogy elájul, és összeesett. Ebben a pillanatban, amikor a szeme már lecsukódott, arra eszmélt, hogy egy izmos kéz megmarkolja, és ájultában alig volt annyi ideje, hogy Cosette-re való végső emlékezéséhez hozzávegyítse ezt a gondolatot: - Fogoly vagyok. Főbe lőnek.

Enjolras, nem látván Mariust a kocsmába menekültek közt, ugyanezt gondolta. De olyan pillanat volt ez, amikor ki-ki csak arra ér rá, hogy saját halálára gondoljon. Enjolras helyére tette a vasrudat, elreteszelte az ajtót, kétszer ráfordította a zárat, mialatt kívülről a katonák puskatussal, az utászok szekercével dühödten igyekeztek betörni. Az ostromlók mind ennek az ajtónak estek neki. Most a kocsma megostromlása kezdődött.

A katonákban, ismételjük, forrt a düh.

Felingerelte őket a tűzmester halála, aztán meg, ami még vészesebb, a támadást megelőző néhány óra alatt az a hír terjedt el köztük, hogy a felkelők megcsonkítják a foglyokat, s a kocsmában fej nélkül hever egy katona holtteste. Az ilyesféle végzetes híresztelés elmaradhatatlan kísérőjelensége a polgárháborúnak; egy ilyen álhír okozta később a Transnonain utcai katasztrófát.

Miután az ajtót elreteszelte, Enjolras így szólt társaihoz:

- Adjuk drágán az életünket.

Azután odalépett az asztalhoz, amelyen Gavroche és Mabeuf fölravatalozva feküdt. A fekete lepel alatt két egyenes, merev alak látszott, az egyik nagy, a másik kicsi, s két arc homályos körvonalakkal rajzolódott ki a szemfedő hideg redői közt. A terítő alól egy kéz nyúlt ki és lefelé lógott. Az aggastyán keze volt.

Enjolras lehajolt és megcsókolta ezt a tiszteletre méltó kezet, ahogyan előző este megcsókolta az aggastyán homlokát.

Ez a két csók volt az egyedüli, amit életében adott.

Fogjuk rövidre. A barikád úgy küzdött, mint egy thébai kapu, a kocsma úgy küzdött, mint egy zaragozai ház. Halálosan elkeseredettek az ilyen ellenállások. Nincs kegyelem. Szó sem lehet fegyverszünetről. Az emberek készek meghalni, csak ölhessenek. Mikor Suchet azt mondja: „Adjátok meg magatokat” - Palafox így felel: „Ágyúharc után késhegyre menő harc.” A Hucheloup-kocsma bevételénél együtt volt minden: kőzápor az ablakból s a tetőről, amely borzalmas sérüléseket okozva végletekig szította az ostromlók dühét, lövöldözés a pincelyukakból és a padlásablakokból, a támadás vad tombolása, a védekezés őrjöngése, s mikor végül az ajtó engedett, az eszeveszett mészárlás. Az ostromlók, ahogy a betört ajtó deszkái közt botladozva a kocsmába tódultak, egyetlen felkelőt sem találtak ott. A fejszecsapásokkal szétvert csigalépcső a terem közepén hevert, itt-ott az utolsót hörögte néhány sebesült, mindenki, akit még meg nem öltek, az emeleten volt, s a födém nyílásán, mely előbb még följárónak szolgált a lépcsőről, irtózatos puskatűz zúdult alá. Az utolsó töltények voltak. Amikor végleg elfogytak, amikor a rettenetes halálra szántaknak már se lőporuk, se golyójuk nem volt, mindegyik felkapott kettőt-kettőt ama palackok közül, amelyeket Enjolras félretétetett, s amelyekről már szóltunk, és ezekkel a borzalmas törékeny buzogányokkal folytatták az ellenállást. Vitriolos palackok voltak. A valósághoz híven ecseteljük az öldöklés komor részleteit. Bizony, az ostromlott mindent felhasznál fegyvernek. A görögtűz nem vált Archimedes[1065] szégyenére; az égő szurok nem vált Bayard lovag[1066] szégyenére. A háború, úgy, ahogy van, borzalmas, mi ne legyünk finnyásak vele szemben. Az ostromlók tüzelése gyilkos volt, noha kényelmetlenül, lentről fölfelé lövöldöztek. A födém nyílásának széleit csakhamar halott fejek lepték el, s hosszú, párolgó csíkokban patakzott róluk a vér. Leírhatatlan volt a csatazaj; a megrekedt, forró füst szinte éjszakát borított a harc fölé. Nincs szó, amely kifejezhetné az iszonyatnak ezt a felső fokát. Ebben a pokolivá vált küzdelemben már nem emberek harcoltak. És nem is óriások, akik kolosszusokkal állnak szemben. Az egész inkább Miltonra és Dantéra emlékeztetett, semmint Homerosra. Démonok támadtak, kísértetek álltak ellen nekik.

A hősiesség szörnyeteg alakja volt ez.

XXIII
Józan Orestes, részeg Pylades

Végre, egymást föllendítve, a lépcső csontvázát is segítségül véve, a falakon kúszva, a födémbe kapaszkodva, felkoncolva az utolsókat, akik még fönt a nyílás szélén ellenálltak, vagy húszan az ostromlók közül, katonák, nemzetőrök, városi őrök vegyest, legtöbbjük a borzalmas felmászás közben kapott sebektől elrútított arccal, elvakulva a vértől, dühösen, nekivadultan berontottak az emeleti terembe. Már csak egy ember állt ott: Enjolras. Tölténye nem volt, kardja nem volt, csupán a karabélya csövét tartotta kezében, a puskatus széttört a behatolók fején. Maga és az ostromlók közé tolta a biliárdasztalt; a terem sarkába vonult, s ahogy ott állt büszke tekintettel, emelt fővel, a fegyver csonkját markolva, még mindig elég fenyegető volt, hogy körülötte üres tér támadjon. Megszólalt egy hang:

- Ez a vezér. Ő ölte meg a tűzmestert. Éppen jó helyen van. Maradjon csak ott. Lőjük agyon itt nyomban.

- Lőjetek agyon - szólt Enjolras.

Eldobta csonka karabélyát, karját keresztbe fonta, és odatartotta a mellét.

A merész halálraszántság mindig meghökkenti az embereket. Mihelyt Enjolras, vállalva a rá váró véget, keresztbe fonta a karját, a teremben megszűnt a fülsiketítő lárma, a vad zűrzavart hirtelen valami ünnepélyes, síri csend váltotta fel. Mintha a fegyvertelen, mozdulatlan Enjolras fenyegető méltósága ránehezedett volna a zsivajgásra, mintha ez a büszke, szép, vérmes ifjú, az egyetlen, aki nem kapott sebet, és úgy állt ott szemrebbenés nélkül, mint aki sebezhetetlen, pusztán nyugodt tekintetének hatalmával arra kényszerítette volna a gyülevész hadat, hogy tisztelettel ölje meg. Szépsége, amelyet e pillanatban a büszkesége is növelt, valósággal tündökölt, és mintha a fáradtságnak éppúgy nem lett volna rajta hatalma, mint a fegyvernek, arca a rettenetes huszonnégy óra elteltével is hamvas és rózsás volt. Talán róla beszélt az a tanú, aki később a haditörvényszék előtt így vallott: „Volt ott egy felkelő, akit fülem hallatára Apollónak neveztek.” Egy nemzetőr, aki már megcélozta Enjolras-t, ezekkel a szavakkal eresztette le fegyverét: „Úgy rémlik, mintha egy virágot akarnék lelőni.”

A szemközti falnál tizenketten kivégzőosztagba sorakoztak. Némán töltötték meg a puskákat.

Egy őrmester vezényelt:

- Cél!

Egy tiszt közbelépett:

- Állj!

És Enjolras-hoz fordult:

- Kívánja, hogy bekössék a szemét?

- Nem.

- Igaz, hogy ön ölte meg a tűzmestert?

- Igaz.

Grantaire néhány pillanat óta ébren volt.

Még emlékezhet rá az olvasó, Grantaire előző este egy széken ülve és egy asztalra dőlve a kocsma emeleti szobájában elaludt. Teljes értelme szerint valóra váltotta a régi képes kifejezést: holtrészeg. Az abszint, sör és pálinka undorító keverékétől letargiába süllyedt. Az asztal kicsi volt a barikádhoz nem vehették hasznát, otthagyták neki. Úgy maradt, ahogy volt, az asztalra borulva, fejét két karjára oldalvást fektetve, körülötte poharak, korsók és palackok. A téli álmát alvó medve és a vérrel teleszívódott pióca mély kábultságával aludt. Semmi nem fogott ki rajta, sem a puskaropogás, sem az ágyúzás, sem a kartács, ami az ablakon át behatolt a terembe, sem az ostrom pokoli zenebonája. Csak egy-egy horkolással felelt néha az ágyúdörgésre. Mintha arra várt volna, hogy egy golyó megkímélje a felébredés fáradságától. Több holttest feküdt körülötte, és első pillantásra semmiben sem különbözött a halál e mély alvóitól.

A zaj nem ébreszti fel a részeget; a csend felébreszti. Nemegyszer észlelték már ezt a különös jelenséget. Hogy körülötte minden összeomlott, attól Grantaire még mélyebben merült a semmibe; az égszakadás-földindulás elringatta. Viszont mikor Enjolras láttára a zsivajgásban afféle szünet állt be, ez fölrázta nyomasztó alvásából. Olyan ez, mint mikor a vágtató kocsi hirtelen megáll. Akik a kocsiban elbóbiskoltak, erre fölébrednek. Grantaire fölugrott, kinyújtózkodott, megdörzsölte a szemét, szétnézett, ásított, és mindent megértett.

A mámor, ha véget ér, hasonlít a függönyhöz, amely elszakad. Egyszerre, egyetlen szempillantással látunk mindent, amit a függöny eddig eltakart a szemünk elől. A részeg is hirtelen mindenre emlékszik. Semmit sem tud arról, ami az utolsó huszonnégy órában történt, de még ki sem nyitotta szemét, máris tisztában van a helyzettel. Villanásszerűen visszatérnek a gondolatai, a részegség felhője, mely agyát elhomályosította, eloszlik, és tisztán és világosan látott valóság nehezedik a tudatára.

A katonák Enjolras-ra függesztették szemüket, és észre sem vették Grantaire-t, aki a sarokba húzódva, mintegy a biliárdasztal oltalmában volt, s az őrmester már éppen másodszor is vezényelni akart: „Cél!”, amikor egyszerre hangos kiáltás harsant fel mellettük:

- Éljen a Köztársaság! Én is híve vagyok!

Ez volt Grantaire felkelése.

Roppant fény lángolt az átszellemült részeg szemében, a harc fénye, amelyet ő átaludt, amelyből kimaradt.

- Éljen a Köztársaság! - kiáltotta ismét, szilárd léptekkel áthaladt a termen, és odaállt Enjolras mellé, szembe a puskacsövekkel.

- Végezzetek kettővel egy csapásra - szólt.

És szelíden Enjolras-hoz fordult:

- Megengeded?

Enjolras mosolyogva szorította meg a kezét.

Még tartott ez a mosoly, amikor a fegyverek eldördültek.

Enjolras, akit nyolc lövés talált, a falhoz támaszkodva maradt, mintha a golyók odaszegezték volna. Csak a fejét hajtotta le. Grantaire villámsújtottan rogyott a lába elé.

Röviddel ezután a katonák kiirtották az utolsó felkelőket is, akik a ház felső részében kerestek menekvést. Valami lécrácsozaton át lövöldöztek a padlásra. A tetőkön is harcoltak. Az ablakokon át hajigálták ki a testeket, néhányat élve. Két gyalogost, akik a feldöntött omnibuszt próbálták talpra állítani, halálra sebzett két puskagolyó, melyeket a padlásablakból lőttek ki. Az ablakból egy zubbonyos ember repült utánuk, szuronytól felhasított hassal hörgött a földön. Egy katona meg egy felkelő egymásba csimpaszkodva csúszott le a tetőn, együtt zuhantak le irtózatos ölelkezésben. Hasonló küzdelem folyt a pincében is. Ordítozás, lövöldözés, vad dulakodás. Azután csend lett. A torlasz elfoglalása befejeződött.

A katonák hozzáláttak a szomszédos házak átkutatásához és a menekülők üldözéséhez.

XXIV
A fogoly

Marius csakugyan fogoly volt. Jean Valjean foglya. A kéz, amely összeesése pillanatában hátulról megragadta, s amelynek félájultan még érezte szorítását, Jean Valjean keze volt.

Jean Valjean csak azzal vette ki részét a harcból, hogy kitette magát a veszélynek. Ha ő nincs, ebben a végső szakaszban, amikor a barikád már haldokolt, senki sem törődött volna a sebesültekkel. Ő azonban, mint valami gondviselés, mindenütt jelen volt a mészárlásban, fölemelte, a földszinti terembe vitte az elesőket, bekötözte sebeiket. Közben javítgatta a torlaszt. De semmit, ami lövéshez, támadáshoz vagy akár személyes védekezéshez hasonlított volna, nem követett el. Hallgatagon segített, ahol tudott. Egyébként alig kapott néhány karcolást. Nem kellett a golyóknak. Ha ebbe a sírboltba jövet egyebek közt netán öngyilkosság is járt az eszében, ez a terve nem sikerült. De nem hisszük, hogy öngyilkosságra gondolt volna, hiszen azt tiltja a vallás.

A harc sűrű ködében Jean Valjean látszólag ügyet sem vetett Mariusra; valójában egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Amikor Marius golyótól találva elesett, Jean Valjean tigrisszökéssel mellette termett, rávetette magát, mint valami zsákmányra, és elvitte.

A harc forgószele ekkor annyira Enjolras és a kocsmaajtó körül kavargott, hogy senki sem látta meg, ahogy Jean Valjean karjaiban az eszméletlen Mariusszal áthaladt a barikád kövezettől megfosztott udvarán, és eltűnt a Corinthe-ház sarka mögött.

Emlékezhetünk, hogy ez a sarok kiszögellésszerűen nyúlt az utcába; néhány négyzetlábnyi területet megvédett a golyók, a kartács, sőt a tekintet elől is. A tűzvészben is van néha egy szoba, amely nem ég, s a legviharzóbb tengeren is, valamely hegyfok mögött vagy zátonyok útvesztőjében elrejtve, akad egy kis nyugalmas zug. A barikád belső négyszögének egy ilyen visszahajlása volt az, ahol Éponine-t haldokolni láttuk.

Jean Valjean itt megállt. Mariust óvatosan letette a földre, a falnak támaszkodott és körülnézett.

A helyzet rettenetes volt.

Pillanatnyilag, két-három percre talán, ez a darabka fal védelmet nyújthat; de hogy szabadulhat ki ebből az öldöklésből? Eszébe jutott, milyen szorongást érzett most nyolc esztendeje a Polonceau utcában, s hogyan sikerült elmenekülnie; akkor nehéz volt, ma lehetetlen. Előtte a könyörtelen és néma hatemeletes ház, amelynek mintha nem lenne más lakója, mint fönt az ablakában az a halott; jobbkézt a Petite-Truanderie utcát elzáró, meglehetősen alacsony torlasz; ezen könnyű lett volna átmászni, de a torlasz széle fölött szuronyok hegyeinek sora meredezett. Gyalogos katonák álltak ott készenlétben. Nyilvánvaló, hogy a barikádon átmászni annyi, mint egyenest a sortűzbe rohanni, és ha valaki ki meri dugni a fejét a kövekből rakott fal fölé, hatvan puskának lesz a céltáblája. Tőle balra a csatatér terült el. A sarok mögött mindenütt a halál.

Mit tegyen? Innét csak egy madár szabadulhatott volna ki.

És azonnal dönteni kellett, valami megoldást találni, valamilyen elhatározásra jutni. Pár lépésnyire tőle dúlt a harc; szerencsére a katonák mind egy pontra, a kocsma ajtajára vetették magukat; de ha egyiküknek is eszébe jut, hogy megkerülje a házat, vagy oldalról próbáljon behatolni, akkor vége mindennek.

Jean Valjean nézte a szemközti házat, nézte a mellette emelkedő torlaszt, azután lenézett a földre, a végső kétségbeesés önkívületében, mintha lyukat akarna fúrni belé a tekintetével.

Ebben a halálos vívódásban homályosan, de megfoghatóan rajzolódott ki ott előtte valami, mintha szemének hatalma lett volna, hogy elővarázsolja az óhajtott menekülést. Néhány lépésnyire, a kintről könyörtelenül őrzött és figyelt kis torlasz tövében, egy rakás kő alatt, amely félig eltakarta, a talajjal egy szinten egy vasrácsot pillantott meg. Az erős keresztrudakból egyberótt rács mintegy két négyzetlábnyi volt. A kövezetkockák, amelyek odarögzítették, föl voltak szedve, úgyhogy a rács meglazult a keretében. A keresztrudakon át sötét nyílás látszott, olyasféle, mint egy kéménylyuk vagy egy ciszterna kürtője. Jean Valjean odaugrott. Régebbi szökéseinek tapasztalata újra fölvillant agyában. Eltávolítani a köveket, fölemelni a rácsot, vállára venni a halottmerev Mariust, ezzel a súllyal megterhelve, térddel, könyökkel erőlködve leszállani az üregbe, mely szerencsére nem volt valami mély, feje fölött a helyére zuhantatni a nehéz vasrácsot, amelyre ismét rágurult a törmelék, háromméternyire a föld alatt talpra állni valami köves padozaton, mindezt lázas önkívületben végezte el, egy óriás erejével, egy sas sebességével; alig néhány percig tartott az egész.

Jean Valjean a még mindig ájult Mariusszal egy hosszú, föld alatti folyosófélében találta magát.

Mélységes, tökéletes csend, éjszakai sötétség fogadta.

Az az érzés fogta el újra, mint régen, amikor az utcáról egyszerre a zárda kertjébe toppant. Csakhogy ma nem Cosette volt az, akit magával vitt, hanem Marius.

A kocsma megrohanásának iszonyatos lármája, csak mint valami tétova moraj hallatszott le hozzá.

MÁSODIK KÖNYV
Leviathan bélrendszere[1067]

I
A föld, amelyet a tenger szegényít

Párizs évente vízbe dob huszonötmilliót. És ez nem képes beszéd. Hogyan, miképpen? Nappal és éjjel. Milyen céllal? Céltalanul. Milyen meggondolásból? Oda se gondolva. Miért? Semmiért. Milyen úton? A bélrendszere útján. Mi a bélrendszere? A szennycsatorna.

Huszonötmillió, mérsékelt számítással ez a szaktudomány megközelítő becslése.

A tudomány, hosszas tapogatózás után, ma már tudja, hogy minden trágya közt a legtermékenyítőbb és leghatékonyabb az emberi trágya. A kínaiak, szégyenszemre be kell ismernünk, régebben tudják ezt, mint mi. Eckeberg mondja, hogy nincs az a kínai paraszt, aki, ha a városba megy, hazajövet ne hozna bambuszrúdja két végén egy-egy teli vödörrel abból, amit mi ürüléknek mondunk. Az emberi trágyának köszönhető, hogy Kínában a föld ma is olyan fiatal, mint Ábrahám korában volt. A kínai gabonatermés százhúszszorosát adja vissza az elvetett magnak. Semmiféle guanó nem fogható termékenyítő hatás dolgában egy főváros hulladékához. A nagyváros a leghatalmasabb trágyatermelő. Ha a város hulladékát a mezők trágyázására használnák, biztos lenne a siker. Ha az aranyra olykor azt mondjuk: ganéj, viszont elmondhatjuk, hogy a ganéj arany.

Mit csinálnak ezzel az aranyat érő ganéjjal? A mélységbe söprik.

Nagy költséggel hajókaravánokat küldenek a déli sarkvidékre, hogy összeszedjék a sirályok és pingvinek ganéját, a bőségnek azt a kiszámíthatatlan forrását pedig, ami a kezük ügyében van, elfolyatják a tengerbe. Az a tömérdek emberi és állati trágya, ami így veszendőbe megy, ha visszaadnák a földnek, ahelyett hogy a tengerbe vetik, elegendő lenne, hogy az egész világ táplálékhoz jusson.

Az utcasarkon heverő piszokhalmazok, a szennyszállító kocsik, amelyek éjjel végigdöcögnek a városon, a szeméttelep förtelmes hordói, a dögletes föld alatti mocsok, amit a kövezet rejt a szem elől; tudjátok-e, mindez micsoda? Virágzó rét, zöld pázsit, kakukkfű, szagosmüge és zsálya, erdő-mező vadja, legelésző gulya, jóllakott szarvasmarhák esti bőgése, illatos széna, aranysárga kalász, kenyér az asztalon, meleg vér az erekben, egészség, öröm, élet. Így akarja a földi átalakulásban és égi átszellemülésben megnyilatkozó titokzatos teremtőerő.

Adjátok vissza mindezt a nagy melegágynak, bőség fog sarjadni belőle. A mezők tápláléka táplálékot ad az embernek.

Szabadságotokban áll elvesztegetni ezt a kincset; ráadásul még nevethettek is rajtam. Ez lesz tudatlanságotok remeklése.

A statisztika kiszámította, hogy egyedül Franciaország minden évben félmilliárdnyi értéket önt folyói torkolatán át az Atlanti-óceánba. Jegyezzétek meg: ezzel az ötszázmillióval fedezni lehetne az állami költségvetés negyedrészét. Az ember azonban oly okos, hogy nem kell neki az ötszázmillió, inkább a csatornába dobja. Népünk életerejét okádja, itt csöppenként, ott patakokban, szennycsatornáink ocsmány hányadéka folyóinkba és folyóink gigászi áramlása az óceánba. Kloákáink minden egyes öklendezése ezer frankunkba kerül. Az eredmény kettős: a föld szegényedik, a víz megromlik. A barázdából éhség kel ki, a folyóból betegség.

Ismeretes például, hogy jelenleg a Temze megmérgezi Londont.

Nálunk Párizsban nemrég kénytelenek voltak a legtöbb szennycsatorna kifolyónyílását a legalsó hídon túlra áthelyezni.

Szelepekkel és öblítőzsilipekkel, szívó és nyomó berendezéssel ellátott kettős csőszerkezet, az emberi tüdőhöz hasonló egyszerű csatornarendszer, amilyen Anglia számos helységében már javában működik, az kellene, hogy városainkba bevezethessük az ivóvizet, mezőinkre pedig eljuthasson a városok kövér vize, és ez a könnyű oda-vissza áramlás, a világ legegyszerűbb módszere, megmenthetné számunkra a kidobott ötszázmilliót. Az embereknek azonban más gondjuk van, semhogy ezzel törődjenek.

A jelenlegi eljárás jót akar, de rosszat tesz. A szándék helyes, az eredmény elszomorító. Azt hiszik, megtisztítják a várost, ugyanakkor sorvasztják a lakosságot. A szennycsatorna balfogás. Ha a szennycsatorna, vagyis az egyszerű, szegénységet okozó öblítés helyébe majd mindenütt a kettős működésű csőrendszer lép, amely visszaadja azt, amit elvesz, akkor, az új nemzetgazdaság segítségével, a föld hozama meg fog tízszereződni, és a nyomor problémája lényegesen enyhül. Vegyük hozzá az élősdiség kiirtását, és kész a probléma megoldása.

Addig azonban a közösség gazdagsága szétfolyik, elpocsékolódik. Elpocsékolódik a szó szoros értelmében, így meríti ki és teszi tönkre magát Európa.

Hogy Franciaország mekkora összeggel szerepel ebben, azt már megmondottuk. Miután pedig az egész francia népesség huszonötöd része lakik Párizsban, és miután a párizsi guanó mind közt a legértékesebb, mögötte maradunk a valóságnak, ha huszonötmillióra becsüljük Párizs veszteségét azon a félmilliárdon belül, amit Franciaország évente eldob magától. Ez a huszonötmillió, ha a tömegek megsegítésére és szórakoztatására fordítanák, megkétszerezné a város tündöklését. A város a kloákákban pazarolja el a milliókat. El lehet mondani, hogy Párizs kincseket tékozol, két kézzel szórja az aranyat, az eszeveszett fényűzés orgiáit üli, amikor fenntartja a szennycsatornát.

A rossz nemzetgazdaság vakságában vízbe fullasztják, a folyóval elsodortatják, elveszejtik minden jólétét. Saint-Cloud-ban[1068] hálókat kellene kivetni a közvagyon kihalászására.

Gazdasági szempontból így lehetne röviden jellemezni a helyzetet: Párizsnak lyukas a marka.

Párizst, ezt a példamutató várost, a jól épült fővárosok e mintapéldányát, amelyet minden nép szeretne utánozni, ezt az eszményi metropolist, a kezdeményezés, a lendület, a kísérletezés e nagyszerű otthonát, amely kiváló szellemek központja és gyülekezőhelye, a jövendő e kaptárját, ezt a nemzetnyi várost, Babilon és Korinthus e csodálatos összetételét, abból a szempontból, amelyet az imént jeleztünk, egy fo-kiani[1069] paraszt egyszerűen lemosolyogná.

Utánozzátok Párizst, ha tönkre akartok menni.

Egyébiránt, kiváltképpen ebben az emberemlékezet óta folyó esztelen pazarlásban Párizs maga is utánzó.

Ez az elképesztő balfogás nem újkori találmány; nem friss sütetű ostobaságról van itt szó. A régiek ugyanúgy cselekedtek, mint a maiak. „Róma kloákái - állapítja meg Liebig[1070] - elnyelték a római paraszt jólétét.” Mikor a római campagnát tönkretette a római szennycsatorna, Róma előbb Itáliát merítette ki, s mikor Itáliát belesodorta kloákájába, utánaöntötte Szicíliát, majd Szardíniát, végül az afrikai tartományt, Róma szennycsatornája mindent elnyelt. A kloáka telhetetlen mélye kitárult a városnak és a világnak. Urbi et orbi. Az örök város alatt a feneketlen szennycsatorna.

Mint annyi másban, Róma ebben is példát mutat.

Párizs híven követi ezt a példát, azzal a bárgyúsággal, amely éppen az elmés városoknál gyakori.

A fentiekben vázolt művelet céljára Párizs alatt egy másik Párizs szolgál, a szennycsatornák Párizsa; ennek megvannak a maga utcái, keresztútjai, terei, átjárói, van érhálózata, vérkeringése, amely mindenféle iszapot hord, épp csak ember formájút nem.

Mert senkinek sem szabad hízelegni, még egy nagy népnek sem; ahol minden együtt van, a fenség mellett ott az aljasság is; és ha Párizs magába foglalja Athént, a fény városát, Tyrust,[1071] a hatalom városát, Spártát, az erény városát, Ninivét, a csodák városát, magában foglalja Lutetiát is, a sár városát.[1072]

Egyébiránt ez nagyságának ismertetőjele is, és Párizs titáni pöcegödre ugyanazt a sajátságos eszményt valósítja meg a közintézmények közt, amelynek megvalósulását az emberek közt olyan férfiakban látjuk, mint Machiavelli, Bacon[1073] és Mirabeau;[1074] az alávalóság nagyszerűségét.

Ha a szem a felszínen át be tudna hatolni Párizs föld alatti térségeibe, óriási korallzátonyra emlékeztető kép tárulna elé. Nincs az a szivacs, amelynek több nyílása és hajszálcsöve lenne, mint ennek a hat mérföld kerületű földdarabnak, amelyen az ősi nagyváros nyugszik. Nem szólva a katakombáról, amely maga is külön pinceüreg, nem szólva a gázcsövek kibogozhatatlan szövevényéről s a vízvezeték hatalmas csőrendszeréről, mely az ivóvizet nyomja az utcai kutakba, maguk a szennycsatornák hatalmas sötét hálózatot alkotnak a Szajna két partja alatt; ebből a labirintusból a csatornák lejtése a kivezető fonál.

Itt, ebben a nyirkos ködben jelenik meg a patkány, mintha Párizs vajúdásából született volna.

II
A szennycsatorna ókora

Képzeljük el, hogy Párizst fölemeltük, mint valami födelet: a szennycsatorna hálózata a két parton madártávlatból úgy fog kirajzolódni, mint a folyóba oltott nagy faág. A jobb parton az övezeti főcsatorna lesz a faág törzse, a másodrendű csatornák lesznek a gallyak, a vakjáratok pedig a gallyacskák.

Ez a hasonlat csak nagyjából, félig-meddig találó, mert a derékszög, az ilyen föld alatti elágazások szokásos szöge, a növényvilágban nagyon ritkán fordul elő.

Hívebb képet kapunk erről a különös mértani alakzatról, ha valamilyen bizarr, ágbogas keleti ábécét képzelünk el, amelynek idomtalan betűi sötét alapon kusza összevisszaságban, találomra hol a szögleteiknél, hol a végüknél fogva fonódnak egymáshoz.

A pöcegödrök és szennycsatornák nagy szerepet játszottak a középkorban, a római birodalom hanyatlása idején és a hajdani Keleten. Bennük született a pestis, bennük haltak el a zsarnokok. A néptömegek szinte vallásos félelemmel nézték a rothadás e melegágyát, a halál szörnyű bölcsőit. A benaresi féreg-árok nem kevésbé szédületes, mint a babiloni oroszlánverem. Teglath-Phalasar,[1075] mint a rabbinikus könyvekből tudjuk, a ninivei pöcegödörre esküdött. A münsteri szennycsatornából varázsolta elő Leydeni János[1076] a hamis holdat, és keleti hasonmása, Mokanna, a khorasszáni fátylas próféta, a kekskebi kloákából varázsolta elő a hamis napot.

A szennycsatornák történetében az emberek története tükröződik. A kapitoliumi szégyenlépcsők, ahol a kivégzettek holttesteit hevertették, sokat mondanak Rómáról. A régi párizsi szennycsatorna óriási valami volt. Sírbolt és menedékhely. A bűn, az értelem, a társadalom elleni lázongás, a lelkiismereti szabadság, a gondolat, a zsiványság, mindaz, amit a törvények üldöznek vagy üldöztek, ebbe az üregbe rejtőzött; a tizennegyedik században a buzogányosok,[1077] a tizenötödikben az útonállók, a tizenhatodikban a hugenották, a tizenhetedikben Morin[1078] megszállott hívei, a tizennyolcadikban a talpégető martalócok.[1079] Száz évvel ezelőtt innét támadt az éjszakai tőrdöfés, ide osont a veszély elől a gonosztevő, az erdőnek barlangjai voltak, Párizsnak szennycsatornája. A vagabundus népség, a spanyol picareria[1080] gall változata, a Cour des Miracles melléktelepének tekintette a szennycsatornát, és esténként a ravasz és vérszomjas had úgy tért haza Maubuée köpőcsészéjébe, mint saját hálószobájába.

Akik nappal a Zsebmetsző sikátorban vagy a Hasfelmetsző utcában tevékenykedtek, egész egyszerűen a Chemin-Vert vagy a Hurepoix híd alá vonultak éjszakai pihenőre. Ezeken a helyeken csak úgy rajzanak az emlékek. Mindenféle árnyék kísért a hosszú, magányos folyosókon; mindenütt rothadás és miazmák, itt-ott egy-egy szelelőlyukon át Villon, aki belül van, szót ért Rabelais-val, aki kívül van.

A hajdani Párizsban a szennycsatorna minden selejtnek, minden félbemaradt kísérletnek találkozóhelye. A gazdasági tudomány hulladékot, a társadalombölcselet üledéket lát benne.

A szennycsatorna a város lelkiismerete. Minden ide tart, és itt áll szemben egymással. Ezen a sápatag helyen még van sötétség, de titkok már nincsenek. Itt minden dolog valódi vagy legalább végleges alakját mutatja. El kell ismerni, a szemét nem hazudik. A naiv őszinteség ide menekült. Itt van Basile álarca, de a rátapadó sár alól is becsületesen előbukkan, kívül-belül megmutatkozik a papírja és a kanavásza. Ott hever mellette Scapin hamis orra. A civilizáció minden mocska dolga végeztével az igazságnak ebbe az árkába, a társadalom óriási csuszamlásának végpontjára kerül, elmerül, de ki is tárul benne. Ez az összevisszaság nyílt színvallás. Itt nincs többé hamis látszat, nincs mód kendőzésre, a piszok pőrére vetkezik, vége minden illúziónak és káprázatnak, minden a maga meztelen mivoltában, a pusztulás gyászos ábrázatával mutatkozik meg. Valóság és enyészet együtt. Itt egy palack letörött nyaka részegségről, egy kosár fogója cselédmunkáról vall; egy almacsutka, mely valamikor irodalmi hasonlat volt, megint csak almacsutka lesz; a rézgarasra vert nagyság kénytelen eltűrni, hogy belepje a rozsda, Kaifás köpése Falstaff okádékával keveredik, a játékbarlangból kikerült aranypénz ott hever a szög mellett, melyen az öngyilkos kötele lóg, az elvetélt magzat aranypikkelyes rongyba csavarodik, amely húshagyókedden még az operabálban táncolt, egy bírói süveg, amely emberek fölött ítélkezett, ott hempereg a foszlott selyem mellett, amely egy utcalány szoknyája volt; ez több a testvériségnél, ez már testi-lelki barátság. Minden, ami azelőtt cicomázta magát, itt összemocskolódik. Az utolsó fátyol is leszakadt. A szennycsatorna szabad szájú. Mindent kimond.

Tetszik nekünk az ocsmányságnak ez az őszintesége, megnyugtatja a lelket. Ha az ember a föld felszínén betelt az államérdek, a hivatali eskü, a politikai bölcsesség, az emberi igazságszolgáltatás, a hivatásbeli derekasság, a komolykodás, a bírói megvesztegethetetlenség nagyképű színjátékával, megkönnyebbülés számára, ha belép a szennycsatornába és ott iszapot lát, amely annak is vallja magát.

Ez tanulságos is egyszersmind. Az imént mondottuk, hogy a történelem útja a szennycsatorna. A kövezeten keresztül csöppenként szivárognak belé a Szent Bertalan-éjszakák. A tömeggyilkosságok, a politikai és vallási öldöklések áthaladnak a civilizáció e föld alatti járatán, és belélökik halott áldozataikat. A gondolkodó ebben az undok félhomályban ott látja valamennyi történelmi gyilkost, amint térden állva, szemfedőjük kötényül használt csücskével gyászosan leplezik cselekedetüket. Ott van XI. Lajos és Tristan,[1081] I. Ferenc és Duprat,[1082] IX. Károly az anyjával;[1083] Richelieu XIII. Lajossal, Louvois, Letellier, Hébert és Maillard, ott vannak mind, a köveket súrolják, hogy eltüntessék szörnytetteik nyomát. A boltívek alatt e kísértetek nesze hallatszik, a társadalmi katasztrófák förtelmes bűze érzik. A zugokban vörös fények csillognak. Iszonytató víz folyik ott, amelyben véres kezek mosakodtak.

A társadalom megfigyelőjének be kell lépnie ebbe a homályba; hozzátartozik a laboratóriumához. A filozófia a gondolat mikroszkópja. Mindenki fut előle, de senki sem menekülhet. Hiába minden kertelés. Mit mutat meg az, aki kertel? A szégyenletes oldalát. A filozófia tisztán látó szeme üldözi a gonoszt, és nem engedi elszökni a semmibe. A tovatűnő dolgok halványulásában, az enyésző dolgok tünedezésében ráismer mindenre. A rongyból újraalkotja a bíborköntöst, a gyolcsfoszlányból a nőt. A kloákából fölidézi a várost, a sárból az erkölcsöket. A cserépből amforára vagy korsóra következtet. A pergamenen egy köröm lenyomatából fölismeri, hogy mi a különbség a Judengasse és a gettó zsidósága közt. Abban, ami megmaradt, megtalálja azt, ami volt, a jót, a gonoszt, a hamist, az igazat, meglátja a palota vérfoltját, a barlang tintapacáját, a bordély faggyúcseppjét, az elszenvedett megpróbáltatásokat, az örömmel fogadott kísértéseket, a tivornyák okádékát, fölismeri a lealacsonyodás okozta redőket a jellemeken, a prostitúció bélyegét azokon a lelkeken, amelyek durvaságuk folytán erre hajlamosak, és a római teherhordó tunikáján egy jelből megállapítja, hogy valamikor Messalina könyöke súrolta.

III
Bruneseau

Párizs szennycsatornája a középkorban legendás volt. A tizenhatodik században II. Henrik megkísérelte, hogy átkutassa, de sikertelenül. Még száz éve sincs, hogy a kloáka, Mercier[1084] tanúsága szerint, magára volt hagyva, és azzá lett, amivé lehetett.

Ilyen volt a régi Párizs, a viszályok, a tétovázás, a tapogatózás városa. Sokáig eléggé ostoba volt. Később 1789 megmutatta, hogyan lehet elmés egy város. De a régi jó időkben a főváros még nem volt eléggé észnél, sem erkölcsi, sem anyagi ügyeit nem tudta jól intézni, s a szemetet éppúgy nem söpörte ki, mint a visszaéléseket. Mindenütt akadályok tornyosultak, minden nyílt kérdés maradt. A szennycsatorna például dacolt minden felkutatással. A szeméttelepen éppúgy nem tudtak eligazodni, mint a város ügyeiben megegyezésre jutni; fent értetlenség, lent kiismerhetetlenség uralkodott; a beszéd zűrzavara alatt a pincék összevisszasága; Bábel mélyén ott volt a labirintus.

Párizs szennycsatornájának olykor kedve szottyant, hogy kiáradjon, mintha ez a félreismert Nílus hirtelen haragra lobbant volna. Voltak undorító csatornaáradások. A civilizáció gyomrának néha emésztési zavara támadt, a kloáka visszatolult a város torkába, és Párizs saját ganéjának utóízét érezte. Volt valami jó is ebben a hasonlóságban a szennycsatorna és a lelkifurdalás közt: figyelmeztetés, amelyet egyébként a város zokon vett; sarának vakmerősége fölháborította, nem akarta eltűrni, hogy a piszok visszatérjen. Jobban kellett volna küzdeni ellene.

A ma nyolcvanesztendős párizsiak még emlékeznek az 1802-i áradásra. Az iszap elöntötte a Győzelem terét, ahol XIV. Lajos szobra áll; a Champs-Élysées két csatornanyílásán át a Saint-Honoré utcába, a Saint-Florentin nyíláson át a Saint-Florentin utcába, a Sonnerie nyíláson át a Pierre-a-Poisson utcába, a Chemin-Vert nyíláson át a Popincourt utcába, a Lappé utcai nyíláson át a Roquette utcába nyomult, a Champs-Élysées csatornaárkában harmincöt centiméter magasan állt; a déli oldalon a Szajnába ömlésének helyétől visszafelé torlódva behatolt a Mazarin utcába, az Échaudé utcába és a Marais utcába, és százkilenc méter hosszúságban eláradva Racine egykori lakóházától néhány lépésnyire megállt, ilyképpen a tizenhetedik században nagyobb tiszteletben tartva a költőt, mint a királyt. Legnagyobb mélységét a Saint-Pierre utcában érte el, ahol háromlábnyira borította a levezetőárok kövezetét, legnagyobb kiterjedését pedig a Saint-Sabin utcában, ahol kétszázharmincnyolc méter hosszúságban nyúlt el.

Századunk elején a párizsi szennycsatorna még titokzatos hely volt. A sár sohasem állhat jó hírben, de itt a rossz híre a félelmességig fokozódott. Párizs homályosan sejtette, hogy alatta borzalmas pinceüreg tátong. Úgy beszéltek róla, mint az óriás thébai pocsolyáról, ahol tizenöt láb hosszú százlábú férgek nyüzsögtek, s amely beillett volna Behemót fürdőkádjának. A nagy csizmás csatornatisztítók sohasem merészkedtek bizonyos ismert pontokon túl. Hiszen még nemrégen a szemetesek egyszerűen a szennycsatornába ürítették ki taligáikat, amelyek tetején Saint-Foix valamikor Créqui márkival barátkozott. A tisztogatás munkáját rábízták a záporesőre, amely azonban inkább összehordta, semmint elsöpörte a piszkot. Róma még bizonyos költői mázzal szépítette kloákáját, amikor gemoniának nevezte; Párizs a magáét becsmérlőén Bűzös Lyuknak emlegette. A tudomány és a babona egyaránt borzadt tőle. A Bűzös Lyuk éppúgy undorította az egészségügy gondozóit, mint a legendák hívőit. A Moine-Bourru[1085] a Mouffetard utcai csatornaboltozat alatt született meg, a Mormouset-k[1086] hulláit a Barillerie-csatornába dobálták, Fagon[1087] az 1685. évi rettenetes tífuszjárványt a Marais-csatorna nagy nyílásának tulajdonította, amely egészen 1833-ig a Saint-Louis utcán a Szerelmi postás kocsmacégérével rézsűt szemben tátongott. A Mortellerie utca csatornanyílását a pestisragály tette hírhedtté; fogsorhoz hasonló tüskés vasrácsával ebben a végzetes utcában olyan volt, mint egy sárkánytorok, amely poklot lehel az emberekre. A nép képzelete Párizs förtelmes szemétgödrét valami ijesztő végtelenség fogalmával társította. A szennycsatorna feneketlen. A szennycsatorna maga a gyehenna. Még a rendőrség sem gondolt rá, hogy felkutassa ezeket a leprás tájakat. Ki mert volna behatolni az ismeretlenbe, mérőónt vetni a homályba, fölfedező útra indulni a mélységbe? Elgondolni is borzalmas volt. Valaki mégis vállalkozott rá. A kloákának is akadt Kolumbus Kristófja.

1805-ben a császár, egyik ritkaságszámba menő párizsi látogatása alkalmával, valami Decrés vagy Crétet,[1088] az akkori belügyminiszter, kihallgatáson jelent meg az uralkodó előtt. A Carrousel téren a nagy Köztársaság, és a nagy Császárság kiváló katonáinak kardcsörtetése hallatszott; hősök tolongtak Napóleon ajtaja előtt: a Rajna, a Schelde, az Adige, a Nílus harcosai, Joubert, Desaix, Marceau, Hoche, Kléber bajtársai, fleurusi léghajós katonák,[1089] mainzi gránátosok, genovai hidászok, huszárok, akik a piramisok tövében jártak, tüzérek, akiket Junot golyója fröcskölt be sárral,[1090] vértesek, akik rohammal foglalták el a Zuyder-tavon horgonyzó hajóhadat; némelyek Bonaparte nyomán léptek a lodi hídra, mások Murat vezetésével rohamozták meg a mantuai sáncárkot, megint mások megelőzték Lannes-t[1091] a montebellói mélyúton. Egy-egy szakasszal vagy rajjal képviselve az egész hadsereg ott volt a Tuileriák udvarán, őrizte Napóleon nyugalmát. A császár fénykora volt ez, Marengo után és Austerlitz előtt.

- Felség - szólt a belügyminiszter Napóleonhoz -, tegnap találkoztam a birodalom legbátrabb emberével.

- Ki az? - kérdezte nyersen a császár. - Mit művelt?

- Nagy dologra készül.

- Mire?

- Be akarja járni Párizs szennycsatornáit.

Ez az ember létezett. Bruneseau volt a neve.

IV
Ismeretlen részletek

A csatorna bejárása megtörtént. Borzalmas hadjárat volt: éjszakai harc a dögvész és a fulladás ellen. Egyszersmind felfedező út. Egy ma is élő értelmes munkás, aki akkor, egész fiatalon, részt vett a kutatásban, érdekes részleteket beszélt el néhány évvel ezelőtt, amelyeket Bruneseau jónak látott kihagyni a rendőrfőnöknek írt jelentéséből, mert úgy találta, hogy nem méltó a közigazgatási stílushoz. A fertőtlenítő eljárások akkoriban nagyon kezdetlegesek voltak. Bruneseau alig ért túl a föld alatti hálózat első elágazásain, húsz munkás közül nyolc nem volt hajlandó továbbmenni. A feladat bonyolult volt; a csatorna bejárásával együtt járt a kotrás munkája. Tisztogatni kellett és ugyanakkor méréseket végezni. Föl kellett jegyezni, hol hatol be a víz, meg kellett számolni a rácsokat és nyílásokat, lajstromozni az elágazásokat, megjelölni az elosztóhelyek átvágásait, megállapítani a különböző medencék körzetét, kikutatni a főcsatornával összefüggő keskeny járatokat, megmérni minden egyes folyosó magasságát, úgyszintén a szélességüket mind a boltozat kezdeténél, mind pedig a fenék szintjén, végül meg kellett határozni a víz beáradásának szögét a csatorna fenekéhez, valamint az utca szintjéhez viszonyítva. Üggyel-bajjal haladtak előre. A hágcsók nemegyszer háromlábnyi mély iszapba merültek. A lámpák fakón pislogtak a dögletes levegőben. Időnként ájultan vittek el egy-egy munkást. Némely helyen meredély tátongott. A talaj besüppedt, a padlózat beomlott, a csatorna feneketlen kúttá változott. Nem volt már szilárd talaj. Egy ember hirtelen eltűnt, csak nagy fáradsággal lehetett kihúzni. Fourcroy[1092] tanácsára a már eléggé megtisztított helyeken egymástól bizonyos távolságban felállított nagy ketrecekben gyantával átitatott kenderkócot égettek el. A falat helyenként idomtalan gombák borították, mint valami daganatok; még a kő is betegnek látszott ebben a fojtó levegőjű környezetben.

Bruneseau felülről lefelé haladt a kutatásban. A Grand-Hurleur két vezetékének elágazásánál egy kiugró kövön az 1550-es évszámot találta; ez a kő jelezte, hogy idáig jutott el Philibert Delorme,[1093] akit II. Henrik Párizs föld alatti útjainak fölkutatásával bízott meg. Ez a kő volt a szennycsatornában a tizenhatodik század nyoma. A tizenhetedik század művét Bruneseau a Ponceau és a Vieille-du-Temple utcai vezetékekben találta meg, amelyeket 1600 és 1650 között építettek, a tizennyolcadik századét a gyűjtőcsatorna nyugati szakaszán, amely 1740-ben készült el. Ez a két boltozat, főként az újabb, az 1740-i, repedezettebb és omladozóbb volt a főcsatorna falánál, amely 1412-ben keletkezett, amikor a ménilmontant-i patakot Párizs nagy szennycsatornájának rangjára emelték. Olyasféle előléptetés volt ez, mint ha a király első komornyikjává tesz meg egy parasztot. Ilyenkor szokás mondani: lám, miből lesz a cserebogár!

Itt-ott, főleg az igazságügyi palota alatt, a csatorna falába vájt fülkéket találtak, alighanem régi tömlöcök voltak - undorító kripták. Az egyik üreg falán nyakszorító vas függött. Valamennyi fülkét befalazták. Akadt néhány furcsa lelet; többek közt annak az orangutánnak a csontváza, amely 1800-ban eltűnt az állatkertből. Alkalmasint ezzel a szökéssel függ össze az ördögnek a tizennyolcadik század utolsó felében a Bernardins utcában történt híres és vitathatatlan megjelenése. A szegény ördög úgy lelte végét, hogy a szennycsatornába fúlt.

Az Arche-Marionnál végződő hosszú boltíves folyosóban egy tökéletes épségben maradt rongyszedő puttony ejtette bámulatba a hozzáértőket. Az iszap, amelyben a csatornamunkások végül már félelem nélkül turkáltak, tele volt értékes tárgyakkal, arany és ezüst ékszerekkel, drágakövekkel, pénzdarabokkal. Ha valami óriás megszűrte volna ezt a kloákát, évszázadok kincseit gyűjthette volna a szitájába. A Temple és a Sainte-Avoine utcai csatornák elágazásánál sajátságos hugenotta rézérmet találtak, egyik oldalán bíbornokkalapos disznó volt, a másikon farkas, fején a pápai tiarával.

A legmeglepőbb leletre a Nagycsatorna bejáratánál bukkantak. Ezt a bejáratot valamikor rácsajtó rekesztette el, ennek már csak a sarkvasai maradtak meg. Az egyik sarkvason formátlan, piszkos rongydarab fityegett, nyilván fönnakadt rajta, és a homályban lebegve tovább foszladozott. Bruneseau odatartotta a lámpását, és megvizsgálta a rongyot. Igen finom batiszt volt, és egyik sarkán, mely kevésbé volt foszlott, mint a többi, hímzett korona alatt ez a hét betű látszott: LAVBESP. Grófi korona volt, és a hét betű a Laubespine szót jelentette. Megismerték, hogy a rongy Marat szemfedőjének egy darabja. Marat ifjúkorában szerelmes volt. Akkor volt ez, amikor Artois grófja háznépéhez tartozott állatorvosi minőségben. Hiteles történelmi adat, hogy egy főrangú hölggyel folytatott szerelmi viszonyt, abból maradt meg neki ez a lepedő, véletlenségből vagy emlékül. Halála után, mivel ez volt a holmija közt az egyetlen finomabb vászonnemű, ebbe burkolták a tetemét. Vénasszonyok bugyolálták ugyanabba a lepedőbe, amelyen a szerelem gyönyörét élvezte a nép tragikus barátja.

Bruneseau folytatta útját. A rongyot ott hagyták, ahol volt, nem tépték el. Megvetésből történt ez, vagy tiszteletből? Marat mind a kettőt megérdemelte. De meg minek is nyúltak volna hozzá, hiszen a sors eléggé rajta hagyta a keze nyomát. Különben is a sírban levő tárgyakat illik ott hagyni a maguk választotta helyen. Mindenesetre sajátságos ereklye volt. Egy grófnő aludt rajta, Marat rothadt el benne; megjárta a Panthéont,[1094] hogy a csatorna patkányai közt végezze pályafutását. Ez a hálószobai lepel, amelynek redőit Watteau örömmel festette volna le valamikor, végül Dante szúrós tekintetére lett méltó.

Hét esztendeig tartott, 1805-től 1812-ig, amíg végül végig bejárták Párizs föld alatti szennycsatornáit. Ezalatt Bruneseau nagyszabású munkálatokat tervelt ki és végeztetett el. 1808-ban mélyebbre ásatta a Ponceau utcai bejáratot, és mindenfelé új vonalakat létesítve, 1809-ben eljutott a csatornáival a Saint-Denis utca alatt az Aprószentek kútjáig; 1810-ben a Froidmanteau utca és a Salpętriére alatt, 1811-ben a Neuvedes-Petits-Péres utca, a Mail utca, az Écharpe utca, a Place Royale alatt, 1812-ben a Rue de la Paix és a Chaussée d’Antin alatt folytatta a munkálatokat. Fertőtlenítette s egyúttal kitisztította az egész hálózatot. A második évben segítségül vette maga mellé vejét, Nargaud-t.

Így történt, hogy a régi társadalom a század elején kitakarította alagsorát, és rendbe hozta szennycsatornáját. Ezt legalább megtisztította.

Tekervényes, roskatag, kövezetlen, hepehupás, bizarr kiszögellésektől megszaggatott, logika nélkül föl-alá lejtő, bűzös, zordon, elvadult, rémítő, homályba merült hely volt Párizs egykori szennycsatornája, talaja csupa sebhely, minden fala csupa forradás. Minden irányú elágazódások, kereszteződések, csillag alakú vajatok, vakjáratok, zsákutcák, salétromos boltívek, fertőzött pocsolyák, penészesen verejtékező falak, csepegő mennyezetek, sötét zugok: a borzalmak borzalma ez az undok vén kripta, ez a babiloni emésztőgödör, ez az utcákba ágazódó barlang, ez az óriási vakondtúrás, ahol a képzelet szinte látja a sötétségen, a mocsokká züllött pompán át kúszni a nagy vakondot, a múltat.

Igen, ez volt a hajdani szennycsatorna.

V
A jelenkori haladás

Ma a szennycsatorna tiszta, hideg, egyenes vonalú, gondozott. Szinte megvalósítja azt az eszményt, amelyet Angliában a „tiszteletre méltó” szó fejez ki. Illedelmes és szürke; zsinórmértékre szabott; mondhatni, mintha skatulyából vették volna ki. Hasonlít a kereskedőhöz, akiből államtanácsos lett. Majdnem világos a belseje. Az iszap jól viselkedik. Első látásra az ember hajlandó lenne afféle föld alatti folyosónak nézni a szennycsatornát, amilyenek hajdan gyakran tettek jó szolgálatot menekülő királyoknak és fejedelmeknek, a régi jó időkben, „amikor a nép szerette királyait”. A mai szennycsatorna szép a maga nemében, tiszta stílus uralkodik benne; a szabályos alexandrin-sor,[1095] miután a költészetből száműzték, úgy látszik, az építészetbe menekült, s mintha e hosszú, homályosan fehérlő folyosók kövei közt talált volna otthont. Minden lefolyó egy-egy oszlopcsarnok. A Rivoli utca[1096] iskolát csinált a kloákában. Egyébként a mértani vonal, ha valahol, akkor a nagyváros emésztőgödrében van igazán a helyén. Itt minden a legrövidebb út elvéhez igazodik. A szennycsatorna ma bizonyos hivatalos képet visel. Még a rendőri jelentések is, amelyekben néha szóba kerül, megadják neki a tiszteletet. A közigazgatási nyelv előkelő és választékos szavakat használ a jellemzésére. Amit azelőtt hurkabélnek mondott, azt most folyosónak nevezi; ami azelőtt gödör volt, az ma akna. Villon nem ismerne rá egykori alkalmi szállására. Ennek a pincehálózatnak ugyan ma is megvan ősidőkből való rágcsáló népessége, sőt jobban hemzseg, mint valaha. Olykor kidugja bajuszos fejét a csatorna nyílásán egy öreg patkány, és szemügyre veszi a párizsiakat; de még ez a rút féreg is megszelídül, jól érzi magát föld alatti palotájában. A kloáka elvesztette régi zordonságát. Az eső, amely azelőtt piszkította, ma tisztára mossa. De azért ne bízzunk benne túlságosan. A gyilkos párák még ott lakoznak. A szennycsatorna inkább képmutató, mint ártalmatlan. A rendőrfőnökség és a köztisztasági hivatal hiába tett meg minden tőle telhetőt. A szennycsatorna minden tisztogatási művelet ellenére gyanús szagot áraszt, akárcsak Tartuffe a gyónás után.

Ismerjük el: mindent összevévé a szennycsatorna kisöprése hódolat a civilizáció előtt, s ahogy Tartuffe lelkiismerete haladást jelent Augias istállójához képest, bizonyos, hogy Párizs szennycsatornája is megjavult.

Több, mint haladás: gyökeres változás ez. A régi szennycsatornát egy forradalom választja el a mostanitól. Ki idézte fel ezt a forradalmat?

Az az ember, akit mindenki elfelejtett, s akit mi megneveztünk: Bruneseau.

VI
A jövőbeli haladás

A párizsi szennycsatorna megásása nem kis munka volt. Az utolsó tíz évszázad dolgozott rajta, de mindmáig nem készült el, ahogyan Párizs fejlődése sem ért véget. Valóban, Párizs növekedése közvetlenül visszahat a szennycsatornára. Mint valami ezerlábú polip, úgy nagyobbodik a földben, egyidőben a fölötte növekedő várossal. Valahányszor a város új utat nyit, a szennycsatorna is kinyújtja egy csápját. A régi monarchia huszonháromezer-háromszáz méternyi szennycsatornát ásatott; itt tartott Párizs 1806. január elsején. Ettől a korszaktól fogva, amelyről mindjárt beszélni fogunk, hasznosan és erélyesen újrakezdték és folytatták a munkát. Érdekesek a számok: Napóleon négyezer-nyolcszáznégy métert építtetett, XVIII. Lajos ötezer-hétszázkilencet, X. Károly tízezer-nyolcszázharminchatot, Lajos Fülöp nyolcvankilencezer-húszat, az 1848-i Köztársaság huszonháromezer-háromszáznyolcvanegyet, a mostani uralom hetvenezerötszáz métert. Jelenleg kétszázhuszonhatezer-hatszáztíz méter, vagyis hatvan mérföld hosszú a szennycsatorna, Párizs folyton emésztő, óriási bélrendszere, ez a homályos elágazódás, ez a rengeteg, ismeretlen építmény.

Amint látjuk, Párizs földalatti útvesztője ma több mint tízszer akkora, mint a század elején volt. Nehéz elképzelni, mennyi kitartás és erőfeszítés kellett hozzá, hogy elérhessék a kloáka mai viszonylagos tökéletességét. A régi monarchia főhatósága és a tizennyolcadik század utolsó éveiben a forradalmi polgármesteri hivatal csak nagy nehezen tudott kivájni 1806-ig öt mérföldnyi szennycsatornát. Mindenféle akadály hátráltatta a munkát, ezek az akadályok részint a talaj természetéből következtek, részint Párizs dolgozó lakosságának balhiedelmével függtek össze. Párizs olyan talajon épült, amely különösképpen ellenszegül az ásónak, a csákánynak, a fúrásnak, az emberi beavatkozásnak. Roppantul nehéz áttörni azt a geológiai alakulatot, amelyen Párizs, ez a csodálatos történelmi alakulat terül el. Akárhogyan is fognak hozzá, hogy behatoljanak ebbe az alluviális rétegbe, lépten-nyomon jelentkeznek a föld alatti akadályok: híg agyag, talajvíz, kemény szikla, meg az a puha és mély iszap, amelyet a szaknyelv „mustár”-nak hív. A csákány fáradságosan halad előre a mészkőben, amely igen vékony agyagrétegekkel és az Ádám előtti idők óceánjaiból lerakódott kagylóhéjakat tartalmazó palás lerakódásokkal váltakozik. Olykor egy patak töri át az épületben levő boltozatot, és elárasztja a munkásokat; vagy márga buggyan elő a zuhatag erejével, és úgy széttöri a legvastagabb támasztógerendákat is, akár az üveget. Nemrég, mikor a villette-i gyűjtőcsatornát a hajózás félbeszakítása és a csatorna kiürítése nélkül kellett elvezetni a Saint-Martin-csatorna alatt, a csatorna medrében repedés támadt, a víz hirtelen elöntötte az egész föld alatti munkatelepet, úgyhogy a szivattyúk nem tudtak megbirkózni az áradással. Búvárral kellett megkerestetni a repedést, amely a nagy medence szűk torkolatában volt, s csak nagy nehezen lehetett betömni. Másutt, a Szajna mellett, sőt a folyótól jó távol is, mint például Belleville-ben, a Grande-Rue-nél és a Lunięre-átjárónál, feneketlen, süppedő homok van, amelyben szempillantás alatt elmerülhet egy ember. Vegyük ehhez a dögletes, fullasztó levegőt, a beszakadások, hirtelen földomlások okozta halálos szerencsétlenségeket. Vegyük még hozzá a tífuszfertőzést, amit a munkások lassanként belehelnek. Nemrég történt, hogy miután tíz méter mélységben végzett ásatási munkával kivájta a clichyi peremes aknát, hogy utat nyisson az Ourcq fővezetékének, miután a gyakran poshadó földrétegek sáncolásával és aládúcolásával az Ispotály körúttól a Szajnáig kiboltozta a Biévre patak medrét; miután - hogy megszabadítsa Párizst a Montmartreról lezuhogó vizektől, és lefolyást biztosítson annak a holt folyamágnak, amely a Martyrs-sorompó közelében kilenc hektárnyi területen tespedt - négyhavi szakadatlan munkával tizenegy méter mélységben megépítette a Blanche-sorompótól az aubervilliers-i útig húzódó csatornát; miután soha nem látott módon, sáncolás nélkül csatornát vont hat méterrel a Barredu-Bec utca szintje alatt: Monnet munkafelügyelő halálát lelte. Ugyanez a sors érte Duleau mérnököt, miután háromezer méternyi csatornát falaztatott a város minden része alatt a Traversiére-Saint-Antoine utca és a Louvreine utca közt, miután az Arbaléte elágazás útján az esővíz elöntéseitől mentesítette a Censier és Mouffetard utcák kereszteződését, miután a felhígult homokon át betonalapozásra megépítette a Saint-Georges-csatornát, miután irányította a Notre-Dame-de-Nazareth elágazás lesüllyesztésének veszedelmes munkálatát. Az ilyen hőstettekről nem adnak ki hadijelentést, pedig hasznosabbak a buta harctéri öldökléseknél.

1832-ben a párizsi szennycsatorna még korántsem volt az, mint ma. Bruneseau elindította a dolgot, de a kolera kellett ahhoz, hogy az azóta végzett óriási építkezést befejezzék. Meglepő például, hogy 1821-ben a körcsatorna Nagycsatornának nevezett része a Gourdes utcában még szabad ég alatt bűzlött. Párizs városa csak 1823-ban találta meg kasszájában azt a kétszázhatvanhatezer-nyolcvan frank hat centime-ot, ami ennek a rondaságnak a befedéséhez kellett. A Combat, a Cunette és a Saint-Mandé emésztőkutak, zsilipszerkezeteikkel és tisztítóberendezéseikkel együtt, csak 1836-ból valók. Párizs bélrendszerét egy negyedszázad alatt helyrehozták, és mint mondottuk, tízszeresére növelték.

Harminc évvel ezelőtt, a június 5-i felkelés idején sok helyen még a régi állapotban volt a szennycsatorna. Igen sok utca, amely ma be van boltozva, akkor nyílt árok volt. Utcák vagy terek lejtősödő szélein sűrűn lehetett látni nagy négyszögletes vasrácsokat, melyeknek vastag rúdjait simára koptatták a járókelők; veszedelmes csúsztatok voltak ezek a kocsik számára, és elbotlatták a lovakat. A mérnöki hivatal nyelve kifejező szóval csurgónak nevezte ezeket a lejtős helyeket és vasrácsokat. 1832-ben egész sereg utcában, így az Étoile, a Szent Lajos, a Temple, a Vieille-du-Temple, a Notre-Dame-de-Nazareth, a Folie-Méricourt utcákban, a Virág rakparton, a Petit-Musc, a Normandie, a Pont-aux-Biches, a Marais, a Szent-Márton, a Notre-Dame-des-Victoires, a Montmartre, a Grande-Bateliére utcákban, a Champs-Élysées-n, a Jacob, a Tournon utcákban még cinikusan tátongott az ódon csatorna. A kövezetnek ezeket a nagy folytonossági hiányait néhol, hajmeresztő szemérmetlenséggel, sarokkövek szegélyezték.

1806-ban Párizs szennycsatornáinak hossza még körülbelül az 1663 májusában megállapított ötezer-háromszázhuszonnyolc ölnél tartott. Bruneseau után, 1832. január elsején negyvenezer-háromszáz méter volt ez a szám. 1806-tól 1831-ig évente átlag hétszázötven métert építettek; azóta minden évben nyolcezer, sőt olykor tízezer méter hosszú folyosót építettek, vízben kötő mésszel kevert törmelékanyagból, betonalapon. Méterét kétszáz frankjával számítva, a mai Párizs hatvan mérföldnyi szennycsatorna-hálózata negyvennyolcmillió frankot képvisel.

A fentebb jelzett nemzetgazdasági haladáson kívül súlyos egészségügyi problémák is kapcsolódnak Párizs szennycsatornájának óriási kérdéséhez.

Párizs két medence közt terül el, egy víz- és egy légmedence közt. A vízmedence, meglehetős mélyen a föld alatt, de már két talajfúrás útján kipuhatolva, kréta- és jura-mészréteg közötti zöld homokkő rétegből ered. Ezt a réteget huszonöt mérföld átmérőjű korongnak vehetjük, amelybe egész sor patak és folyó vize szivárog. Ha valamelyik grenelle-i kútból merítünk egy pohárral, a Szajna, a Marne, az Yonne, az Oise, az Aisne, a Cher, a Vienne és a Loire vizét isszuk. Ez a víz egészséges, mert először az égből jön, azután a földből; a levegő egészségtelen, mert a szennycsatornából ered. A kloáka minden fertőzete elvegyül a város lélegzésében, ezért oly bűzös a lehelete. Tudományosan megállapított tény, hogy egy trágyadomb fölött a levegő tisztább Párizs levegőjénél. Amikor majd a haladás segítségével a műszerek tökéletesednek és terjed a világosság, a vízmedencét föl fogják használni a légmedence megtisztítására, vagyis a csatorna kimosására. Tudjuk, mit kell érteni kimosáson: az iszapot visszaadják a földnek. A trágya a talajnak jut, és megtermékenyíti a mezőt. Ez az egyszerű eljárás az egész társadalom számára enyhíti majd a nyomort, és javítja az egészségi viszonyokat. Jelenleg a betegségek ötven mérföldnyi sugárban terjednek a Louvre-tól számítva, ha ezt vesszük a fertőzött körzet középpontjának.

Azt lehetne mondani, hogy tíz évszázad óta a kloáka Párizs betegsége. A szennycsatorna a kór, amelyet Párizs a vérében hordoz. A nép ösztöne efelől sohasem volt tévedésben.

A csatornatisztító mesterséget egykor a nép majdnem ugyanolyan veszedelmesnek és undorítónak tartotta, mint a gyepmester munkáját; ez utóbbit sokáig iszonyat környezte, és a hóhérnak kellett ellátnia. Kőműves csak nagy díjazásért szánta rá magát, hogy leszálljon e bűzös mélységbe, a kútásó is vonakodva merítette belé létráját. Közmondás volt: a szennycsatornába lemenni annyi, mint sírba szállni. És, mint már mondottuk, mindenféle iszonytató legenda környékezte ezt az óriási pöcegödröt, ezt a rettegett ürüléktelepet, melyben a földgömb forradalmainak és az emberek forradalmainak egyaránt nyoma van, s megtalálhatók benne minden kataklizma maradványai, az özönvíz kagylóitól Marat szemfedőrongyáig.

HARMADIK KÖNYV
A sárral dacol a lélek

I
A kloáka meglepetései

Jean Valjean benn volt Párizs szennycsatornájában. Újabb hasonlóság Párizs és a tenger közt. Itt is elmerülhet a búvár, akárcsak az óceánban.

Hallatlan volt az átmenet. Jean Valjean a város kellős közepén távozott el a városból; egy szempillantás alatt, amennyi idő ahhoz kellett, hogy a rácsot fölemelje és visszabocsássa, a fényes nappalból a teljes sötétségbe, a délből az éjfélbe, a robajból a némaságba, a mennydörgő forgószélből a síri nyugalomba, és - még csodásabb változással, mint a Polonceau utcában - a legnagyobb veszedelemből a legtökéletesebb biztonságba jutott.

Hirtelen valami pincébe zuhanni, eltűnni Párizs süllyesztőjében, az utcát, ahol mindenütt a halál leselkedett rá, fölcserélni ezzel a sírboltfélével, ahol az élet várta - különös pillanat volt. Kábultan állt néhány másodpercig; dermedten hallgatózott. Hirtelen nyílt meg alatta a menekülés csapóajtaja. Az égi jóság mintegy lesből ragadta el. Áldásos cselvetése a gondviselésnek.

Ám a sebesült nem moccant, és Jean Valjean nem tudta, élőt hozott-e magával a mélységbe vagy halottat.

Első érzése az volt, hogy megvakult. Egyszerre semmit sem látott.

Amellett úgy rémlett neki, hogy meg is süketült. Nem hallott semmit. A gyilkolás őrjöngő vihara, mely fölötte néhány lépésnyire tombolt, a földréteg vastagsága miatt, mint mondottuk, csak elhalón és tétován hallatszott le hozzá, mint valami távoli moraj. Szilárd talajt érzett a lába alatt, semmi egyebet, de ez elég volt neki. Kinyújtotta egyik karját, aztán a másikat, mindkét keze érintette a falat, ebből megtudta, hogy a folyosó szűk; megcsúszott, ebből megtudta, hogy a kövezet nedves. Óvatosan lépett egyet-egyet, nehogy lyukba, gödörbe, szakadékba bukjon; megállapította, hogy a padlózat folytatódik. Bűzös pára figyelmeztette, hogy milyen helyen van.

Néhány pillanat múlva már nem volt vak. Némi világosság szűrődött a szelelőlyukon át, amelyen leszállt, és látása alkalmazkodott az üreghez. Kezdett megkülönböztetni egyet-mást. A folyosó, amelybe bevackolódott - nincs találóbb kifejezés a helyzetére -, mögötte be volt falazva. Afféle zsákutca volt, amelyet a szaknyelv elágazásnak nevez. Előtte másik fal meredt: a sötétség. Tíz-tizenkét lépésnyire attól a helytől, ahol Jean Valjean állt, a szelelőlyuk világossága megszűnt, és a csatorna nyirkos falának alig néhány méternyi részére vetett valami sápatag fényt. Azon túl sűrű homály kezdődött; oda behatolni oly borzalmasnak tűnt, mint fejest ugrani valami örvénybe. Mégis át lehetett és át kellett hatolni ezen a ködfalon. Mégpedig késedelem nélkül. Jean Valjean arra gondolt, hogy a rácsot, amelyet ő a kövezet alatt megpillantott, a katonák is észrevehetik, s minden ezen a véletlenen múlik. Ők is lejöhetnek a csatornába, és átkutathatják. Egy perc veszteni való idő sem volt. Az imént letette Mariust maga mellé a földre. Most megint fölszedte a vállára - így kell mondanunk -, és elindult. Elszántan nekivágott a sötétségnek.

A dolog úgy állt, hogy sokkal kevésbé voltak biztonságban, mint Jean Valjean hitte. Másfajta és nem kisebb veszedelmek leselkedtek rájuk. A csata villámló forgataga után a miazmák és csapdák barlangja; a káosz után a kloáka. Jean Valjean a pokol egyik köréből a másikba esett.

Ötven lépés után meg kellett állnia. Egy kérdés meredt elébe. A folyosót, amelyen áthaladt, egy másik keresztezte. Itt két út kínálkozott. Melyiket válassza? Jobbra vagy balra forduljon? Hogyan tájékozódjék ebben a fekete tömkelegben? Ebből az útvesztőből, mint már említettük, van egy kivezető fonál: a lejtősödés. Aki a lejtést követi, eljut a folyóhoz.

Jean Valjean nyomban ráeszmélt erre.

Úgy gondolta, hogy alkalmasint a Vásárcsarnok alatt van; ha tehát balra tér és a lejtőt követi, tíz-tizenöt perc alatt elér valamelyik szajnai csatornatorkolathoz, a Pont-au-Change és a Pont-Neuf híd közt, vagyis fényes nappal Párizs egyik legforgalmasabb pontján bukkan elő. Esetleg éppen egy utcakereszteződésnél. Nagyot néznének a járókelők, ha két vérző ember bújna ki szemük láttára a földből. Rendőrök szaladnának össze, a legközelebbi őrszoba fegyvert ragadna. Jobb, ha beveszi magát a tömkelegbe, a sötétségbe, és kijutását a gondviselésre bízza.

A lejtő ellenében, jobb kéz felé indult.

Ahogy befordult a folyosó szögletén, a szelelőlyuk távoli világossága egészen megszűnt, ráborult a sötétség függönye, és ő megint vak lett. De azért ment előre, amilyen gyorsan csak bírt. Marius két karja a nyaka köré fonódott, lábai a hátán lógtak. Egyik kezével a két kart fogta, a másikkal a falat tapogatta. Marius arca az arcához ért, és oda is tapadt, mert véres volt. Érezte, hogy Mariusról valami langyos folyadék csurog rá, és átszivárog a ruháján. A fülén azonban, mely a sebesült szájához ért, nedves, meleg párát érzett, ebből tudta, hogy Marius lélegzik, tehát él... A folyosó, amelyen Jean Valjean most talpalt, nem volt olyan szűk, mint az előbbi. Fáradságosan haladt előre. Az előző napi eső még nem folyt le egészen, vékonyan patakzott a csatorna közepén, így hát kénytelen volt a falhoz simulni, hogy ne gázoljon a vízbe. Így lépkedett vakoskodva. Akárcsak azok az éjszakai élőlények, amelyek a láthatatlanban tapogatóznak, és a föld alatti homályba vesznek.

Mindamellett, akár mert a távoli szelelőlyukakon némi világosság szűrődött be, akár mert a szeme hozzászokott a sötétséghez, lassanként homályosan látott valamit, kezdett megkülönböztetni egyet-mást, hol a falat, amelyet érintett, hol a feje fölött a boltozatot. A pupilla kitágul az éjszakában, és végül világosságot talál benne, mint ahogy a lélek kitágul a balsorsban, és végül megtalálja Istent.

De nehezen tájékozódott.

A csatornahálózat úgyszólván tükörképe a fölötte levő utcák tervrajzának. Az akkori Párizsnak kétezer-kétszáz utcája volt. Képzeljük el a város alatt a sötét ágaknak azt a rengetegét, amelynek szennycsatorna a neve. Az akkori csatornák egymás hosszába rakva tizenegy mérföldet tettek volna ki. Föntebb már említettük, hogy az utóbbi harminc év szakszerű tevékenysége a hálózat hosszát nem kevesebb, mint hatvan mérföldre növelte.

Jean Valjean mindjárt kezdetben tévedett. Azt hitte, hogy a Saint-Denis utca alatt van, pedig nem ott volt. A Saint-Denis utca alatt ódon kőcsatorna vonul, amely még XIII. Lajos korából való, és egyenesen a Nagycsatornának nevezett gyűjtőcsatornába torkollik, csupán egy könyökhajlása van, jobb felé, az egykori Cour des Miracles tájékán, és egy elágazása, a Saint-Martin-csatorna, amelynek négy ága egymást keresztezi. De a Petite-Truanderie csatornája, amelynek nyílása a Corinthe-kocsma mellett volt, sohasem közlekedett a Saint-Denis utca föld alatti járatával, a Montmartre-csatornába nyílik, és ide vetődött Jean Valjean. Itt bőségesen adódik alkalom az eltévedésre. A Montmartre-csatorna egyike a régi hálózat legkuszább részeinek. Szerencsére Jean Valjean már elhagyta a Vásárcsarnok csatornáját, amelynek mértani terve összevissza gabalyodott hajóárbocokra emlékeztet; de még számos nehézség várt rá, számos utcasarok - mert hiszen ezek is utcák itt lenn - meredt elébe a sötétbe kérdőjelként: először is bal kéz felől a nagy Plętriére-csatorna, mely mint valami bonyolult fejtörő játék bocsátja T és Z alakú járatait a postapalota és a gabonacsarnok kör alakú építménye alá, egész a Szajnáig, ahol Y alakban végződik; aztán jobbkézt a Cadran utca görbe folyosója, három zsákutcájával; továbbá, megint balra, a Mail elágazás, amely mindjárt az elején villaszerűen kettéválik, és zegzugos fordulókkal húzódik egészen a Louvre meg-megszakadó, minden irányban szerteágazó nagy lefolyó-barlangjáig; végül a jobboldalt a Jeűneurs utca vakon végződő csatornája, nem is szólva arról, hogy a föld alatti vándor itt-ott kisebb járatokkal is találkozott, mielőtt elért volna a körcsatornához, amely egyedül vezethette eléggé távoli, tehát biztos kijárathoz.

Ha Jean Valjeannak csak némi fogalma is lett volna mindarról, amiről itt beszélünk, csupán a fal tapintásáról hamar rájött volna, hogy nem a Saint-Denis utca alatt jár. Az ódon kockakő helyett, a csatornában is dölyfös királyi építkezés helyett, ahol a gránitsorokból rakott és kövér mészvakolattal megkötött falazat minden öle nyolcszáz frankba került, a mai olcsóságot tapinthatta volna, a takarékoskodó módszert, azt a betonalapon vízben kötő mésszel való borítást, amely méterenként mindössze kétszáz frankba kerül, egyszóval a silány anyagú polgári kőművesmunkát; de minderről semmit sem tudott.

Csak ment tovább, szorongva, de nyugodtan, semmit se látva, semmit se tudva, találomra ment, vagyis a gondviselésre bízta magát.

Hovatovább, mondjuk meg őszintén, elfogta valami borzongás. A homály, amely körülvette, elméjébe is behatolt. Rejtelmes világban járt. Félelmetes a szennycsatorna szédítő kuszáltsága. Rémes érzés a föld alatti Párizs foglyának lenni. Jean Valjeannak vaktában kellett megtalálnia, sőt kitalálnia az útját. Tudta, hogy minden lépés, amit ebben az ismeretlenségben merészel, utolsó lépése lehet. Hogy fog innen kikerülni? Talál-e kijáratot? És idejekorán talál-e? Van-e mód rá, hogy áthatoljon, keresztültörjön ezen az óriási, föld alatti kőszivacson? Mi lesz, ha valami váratlan csomóra bukkan a sötétben? Ha kibonyolíthatatlan és áthághatatlan helyzet elé kerül? Ha Marius elvérzik, és ha ő maga éhen hal? El kell-e pusztulniuk mindkettejüknek, hogy csak a csontvázuk maradjon itt az éjszakában? Nem tudta. Fölvetette magában ezeket a kérdéseket, de felelni nem tudott rájuk. Párizs belseje félelmetes mélység. Benn volt a szörnyeteg gyomrában, mint Jónás próféta.

Egyszerre meglepetés érte. Noha folyton egy irányban haladt, a legváratlanabb pillanatban észrevette, hogy már nem emelkedik az út; a csordogáló víz már nem a lába hegyét, hanem a sarkát csapkodta. A csatorna most lefelé lejtősödött. Miért? Talán hirtelen a Szajna felé közeledik? A veszély nagyobb volt, de visszafordulni még veszélyesebb. Folytatta útját.

Nem a Szajna felé haladt. Párizs jobb parti földnyerge egyik oldalon a Szajna, a másikon a Nagycsatorna felé lejt. A vízválasztó nyereg gerincvonala nagyon szeszélyes. Legmagasabb pontja, ahol a vízfolyás kétfelé oszlik, a Sainte-Avoye-csatornában, a Michelle-Conte utcán túl van, a Louvre csatornájában a körutak táján, a Montmartre-csatornában a Vásárcsarnokoknál. Jean Valjean ehhez a legmagasabb ponthoz ért. A körcsatorna felé tartott: jó úton ment. De erről mit sem tudott.

Valahányszor elágazáshoz ért, kitapogatta a szögleteket, s ha az új nyílást szűkebbnek találta annál a folyosónál, amelyen idáig jött, nem fordult be, hanem egyenesen ment tovább, mert úgy okoskodott, hogy minden szűkebb járat zsákutcába visz, és csak eltávolíthatja céljától, vagyis a kijárattól. Így szerencsésen kikerülte a négyszeres csapdát, amelyet a fentebb felsorolt négy elágazás állított neki a sötétben.

Egyszer csak észrevette, hogy kijutott Párizsnak ama része alól, amelyet a felkelés megdermesztett, ahol a barikádok megbénították a közlekedést, s most már a normális életet élő Párizs alatt van. Egyszerre mintha távoli, de folytonos mennydörgés indult volna meg a feje fölött.

A kocsik robogása volt.

Már egy félórája gyalogolt, legalábbis hozzávetőleges számítása szerint, és még eszébe sem jutott, hogy megpihenjen; csupán Mariust tartotta most a másik kezével. A sötétség sűrűbb volt körülötte, mint valaha, de ez megnyugtatta.

Egyszerre megpillantotta maga előtt saját árnyékát. Alig észrevehető, gyengén pislogó világosságban rajzolódott ki, amely lába alatt a földön, feje fölött a mennyezeten imbolygott és kétoldalt a folyosó tapadós falára is rásiklott. Meghökkenve fordult hátra.

A folyosónak azon a részén, amelyet már maga mögött hagyott, végtelennek tűnő messzeségben, a sűrű homályon át valamilyen ijesztő fénypont ragyogott, mintha őt nézné.

A rendőrség komor csillaga tűnt fel a szennycsatornában. A csillag mögött nyolc-tíz fekete, szálegyenes, rettenetes alak mosódott árnyéka imbolygott.

II
Magyarázat

Június 6-án rendőrségi razziát rendeltek el a szennycsatornában. Attól tartottak, hogy a legyőzöttek oda menekülnek, és mialatt Bugeaud tábornok a látható Párizst fésülte át, Gisquet rendőrfőnöknek föl kellett kutatnia a láthatatlan Párizst; ez a párhuzamos kettős művelet megkövetelte az államhatalom kettős stratégiáját, amelyet fent a katonaság, lent a rendőrség képviselt. Három csapat rendőr és csatornamunkás járta be Párizs föld alatti utjait, az első a jobb, a második a bal parton, a harmadik a Citében.

A rendőrök karabéllyal, vasbunkóval, karddal és tőrrel voltak felfegyverkezve.

Ami most Jean Valjean felé világított, a jobb parti őrjárat lámpája volt.

A rendőrök éppen a Cadran utca alatt húzódó görbe csatornát és ennek három zsákutcáját kutatták át. Mialatt nyeles lámpájukkal a zsákutcákat járták, Jean Valjean odaért a csatorna bejáratához, úgy találta, hogy keskenyebb a főcsatornánál, ezért nem tért be oda, hanem továbbment. A rendőrök, amikor kijöttek a Cadran-csatornából, a körcsatorna irányából lépteket véltek hallani. Jean Valjean léptei voltak. A csapatot vezető őrmester föltartotta lámpáját, s a rendőrök szemüket meresztették a sötétbe, amerről a nesz hallatszott.

Ki sem lehet mondani, mit jelentett ez a perc Jean Valjean számára.

Szerencsére ő jól látta ugyan a lámpát, de a lámpa nem láthatta őt. A lámpa a világosság volt, ő a sötétség. Nagyon messze volt a csapattól, alakja beleolvadt a hely feketeségébe. A falhoz szorult, és megállt.

Egyébként nem tudta, mi az, ami mögötte mozog. Az álmatlanság, az étlenség, a sok izgalom őt is elbágyasztotta, valamilyen látomásos állapotba került. Világosságot látott, a világosság körül árnyékokat. Mi volt ez? Nem értette.

Ahogy Jean Valjean megállt, megszűnt a léptek nesze.

A csapat emberei füleltek, de nem hallottak semmit, néztek, de nem láttak semmit. Tanácskozni kezdtek.

A montmartre-i csatorna e pontján volt akkoriban egy kis térség. Azóta eltüntették, mert a nagy zivatarok alkalmával az esővíz azon a helyen kis tóvá szokott összegyűlni. Ezen a kis téren összebújhatott a csapat.

Jean Valjean látta, hogy az árnyalakok kört formálnak, a vérebek összedugták fejüket, és sugdolóztak.

A tanácskozás eredményeképpen megállapították, hogy tévedtek, az imént nem hallottak neszt, nincs ott senki, hiábavaló fáradság, fölösleges időveszteség lenne átkutatni a körcsatornát, inkább sietni kell Saint-Merry felé, mert ha valahol, akkor azon a környéken akadhat tennivaló, néhány „bousingot”,[1097] akit le kell fülelni.

A politikai pártok időnként megfejelik ócska szidalmaikat. 1832-ben átmenetileg a bousingot szót kapták fel a már divatjamúlt jakobinus helyett, és a demagóg helyett, amely akkoriban nemigen volt használatos, de azóta kiváló szolgálatot tett.

Az őrmester parancsot adott, hogy forduljanak balra, a Szajna felé lejtő csatornán. Ha történetesen eszükbe jut, hogy két rajra oszolva két irányban induljanak el, elfogták volna Jean Valjeant. Ezen a hajszálon múlt. A rendőrfőnökség valószínűleg attól tartott, hogy összecsapásra kerülhet sor esetleg többségben levő felkelőkkel, ezért megtiltotta a csapatnak, hogy részekre szakadjon. Így aztán a csapat elindult, és otthagyta Jean Valjeant, aki az egész műveletből csak annyit látott, hogy a lámpa hirtelen eltűnt.

Indulás előtt az őrmester, hogy megnyugtassa rendőr-lelkiismeretét, elsütötte karabélyát abba az irányba, ahol Jean Valjean állt. A dörrenés úgy visszhangzott a kriptafalak közt, mintha az óriás bélcsatorna böfögött volna. Egy darab vakolat esett a pocsolyába, és Jean Valjeantól néhány lépésnyire fölfröcskölte a vizet, jelezve, hogy a golyó a feje fölött érte a boltozatot.

Egy ideig lassú, szabályos lépések hangzottak a csatornában, távolodóban egyre halkulva; a fekete alakok csoportja eltűnt, a boltozatra reszketeg fény vetett vöröses csíkot, mely előbb halványult, majd elenyészett; újra mély csend és teljes sötétség lett, a vakság és süketség lett úrrá megint a csatornában. Jean Valjean még mindig nem mert megmoccanni, sokáig állt a falhoz támaszkodva, feszülten hallgatózott, és kitágult pupillákkal figyelte a kísérteties őrjárat eltűnését.

III
Az üldözött

El kell ismerni, az akkori rendőrség a legsúlyosabb közéleti válságok közt is rendületlen kötelességtudással teljesítette őrködő és felügyelő hivatását. A zendülést nem tekintette ürügynek arra, hogy szabadjára hagyja a gonosztevőket, és elhanyagolja a társadalmat azért, mert a kormányzat veszedelemben forog. Rendkívüli készenlét esetében is pontosan és zavartalanul ellátta a rendes szolgálatot. Ha kiszámíthatatlan politikai esemény állt küszöbön, ha a forradalom súlyos felhői gyülekeztek, a rendőrt sem a felkelés, sem a barikád nem térítette el attól, hogy üldözze a tolvajt.

Ilyesmi történt június hatodikán is a Szajna jobb oldali partszegélyén, valamivel túl az Invalidusok hídján.

Ma már nincs ott töltés. A környék képe megváltozott.

Két férfi haladt ezen a töltésen, úgy tűnt fel, mintha bizonyos távolságból figyelnék egymást, s mintha az egyik kerülné a másikat. Amelyik elöl ment, távolodni igyekezett, a mögötte menő viszont azon volt, hogy megközelítse.

Olyan volt ez, mint egy távolból némán játszott sakkjátszma. Sem az egyik, sem a másik nem sietett, mindketten lassan mentek, mintha mindegyik attól félne, hogy a sietéssel gyorsabb lépésekre készteti partnerét.

Aki látja őket, azt mondhatta volna, hogy egy mohó étvágy követi kiszemelt zsákmányát anélkül, hogy szándékát elárulná. A zsákmány ravasz volt, és vigyázott magára.

Olyanféle volt köztük az arány, mint az üldözött nyest és az üldöző kutya közt. Az, aki menekülni igyekezett, vékonydongájú, sovány képű ember volt; aki nyomába szegődött, hogy elcsípje, magas termetű, kemény tekintetű és alkalmasint kemény öklű fickó.

Az első, gyöngébbnek érezvén magát, kerülte a másodikat; de mélységes haraggal kerülte; ha valaki figyeli, láthatta volna szemében a menekülés ellenséges komorságát és a félelem minden fenyegetését.

A part néptelen volt; egy lélek sem járt arrafelé; még csak egy evezős vagy kirakodó-munkás sem mutatkozott az itt-ott kikötve veszteglő bárkákban.

A két férfit csak a szemközti partról lehetett jól látni, s aki onnan figyelte volna őket, azt látta volna, hogy elöl egy kócos, rongyos, alattomos, nyugtalan alak megy, szakadozott zubbonyában dideregve, utána pedig valamilyen merev, hivatalos személy, aki állig gombolva viseli hatósági kabátját.

Az olvasó, ha közelebbről látná a két férfit, talán fölismerné őket.

Mi lehetett a célja annak, aki hátul ment?

Alkalmasint az, hogy az elöl haladót melegebb ruhába öltöztesse.

Ha egy állami ruhát viselő ember nyomon követ egy rongyost, azért teszi, hogy azt is az állammal ruháztassa fel. Csak a színben van különbség. Kék ruhát viselni tisztesség, vörös ruhát viselni kellemetlenség.

Az alvilágban is van bíbor.

Az, aki elöl ment, alighanem ilyenfajta kellemetlenségtől és ilyenfajta bíbortól igyekezett menekülni.

A másik valószínűleg azért hagyta elöl menni és azért nem fogta még el, mert azt remélte, hogy a nyomában valami jelentős találkára jut el, és egy közveszélyes csoport leleplezésével jó fogást csinál. Ezt a kényes műveletet úgy hívják, hogy „megfigyelés”.

Ezt a feltevést valószínűsíti, hogy az állig begombolkozott férfi, ahogy a partról megpillantott egy bérkocsit, amely üresen döcögött a rakparton, intett a kocsisnak; a kocsis megértette, nyilván tudta, kivel van dolga, megfordult a kocsijával, és a rakparton lépésben követte a két embert. A gyanús csavargó, aki elöl ment, nem vette észre.

A bérkocsi a Champs-Elysées fasorában haladt. A mellvéd fölött csak a kocsis felsőteste és kezében tartott ostora látszott.

A rendőröknek kiadott titkos utasítások egyik pontja így szól: „Mindig legyen a közelben szükség esetére egy bérkocsi.”

A két ember hibátlan stratégiával addig ügyeskedett, amíg el nem jutottak a rakpartról a vízhez vezető rámpához, mely arra szolgált, hogy a Passy felől érkező kocsisok lehajthassanak a folyóhoz, megitatni a lovaikat. Ezt a rámpát azóta lebontották, a szimmetria kedvéért; a lovak dögöljenek szomjan, fő, hogy a szem tetszetős látványban gyönyörködhessék.

Valószínű volt, hogy a zubbonyos ember ezen a rámpán fölhaladva a Champs-Élysées-n akart elmenekülni, ahol sűrűn álltak a fák; viszont sok rendőr is járt arrafelé, úgyhogy üldözője könnyen kaphatott karhatalmat.

A partnak ettől a helyétől nem messze állt az I. Ferencről elnevezett ház,[1098] amelyet 1824-ben Brack ezredes Moret-ból Párizsba hozatott. A ház közelében rendőrállomás volt.

Az üldözött ember, üldözőjének nagy meglepetésére, nem ment föl a lóitató rámpára. Folytatta útját a vízparton.

Helyzete szemlátomást válságossá lett.

Mit csinálhat, hacsak be nem ugrik a Szajnába?

A vízpartról nem mehet föl a rakpartra; se rámpát, se lépcsőt nem talál többé; és már egész közel a hely, a Szajna könyökhajlása a Jena hídnál, ahol az egyre keskenyedő partszegély vékony nyelvben végződik, és eltűnik a folyóban. Itt elkerülhetetlenül elrekeszti útját jobbról a meredek fal, balról és szemközt a folyó, hátulról pedig a hivatalos hatalom.

Igaz, hogy a partszegély végét valamilyen lebontásból ott maradt hat-hét láb magas törmelékhalom fedezte a szem elől. De remélheti-e az üldözött, hogy elrejtőzhet a halom mögött, amelyet üldözője egyszerűen megkerülhet? Gyerekes próbálkozás lenne. Bizonyára nem is gondol rá. A tolvajok ennél sokkal agyafúrtabbak.

A törmelékhalom, mint valami kiemelkedő hegyfok, egészen a rakpart faláig húzódott.

Az üldözött, ahogy ehhez a kis dombhoz ért, megkerülte, úgyhogy eltűnt az üldöző szeme elől.

Emez most nem látta a másikat, de az sem láthatta őt. Az üldöző kihasználta az alkalmat, fölhagyott a színleléssel, és sietve nekieredt. Néhány pillanat múlva odaért a halomhoz, és megkerülte. Elámulva torpant meg. Az ember, akit hajszolt, már nem volt ott.

A zubbonyos embernek nyoma veszett.

A partszegély a törmelékhalmon túl csak vagy harminclépésnyire folytatódott, aztán a rakpart falát csapdosó víz alá merült.

A menekülő nem ugorhatott a Szajnába, de föl sem kapaszkodhatott a kőfalon úgy, hogy üldözője ne látta volna. Hová lett hát?

A kabátos ember a partszegély végéig ment, ott egy pillanatig ökölbe szorított kézzel elgondolkozva megállt, és fürkészve nézett szét. Egyszerre a homlokára csapott. Azon a helyen, ahol a föld a vízzel találkozott, széles és hosszú ívelt vasrácsot vett észre, mely vaskos zárral és három tömör sarkvassal volt fölszerelve. A rakpart tövébe vágott rácsos ajtó a folyosóra is, a partszegélyre is nyílt. Feketés patak folyt ki alóla. A patak a Szajnába ömlött.

A rozsdás, vastag vasrudak mögött boltozatos, sötét folyosóféle látszott.

Emberünk keresztbe fonta karját, és megrökönyödve nézte a rácsot.

Attól, hogy nézte, még nem tárult fel, megpróbálta hát kinyitni; hiába rángatta, a rács nem engedett. Az imént valószínűleg kinyílt, noha semmi nesz nem hallatszott, ami ilyen rozsdás rácsnál igen különös; de biztos, hogy most megint zárva volt. Nyilvánvaló, hogy annak, aki kinyitotta, nem álkulcsa, hanem rendes kulcsa volt hozzá.

Ezt rögtön átlátta a férfi, s miután hasztalan próbálta kifeszíteni a rácsot, erre a fölháborodott kiáltásra fakadt:

- Hallatlan! Hatósági kulcsa van.

Aztán nyomban lecsendesedett, és egész gondolatvilágát kifejezésére juttatta ennek a szinte gúnyosan hangsúlyozott egytagú szónak többszöri ismétlésével:

- Lám! lám! lám! lám!

Azzal, talán mert tudj’ isten, mit remélt, talán azt, hogy az ember megint előbújik, s esetleg mások is jönnek utána, a kopó türelmes dühével lesbe állt a törmelékhalom mögött.

A bérkocsi, mely a kabátos ember mozgásához alkalmazkodott, megállt fölötte a mellvéd mellett. A kocsis úgy sejtette, hogy hosszabb pihenőt tarthat, ezért lovai orrára ráhúzta az alul nedves abrakos tarisznyát, amelyet jól ismernek a párizsiak, mert a kormányok, mellesleg mondva, néha nekik is a nyakukba akasztják. A Jena híd gyér járókelői elhaladtukban visszafordultak, hogy egy pillantást vessenek a tájkép két mozdulatlan alakjára, a partszegélyen kuporgó emberre és a rakparton ácsorgó bérkocsira.

IV
Aki a maga keresztjét hordozza

Jean Valjean újra elindult, és most már megállás nélkül gyalogolt.

A gyaloglás egyre fáradságosabb lett. Ezeknek a csatornaboltozatoknak a magassága változó; az átlagos magasság körülbelül öt láb öt hüvelyk, vagyis egy ember termetéhez szabott. Jean Valjean kénytelen volt meggörnyedni, hogy Marius ne ütődjék a boltozatba; minden pillanatban hol lehajolt, hol fölegyenesedett, és közben folyton tapogatta a falat. A nedves falakon a keze, a nyirkos padlón a lába nehezen talált támasztékot. A város undok ganéjában botorkált. A nagy távolságban következő szelelőlyukakon át oly fakón szűrődött be a világosság, hogy a napsütés holdvilágnak tetszett. Máshol meg csupa köd, bűz, vaksötét feketeség. Jean Valjean éhes és szomjas volt; főként szomjas; és olyan helyen járt, ahol, akárcsak a tengeren, bőven van víz, csak épp inni nem lehet. Tudjuk, hogy rendkívüli ereje volt, amelyet, mivel tiszta és józan életet élt, a kor kevéssé csökkentett, de most mégis kezdett kimerülni. Fáradtságot érzett, és ereje fogytával egyre nehezebben vitte terhét. Marius talán már holtan, az élettelen test súlyával nehezedett rá. Jean Valjean úgy igyekezett tartani vállán, hogy Marius melle ne szoruljon össze, és lehetőleg szabadon vehessen lélegzetet. Lábai közt patkányok surranását érezte. Az egyik úgy megriadt, hogy beleharapott. A csatorna nyílásain át olykor friss levegő csapta meg, ettől kissé felüdült.

Délután három óra lehetett, amikor elért a körcsatornához.

Eleinte meglepte a hirtelen tágasság. Egyszerre olyan folyosóba jutott, amelyben két kinyújtott kezével nem érte el a falakat, és feje nem érintette a boltozatot. A Nagycsatorna ugyanis nyolc láb széles és hét láb magas.

Ott, ahol a Montmartre-csatorna a Nagycsatornába torkollik, két másik föld alatti folyosó is elágazik, a Provence utcai és az Abattoir utcai folyosó. Jean Valjeannál kevésbé éles eszű ember habozott volna, hogy a négy út közül melyikre térjen. Ő a legszélesebbet, vagyis a körcsatornát választotta. De megint fölmerült a kérdés: lefelé vagy fölfelé? Úgy gondolta, a helyzet nem tűr halasztást, s most már vállalnia kell a kockázatot, hogy eljut a Szajnához. Más szóval lefelé kell mennie. Balra fordult.

Jól tette. Mert tévedés volna azt hinni, hogy a körcsatornának két nyílása van, az egyik Bercy, a másik Passy felé, s mint a neve mutatja, a föld alatt körülfogja a jobb parti Párizst. A Nagycsatorna, mely mint emlékezhetünk rá, voltaképpen az egykori Ménilmontant patak, ha fölfelé halad benne az ember, zsákutcában végződik, vagyis régi helyén, ahonnét valaha eredt, a Ménilmontant-domb alján. Nem közlekedik közvetlenül azzal az elágazással, amely a Popincourt városrésztől kezdve összegyűjti Párizs szennyvizét, és az egykori Louviers-sziget fölött az Amelot-csatornán át ömlik a Szajnába. Ezt az elágazást, amely kiegészíti a gyűjtőcsatornát, ettől a Ménilmontant utca alatt egy vízválasztó földtömeg határolja el. Ha Jean Valjean fölfelé haladt volna a folyosón, rengeteg fáradság után kimerülve egy kőfalhoz ért volna a sötétségben. Veszve lett volna.

Persze vissza is fordulhatott volna kis darabon, s ha akkor bekanyarodik a Filles-du-Calvaire utca folyosójába - ha ugyan nem téved el a Boucherat téri föld alatti útvesztőben, hanem a Szent Lajos-csatornát, majd bal felé a Szent Egyed-csatornát választja, aztán jobbra fordulva kikerüli a Szent Sebestyén folyosót -, elérhette volna az Amelot-csatornát, innen pedig, ha nem vetődik a Bastille alatti F alakú kanyarulatba, kilyukadhatott volna az Arsenal mellett a Szajnánál. De ehhez alaposan ismernie kellett volna az óriási tömkeleg valamennyi elágazását és tekervényét. Márpedig, ismételten hangsúlyozzuk, egyáltalán nem volt ismerős a borzalmas hálózatban, amelyben tévelygett; és ha megkérdezik tőle, hol van, azt válaszolta volna: az éjszakában.

Az ösztöne jó kalauz volt. Lefelé menni, csakugyan ez az egyetlen mód a menekülésre.

Elhagyta már jobboldalt a Laffitte és a Saint-Georges utcák alá karomszerűen nyúló két folyosót és a Chausséd’Antin alatt kettéágazó hosszú járatot. Kevéssel túljutva azon a mellékjáraton, amely a Madeleine-csatorna nyílása lehetett, megállt. Nagyon fáradt volt. Egy meglehetősen tág szelelőlyuk, alkalmasint az Anjou utcai, majdnem teljes világosságot bocsátott be. Jean Valjean oly gyöngéden, ahogyan testvér bánik sebesült testvérével, letette Mariust a csatorna fal melletti párkányára. Marius véres arca a szelelőlyuk világításában úgy fehérlett, mint egy sírba tett holttesté. Lehunyt szemmel feküdt, halántékához tapadó haja olyan volt, mint valami ecset, amelyre rászáradt a vörös festék, két keze halottmereven lógott le, tagjai kihűltek, szája sarkában alvadt vér sötétlett. Nyakkendője csokrára vércsomó gyűlt; inge nyitott sebekbe ért, a kabát posztója az eleven hús szétnyílt hasadékait horzsolta. Jean Valjean ujja hegyével félretolta Marius ruháit, és megtapintotta a mellét; érezte, hogy a szíve még ver. Saját ingét széthasogatta; amennyire tudta, bekötözte a sebeket, és elállította a vérzést, aztán a félhomályban a még mindig eszméletlen, alig lélegző Marius fölé hajolt, és kimondhatatlan gyűlölettel nézte.

Amikor kibontotta Marius ruháit, a sebesült zsebében két dolgot talált, egy darab tegnapról maradt kenyeret és egy levéltárcát. A kenyeret megette, a tárcát kinyitotta. Az első lapon megtalálta Marius néhány sornyi írását. Emlékszünk a tartalmára:

„Nevem Marius Pontmercy. Holttestemet vigyék nagyapámhoz, Gillenormand úrhoz, Filles-du-Calvaire utca 6., Marais kerület.”

Jean Valjean a szelelőlyuk világosságánál elolvasta ezeket a sorokat, egy pillanatig magába mélyedt, és halkan elismételte: Filles-du-Calvaire utca 6, Gillenormand úr. A tárcát visszatette Marius zsebébe. Attól, hogy evett, visszatért az ereje; megint hátára vette Mariust, fejét vigyázva a jobb vállára fektette, és továbbindult lefelé a csatornában.

A Nagycsatorna, amely a Ménilmontant-völgy lejtését követi, körülbelül két mérföld hosszú. Nagy része ki van kövezve.

Párizs utcaneveinek fáklyája, amelyet az olvasó számára meggyújtottunk, hogy követhesse Jean Valjean útirányát, őneki nem világított. Semmi sem jelezte, hogy a város melyik részében jár, azt sem, hogy mekkora utat tett meg. Időnként egy-egy szelelőlyuk alatt ment el, ezeken egyre halványabban szűrődött be a világosság, csak ebből sejtette, hogy a kövezetét már nem éri napsütés, eszerint nemsokára este lesz; azonkívül feje fölött az eddig állandó kocsirobogás lassanként meg-megszakadt, majd csaknem teljesen elhallgatott, amiből azt következtette, hogy már kijutott Párizs középpontjából, és valamely elhagyott környék, a külső körutak vagy a legtávolabbi rakpartok felé közeledik. Ahol kevesebb a ház és ritkulnak az utcák, a csatornának is kevesebb a szelelőlyuka. A sötétség mind sűrűbb lett Jean Valjean körül. De ő azért csak ment tovább, tapogatózva a sötétségben.

Ez a sötétség egyszerre félelmetessé vált.

V
Csalárd a homok, akárcsak a nő

Érezte, hogy vízbe lépett, és már nem kövezeten, hanem iszapban tapos.

Bretagne vagy Skócia egyes partvidékein néha megesik, hogy egy vándor vagy halász apály idején a tengertől jó távol gyalogol az ösvényen, s egyszerre észreveszi, hogy néhány perce fáradságosabban lép. A talaj olyan a lába alatt, mint a szurok; cipőtalpa beleragad; nem homok már, hanem enyv. A fövény teljesen száraz, de a lábnyom minden lépés után vízzel telik meg. A szem egyébként nem vesz észre változást; a rengeteg part egyenletes és nyugodt, a homok mindenütt egyformának látszik, a szilárd talaj a nem szilárdtól semmiben sem különbözik. Kis tengeri sáskák virgonc serege itt is, ott is szökdécselve nyüzsög a gyalogló lába alatt. Az ember folytatja útját, megy előre, bízik a talajban, igyekszik a parthoz közeledni. Nem nyugtalan. Miért is lenne? Csak olyasmit érez, mintha lába minden lépéssel nehezedne. Egyszerre besüpped. Besüpped két-három hüvelyknyire. Nyilvánvaló, hogy nem jó úton jár; megáll, hogy tájékozódjék. Hirtelen lenéz a lábára. A lába eltűnt. Homok borítja. Kihúzza a fövényből, visszafelé akar menni, megfordul; még mélyebbre süpped. A homok bokájáig ér; kirántja, balra ugrik, a homok lábikráját is ellepi; jobbra ugrik, most már térdig süpped a homokban.

Kimondhatatlan rémülettel eszmél rá, hogy futóhomokba tévedt, s alatta az a rettenetes valami, amiben az ember éppúgy nem tud járni, mint a hal úszni. Ami terhe van, eldobja, könnyít magán, mint a süllyedő hajó; késő, a homok már térdén felül ér.

Segítségért kiált, kalappal vagy kendővel integet, a fövény egyre jobban magába nyeli; ha a partszegély elhagyatott, ha a szilárd talaj nagyon messze van, ha a homokzátonynak túlságosan rossz a híre, ha nincs hős a közelben, akkor vége, elsüllyedésre van ítélve. Az a borzalmas, hosszan tartó, végzetszerű, könyörtelen eltemetés vár rá, amelyet sem föltartóztatni, sem siettetni nem lehet, amely órákig tart, végevárhatatlanul, amely álltó helyében, épen, egészségesen ragadja meg az embert, lábánál húzza lefelé, hiába minden erőlködés, minden kiáltozás, egyre lejjebb húzza, minden ellenállást kétszeres szorítással torol meg, és lassan levonja az embert a földbe, engedve, hogy egész idő alatt nézze a láthatárt, a fákat, a zöldellő réteket, a falvak kéményfüstjét a síkon, hajók vitorláit a tengeren, a röpködő, csicsergő madarakat, a napot, az eget. Az elsüllyedés sírbolt, mely mint valami áradat tör fel az élő felé. Minden pillanat kérlelhetetlen temető. A szerencsétlen áldozat próbál leülni, lefeküdni, kúszni; minden mozdulata lejjebb süllyeszti; ha föláll, besüpped; úgy érzi, elmerül, megfullad; ordít, esdekel, könyörög az égnek, kétségbeesetten tördeli a kezét. Már hasig van a homokban; a homok eléri a mellét, már csak a válla látszik ki. Két kézzel kapálózik, fogcsikorgatva nyöszörög, körmeit vájja a homokba, hogy fönntartsa magát, könyökére támaszkodva igyekszik kiszabadulni a porhanyó talajból, kétségbeesetten zokog; a fövény egyre magasabb körülötte. Már eléri a vállát, a nyakát; most már csak az arca látszik. A száj kiált, a homok betömi; csend. A szem még néz, a homok ráülepszik; éjszaka. Aztán a homlok is eltűnik, néhány hajszál lebeg a fövény fölött; egy kéz kinyúlik a homokból, ide-oda mozog, aztán eltűnik az is. Egy ember volt - nincs.

Néha a lovas lovastul süllyed el; máskor a kocsis kocsijával együtt; ott szunnyadnak mind a homokban. Hajótörés szárazon. Emberfullasztó föld. A talaj, melybe tengervíz szivárgott, csapdává válik. Kitárul mint síkság, és mint hullám nyílik szét. Ilyen csalárd az örvény.

Ez a szörnyű kaland, mely bizonyos tengerpartokon mindig lehetséges, harminc évvel ezelőtt a párizsi szennycsatornában is lehetséges volt.

Az 1833-ban elkezdett nagy munkálatok előtt Párizs föld alatti útjain gyakori volt a beomlás.

Egyes különösen laza talajú helyeken a víz a csatorna alá szivárgott; a régi csatornákban, amelyek ki voltak kövezve, s az újakban, ahol a betonrétegre vízben kötő meszet öntöttek, a padozat, nem lévén támasztéka, megroskadt. Az ilyen roskadás repedést jelent; a repedés beomlást. A csatorna feneke bizonyos hosszúságban beomlott. A sártengerben támadó hézagnak szaknyelven talajsüppedés a neve. Mi a talajsüppedés? A tengerpart fövénye, melyre hirtelen a föld alatt bukkan az ember; mintha a Saint-Michel hegy[1099] homokja került volna a csatornába. A talaj beomlása hasonló a jégolvadáshoz; minden részecskéje puha környezetben lebeg. Nem föld ez, de nem is víz. Néha igen mély réteget alkot. Rettentő sors vár arra, aki ilyen helyre téved. Ha több a víz, hirtelen halál, megfulladás; ha több a föld, lassú halál, elsüllyedés.

El tudja valaki képzelni ezt a halált? Ha a tenger fövényében rémes az elsüllyedés, hát még a kloákában! Szabad levegő, napfény, tiszta láthatár, hatalmas zsibongás, az élet esőjét hullató felhők, a távolban látszó vitorlák, a minden alakban kecsegtető remény helyett, az esetleg arra járók utolsó percig lehetséges segítsége helyett némaság, vakság, fekete boltozat, kész sírbolt, sárba fulladás egy tetőzet alatt! Lassú elfojtódás a szennyözönben, kőodú, amelyben a fullasztó rém kinyújtja karmait az iszapból, és torkon ragadja áldozatát; halálhörgésbe vegyülő bűz; fövény helyett ganéj, szélvihar helyett kénhidrogén, óceán helyett rondaság! A fuldokló segítségért kiált, fogát csikorgatja, vonaglik, küszködik, haláltusát vív, és fölötte a rengeteg város minderről semmit sem tud!

Kimondhatatlan borzalom így meghalni! A halál néha valamilyen félelmetes méltósággal ellensúlyozza kegyetlenségét. Máglyán, hajótörésben az ember megőrizheti lelki nagyságát, lángok vagy tajtékozó hullámok közt egyaránt lehet fenséges a magatartása; az elmúlásban megdicsőülhet. Itt azonban nem. Itt a halál tisztátalan. Az utolsó leheletig megalázó. A végső látomások undorítók. A sár egyértelmű a szégyennel. Aljas, ocsmány, gyalázatos. Hagyján, ha valaki egy hordó malváziaborba fullad, mint Clarence;[1100] de pöcegödörbe fulladni, úgy, mint d’Escoubleau, borzalom. Förtelmes végvonaglás: haláltusa közben mocsokban evickélni. A sötétség kész pokol, az iszap rút mocsár, s a haldokló nem tudja, kísértet lesz-e belőle vagy varangyos béka.

Mindenütt másutt gyászos a sír; itt undorító.

A talajsüppedés mélysége, szélessége és hosszúsága aszerint változott, hogy jó vagy rossz minőségű volt-e az alsó földréteg. Néha három-négy, máskor nyolc-tíz láb mélyre süppedt; volt úgy, hogy egyáltalán nem ért feneket. Néhol majdnem szilárd volt az iszap, másutt majdnem folyékony. A Lumiére utca alatti mocsárban egy napig is eltarthatott volna, amíg egy ember elsüllyed, míg a Philippeaux utca pocsolyája elnyelte volna öt perc alatt. Sok függ attól is, hogy milyen sűrű a sár. Egy gyermek megmenekülhet ott, ahol egy férfi elvész. A menekülés első szabálya, hogy az ember ledob magáról minden terhet. Elhajítja a szerszámos tarisznyát, puttonyt vagy ládát, ezzel kezdte minden csatornamunkás, ha érezte, hogy inog alatta a talaj.

A süppedésnek különféle okai lehettek: a talaj porhanyóssága; valamely még mélyebben történt földomlás; a heves nyári záporok; az állandó téli nedvesség; a huzamos esőzés. Néha a márgás vagy homokos talajon épült közeli házak súlya megingatta vagy begörbítette a föld alatti boltozatokat, volt úgy, hogy a csatorna padozata megrepedt a roppant teher alatt. Így tömte el a Panthéon egy évszázaddal ezelőtt a Sainte-Geneviéve-domb sok pincéjét. Megesett, hogy mikor a csatorna beszakadt a házak súlya alatt, az utca kövezetén cikcakkos repedések támadtak, ez a hasadás a sérült csatorna egész hosszán végigkígyózott, így a baj látható volt, és nyomban orvosolni lehetett. De gyakran megtörtént az is, hogy a belső pusztulást semmiféle külső rongálódás nem árulta el. Ilyenkor jaj volt a csatornatisztítóknak; ha kellő óvatosság nélkül léptek a csatornába, könnyen odaveszhettek. A régi följegyzések több föld alatti munkásról adnak hírt, aki így pusztult el. Említik többek közt Blaise Poutrain nevű csatornatisztítót, aki a Caréme-Prenant utcai beomlásnál fulladt a csatornába; ennek fivére volt Nicolas Poutrain, az Aprószentek temető utolsó sírásója, mielőtt 1785-ben ezt a temetőt megszüntették.

Megemlékeznek a följegyzések a fiatal, szép d’Escoubleau őrgrófról is, akiről már beszéltünk. Egyik hőse volt Lérida[1101] ostromának, ahol a harcolók selyemharisnyásan, zeneszóval indultak rohamra. D’Escoubleau, mikor egy éjjel ott érték unokahúgánál, Sourdis herceg feleségénél, a hercegi férj bosszúja elől a Beautrellis-csatornába menekült, és ott a kátyúba fulladt. A hercegasszony, amikor a halálesetről értesült, üvegcséjét kérte, és az illatos só szagolgatása közben elfelejtett sírni. Nincs szerelem, amely ilyen esetben megállja a próbát; a kloáka lehelete kioltja a szív lángját. Herónak nem akarózik megmosni Leander holttestét.[1102] Thisbé befogja orrát a halott Pyramus előtt,[1103] és azt mondja: pfuj!

VI
A beomlás

Jean Valjean egy ilyen beomlásba került.

Gyakran történt akkoriban beszakadás a Champs-Élysées alatt, ahol a talaj kevésbé kedvezett a vízszabályozó munkálatoknak, és rendkívüli lazaságával nem adott elég biztonságot a föld alatti építkezéshez. Ezen a részen a talaj lazább még a Szent György városrész homokjánál is, amelyet csak betonfeltöltéssel lehetett megkötni, és lazább a Martyrs negyed gazzal fertőzött agyagos rétegeinél, amelyek oly nedvesek, hogy a Martyrs-csatorna alatt csak öntöttvas cső segítségével lehetett átjárót létesíteni. Amikor 1836-ban átépítés végett fölszedték a Saint-Honoré külváros régi, kőből rakott csatornáját, ahol most Jean Valjeant látjuk vergődni, a mozgó homok, mely a Champs-Élysées alatt egész a Szajnáig terjed, olyan akadályt támasztott, hogy az új csatorna építése kis híján fél évig tartott, nagy bosszúságára a parton lakóknak, kivált azoknak, akiknek palotájuk volt, és fogatot tartottak. A munka nemcsak nehéz, hanem veszélyes is volt. Igaz, hogy négy és fél hónapon át esett az eső, és a Szajna háromszor kiáradt.

A beomlást, amelybe Jean Valjean belejutott, az előző napi eső okozta. Az első homokréteg nem adott elég támasztékot, ezért a csatorna fenekén horpadás keletkezett, s ebben meggyűlt az esővíz. A víz beszivárgását nyomon követte a beomlás. A fölszaggatott csatornafenék az iszapba süllyedt. Hogy milyen hosszúságban, nem tudni. Itt még sűrűbb volt a sötétség, mint egyebütt. Sárverem volt az éjszaka barlangjában.

Jean Valjean érezte, hogy lába alól eltűnik a kövezet. Sárban gázolt. Fent víz volt, lent iszap. Át kellett lábalnia rajta. Vissza nem fordulhatott. Vállán a haldokló Marius, ő maga kimerülőben. Különben is hová térne vissza? Ment hát előre. Egyébként az első lépéseknél a kátyú nem látszott valami mélynek. De ahogy továbbhaladt, egyre mélyebbre süllyedt a lába. Az iszap hamarosan a lábikrájáig, a víz térden felül ért. Csak ment tovább, két karjával, amennyire lehetett, a víz fölött tartva Mariust. Az iszap most már a térdhajlásáig, a víz a derekáig ért. Visszamenni nem lehetett. Mindjobban lesüllyedt. Az iszap elég sűrű volt egy ember súlyához, de kettőt nyilván nem bírt el. Marius és Jean Valjean külön-külön átlábalhatott volna rajta. Jean Valjean csak ment tovább, vitte a haldoklót, aki talán már halott volt.

A víz a hónaljáig ért; érezte, hogy elmerül, alig bírt mozogni a sárban. A sár sűrűsége, ami fönntartotta, akadály is volt. Feje fölött tartotta Mariust, és hallatlan erőfeszítéssel törtetett előre; de egyre lejjebb süllyedt. Már csak a feje és Mariust tartó két karja állt ki a vízből. A vízözönt ábrázoló régi képeken látni egy-egy anyát, aki így menekül gyermekével.

Még mélyebbre süppedt, hátraszegte fejét, hogy a víz ne folyjon a szájába, és lélegezni tudjon; ha valaki látja őt a sötétben, azt hihette volna, hogy egy álarc úszik a homályban; elmosódva látta maga fölött Marius lelógó fejét és halotthalvány arcát; kétségbeesett erőlködéssel előrenyújtotta lábát; a lába valami szilárd felületet, támasztópontot ért. Éppen ideje volt.

Fölegyenesedett, nekirugaszkodott, és szinte dühösen vetette meg a lábát ezen a támasztóponton. Mintha első foka lett volna annak a lépcsőnek, mely visszavezeti az életbe.

A végveszély pillanatában megtalált támasztópont volt a kezdete a behorpadt, de meg nem szakadt, hanem a víz alatt is egy darabban maradt csatornafenék emelkedő részének. A jól rakott kövezetnek, akárcsak a pallódeszkának, megvan ez a szilárdsága. A fenék részben elmerült, de szilárd darabja valóságos följáró volt, aki erre a följáróra rálépett, meg volt mentve. Jean Valjean elindult rajta, és eljutott a beomlás túlsó végére.

Ahogy kiért a vízből, megbotlott egy kőben, és térdre esett. Úgy találta, jól van így, úgy maradt kis ideig, lélekben valami imát rebegett.

Aztán fölállt. Reszketett, fázott, piszkos volt, meggörnyedt a haldokló súlya alatt, csurgott róla az iszap, de lelke megtelt világossággal.

VII
Az ember néha akkor jut zátonyra,
amikor azt hiszi, révbe ért

Újból elindult.

Az életét nem vesztette el a beomlásban, de úgy látszott, az erejét otthagyta. A végső erőfeszítés kimerítette. Olyan fáradt volt most, hogy minden három-négy lépés után pihennie kellett, s a falhoz támaszkodott. Egy ízben le is kellett ülnie a párkányra, hogy Mariust a másik vállára vegye, s azt hitte, föl sem tud állni többé. De ha az ereje kifogyott is, az energiája nem hagyta cserben. Fölállt.

Kétségbeesetten, majdnem sietve haladt tovább, vagy száz lépést tett így, lehajtott fejjel, szinte nem is lélegezve, amikor egyszerre falba ütközött. A csatorna egyik hajlásához ért el, s mert a fordulónál nem emelte fel a fejét, nekiment a falnak. Fölvetette szemét, s a föld alatti járat végén, messze, nagyon messze világosságot pillantott meg. Ezúttal nem ijesztő világosság volt, hanem biztató, fehérlő fény. Napvilág.

Jean Valjean a csatorna kijáratát látta meg.

Egy elkárhozott lélek, ha a pokol tüzében perzselődve egyszerre észrevenné, merre a szabadulás a gyehennából, az érezhetné azt, amit Jean Valjean érzett. Elégett szárnyainak csonkjával eszeveszetten repülne a ragyogó kapuhoz. Jean Valjean már nem érzett fáradtságot, Marius súlyát sem érezte, térdinai megint acélosak lettek, inkább futott, semmint lépett. Mennél közelebb ért a kijárathoz, annál határozottabban rajzolódott ki előtte. Félkör ívű nyílás volt, nem olyan magas, mint a fokról fokra alacsonyodó boltozat, és nem olyan széles, mint a folyosó, amely a boltozat csökkenő magasságának arányában egyre szűkebb lett. Az alagút úgy végződött, mint egy tölcsér belseje; ez a hibás szűkítés a fegyházak kiskapujának alakját utánozta; börtönben van értelme ennek a rendszernek, de a szennycsatornánál értelmetlen, egyébként azóta már meg is változtatták.

Jean Valjean odaért a kijárathoz.

Ott megállt.

Valójában kijárat volt, de kimenni nem lehetett rajta.

Az ívelt nyílást erős vasrács zárta el. A rácsajtó minden jel szerint ritkán fordult el rozsdás sarkvasain; a kőkerethez súlyos zár rögzítette, amely vörösen a rozsdától olyan volt, mint egy nagy tégla. Lehetett látni a kulcslyukat, és a zár vastag nyelve mélyen ült a vas foglalatában. Láthatóan kétszer fordították rá. Afféle tömlöczár volt, amilyent a régi Párizsban sűrűn alkalmaztak.

A rostélyon túl a szabad levegő, a folyó, a napvilág, a partszegély, amely, ha keskeny is, arra elegendő, hogy el lehessen menni rajta, távolabb a rakpartok, Párizs, a nagy rengeteg, amelyben oly könnyű elrejtőzni, a széles láthatár, a szabadság. Jobbra a Jena híd, balra az Invalidus híd; a környék alkalmas lett volna az éj beálltával a szökésre. A partszegély, szemközt a Gros-Caillouval, egyike volt Párizs legelhagyatottabb pontjainak. A legyek ki-be röpködtek a vasrács közein.

Fél kilenc lehetett. Sötétedett.

Jean Valjean a csatorna fala mellé, a csatornafenék száraz részére fektette Mariust, aztán odalépett a rácshoz, és két kézzel hatalmasan megrázta a vasrudakat; semmi eredmény. A rács meg sem mozdult. Jean Valjean egyik rudat a másik után ragadta meg, azt remélte, hogy egyet, amelyik talán kevésbé szilárd, kiránthat a helyéből, és feszítővasnak használhat az ajtó kiemelésére vagy a zár feltörésére. Egyik rúd sem engedett. A tigris fogai sem ülnek szilárdabban az üregükben. Feszítővas nélkül pedig nem boldogul. Nem küzdheti le az akadályt. Nincs rá mód, hogy kinyithassa az ajtót.

Vége hát mindennek? Mit tegyen? Mire határozza el magát? Hogy visszaforduljon, hogy újrakezdje a már egyszer megtett, rettenetes utat, ahhoz nem volt ereje. Különben is, hogyan keljen át megint a beomláson, amelyből csak a csoda mentette meg? És a beomlás mögött nincs-e ott a cirkáló rendőrcsapat, amelyet másodízben biztos, hogy nem kerülhetne el? Aztán meg hová menjen? Melyik iránynak vágjon neki? Ha a lejtőt követi, nem ér célhoz. Ha eljut egy másik kijárathoz, az is el lesz torlaszolva vagy zárva. Kétségtelen, hogy valamennyi kijáratot így vagy úgy lezárták. Az a rács, amelyen át lejött, véletlenül kimozdult a helyéből, de bizonyos, hogy a csatorna valamennyi többi nyílása el van zárva. Szökésével csak azt érte el, hogy börtönbe menekült.

Vége. Mindaz, amit tett, hiábavaló volt. Ember tervez, Isten végez.

Mindketten a halál sötét és mérhetetlen hálójának foglyai, és Jean Valjean érezte, hogy a homályban rezgő fekete szálakon ott futkos a szörnyűséges pók.

Hátat fordított a rácsnak, inkább leroskadt, mint leült a még mindig mozdulatlan Marius mellé, és két térde közé horgasztotta fejét. Nincs menekvés. A szorongás utolsó cseppjeit is ki kellett innia.

Kire gondolt ebben a mély lesújtottságban?

Nem magára és nem Mariusra. Cosette-re gondolt.

VIII
A letépett kabátszárny

A megsemmisülés közepette egy kéz nehezedett vállára, és egy halk hang szólította meg:

- Felezzünk!

Valaki ebben a sötétségben? Semmi sem hasonlít úgy az álomhoz, mint a kétségbeesés. Jean Valjean azt hitte, álmodik. Nem hallott lépéseket. Lehetséges? Felnézett.

Egy ember állt előtte.

Az ember zubbonyt viselt; mezítláb volt, cipőit bal kezében tartotta; nyilván azért vetette le, hogy Jean Valjean ne hallja meg a közeledését.

Jean Valjean egy pillanatig sem volt kétségben. Bármily váratlan volt is a találkozás, ráismert az előtte álló emberre. Thénardier volt.

Noha úgyszólván álomból riadt fel, Jean Valjean, szokva lévén a meglepő, váratlan támadásokhoz, amelyeket gyorsan kell elhárítani, rögtön visszanyerte lélekjelenlétét. Különben is, a helyzete már nem fordulhatott rosszabbra; van a nyomorúságnak bizonyos mértéke, amely már nem fokozható, és még Thénardier ottléte sem növelhette ennek az éjszakának sötétségét.

Egy pillanatnyi várakozás következett.

Thénardier mintegy ellenzőül homlokához emelte jobb kezét, aztán összevont szemöldökkel hunyorgott, ami az ajka könnyed csucsorításával együtt jellegzetes arcjátéka annak, aki föl akar ismerni valakit. Thénardier-nak ez most nem sikerült. Jean Valjean, mint mondottuk, háttal volt a világosságnak, amellett annyira elváltozott, úgy ellepte a sár és a vér, hogy fényes délben sem lehetett volna fölismerni. Ellenben Thénardier, akinek az arcát érte a rácson át halványan beszüremlő fakó pincevilágosság, közkeletű képes kifejezéssel élve, tüstént szemébe szökött Jean Valjeannak. Helyzetük eltérő volta Jean Valjeannak némi előnyt biztosított abban a titokzatos párviadalban, amely a két helyzet és a két ember közt most elkezdődött. Jean Valjean elleplezve csapott össze a leleplezett Thénardier-val.

Jean Valjean rögtön észrevette, hogy Thénardier nem ismerte föl.

Egy pillanatig úgy néztek farkasszemet a félhomályban, mintha méregetnék egymást. Thénardier törte meg a csendet:

- Hogy akarsz innen kijutni?

Jean Valjean nem válaszolt.

Thénardier folytatta:

- Az ajtót álkulccsal nem lehet kinyitni. Márpedig innen ki kell jutnod valahogyan.

- Igaz - felelte Jean Valjean.

- Akkor hát felezzünk.

- Hogy érted ezt?

- Te megölted ezt az embert, helyes. Nekem pedig van kulcsom.

Mariusra mutatott, és folytatta:

- Nem ismerlek, de segítek neked. Biztosan jó barát vagy.

Jean Valjean kezdte érteni. Thénardier gyilkosnak nézi.

Thénardier újra megszólalt:

- Ide hallgass, cimbora. Amikor megölted ezt az embert, bizonyára megnézted, mi van a zsebében. Add nekem a felét. Én kinyitom az ajtót.

Rongyos zubbonya alól félig kihúzott egy nagy kulcsot, és hozzátette:

- Akarod látni a mennyország kulcsát? Itt van.

Jean Valjean „ámultában úgy elbutult” - az öreg Corneille szava[1104] ez -, hogy kételkedett, vajon jól lát-e. A gondviselés állt előtte ebben az ijesztő alakban, a jó angyal Thénardier testét öltve magára toppant elő a földből.

Thénardier zubbonyának belső zsebébe nyúlt, egy kötelet húzott ki, és odanyújtotta Jean Valjeannak.

- Nesze - mondta -, ezt ráadásul kapod.

- Minek ez a kötél?

- Kell hozzá egy kő is, de azt majd találsz odakünn. Van ott egész rakás.

- Mire való a kő?

- Szamár, hát hogy akarod bedobni a hullát a folyóba? Kő kell ahhoz meg kötél, különben fennmarad a vízen.

Jean Valjean elvette a kötelet. Kivel nem esik meg, hogy gépiesen elfogad valamit?

Thénardier pattintott az ujjával, mint akinek hirtelen eszébe jut valami:

- Mondd csak, cimbora, hogy vergődtél át azon a beomláson? Én nem mertem nekivágni. Pfű! Nincs valami jó szagod.

Kis szünet után folytatta:

- Én itt egyre kérdezgetlek, de igazad van, hogy nem felelsz. Jó gyakorlat ez arra a komisz negyedórára, amikor majd a vizsgálóbíró faggat. Meg aztán ha az ember egyáltalán nem beszél, nem kockáztatja, hogy túl hangosan talál beszélni. No mindegy, de mert nem látom az arcodat, és nem ismerem a nevedet, azért ne hidd, hogy nem tudom, miféle vagy, és mit akarsz. Tiszta sor. Kissé fejbe kólintottad ezt az urat; most aztán szabadulni szeretnél tőle. Kellene neked a folyó, az ostobaságok nagy rejtekhelye. No, majd én kihúzlak a csávából. Szívesen segítek egy jó fiún, aki bajban van.

Úgy tett, mintha helyeselné Jean Valjean hallgatását, de látszott, hogy szeretné megszólaltatni. Meglökte a vállát, úgy próbálta az arcát világosság felé fordítani, s anélkül, hogy a hangját erősítette volna, felkiáltott:

- Igaz ni, a beomlás! Nagy marha vagy, hallod-e. Miért nem dobtad be abba ezt az embert?

Jean Valjean hallgatag maradt.

Thénardier azzal a mozdulattal, amely kiegészíti egy komor ember értelmes arckifejezését, összébb húzta ádámcsutkáján a nyakkendőnek használt rongydarabot.

- Különben - szólalt meg újra - talán okosan tetted. Holnap, ha jönnek a munkások, hogy betömjék a lyukat, biztosan megtalálnák ott a pasit, aztán nyomról nyomra, lépésről lépésre haladva könnyen elérnének hozzád. Valaki járt a csatornában. Kicsoda? Merre ment ki? Ki látta kijönni? A rendőrség tud ám okoskodni. A csatorna elárulja az embert. Az ilyen lelet ritkaság, feltűnést kelt, a csatornát kevesen használják titkaik leplezésére, a folyót annál többen. A Szajna az igazi temető. Egy hónap is beletelik, amíg a saintcloud-i hálókban kifogják az embert. Ki törődik már akkor vele? Egy dög, hát aztán? Ki ölte meg azt az embert? Párizs. A rendőrség még csak nyomozást sem indít. Helyesen cselekedtél.

Mennél többet fecsegett Thénardier, annál inkább hallgatott Jean Valjean. Thénardier újból megrázta a vállát.

- Hanem most végezzünk az üggyel. Osztozunk. Láttad a kulcsot, mutasd a pénzedet.

Thénardier riadt, vad, alattomos arcán kissé fenyegető, de azért barátságos kifejezés jelent meg.

Volt valami különös a viselkedésében, nehéz volt rajta eligazodni; csöppet sem látszott nyugodtnak. Nem titkolózott, de azért halkan beszélt. Időnként ajkára tette az ujját, és azt suttogta: pszt! Nemigen lehetett tudni, miért. Senki sem volt ott rajtuk kívül. Jean Valjean arra gondolt, hogy talán más banditák is rejtőznek valahol a közelben, és Thénardier nem akar velük osztozni.

Thénardier újra megszólalt:

- Végezzünk. Mennyi volt a pofa zsebében?

Jean Valjean motozni kezdte saját magát.

Emlékezhetünk rá, mindig volt nála pénz. Rákényszerítette erre a szokásra az élete, mely nap nap után ki volt téve váratlan eshetőségeknek. Ezúttal azonban szinte semmije sem volt. Mikor előző este felvette nemzetőri egyenruháját, komor elmerültségében elfelejtette magához venni az erszényét. Csak mellénye zsebében maradt valami aprópénz, mindössze harminc frank. Kifordította sárral összemocskolt zsebét, és letett a csatorna párkányára egy aranyat, két ötfrankost és néhány rézgarast.

Thénardier jellegzetes fejmozdulattal előrebiggyesztette az ajkát.

- Ezt ugyan olcsón ölted meg - mondta.

Aztán minden teketória nélkül végigtapogatta Jean Valjean és Marius zsebeit. Jean Valjean, aki főleg arra vigyázott, hogy háttal maradjon a világosságnak, hagyta, hogy csináljon, amit akar. Thénardier, amikor Marius kabátján babrált, ügyes bűvészfogással, anélkül hogy Jean Valjean észrevette volna, leszakított belőle egy darabot, és eldugta a zubbonya alá. Valószínűleg arra gondolt, hogy ez a darabka posztó később segítségére lehet a meggyilkolt és a gyilkos felismerésében. Egyébként a harminc frankon felül több pénzt nem talált.

- Igazat mondtál - szólt -, ennyi az egész.

És megfeledkezve előbbi indítványáról, hogy: felezzünk, eltette az egész harminc frankot.

A rézgarasoknál egy kicsit habozott. De rövid fontolgatás után azokat is zsebre vágta.

- Nem érdemes egy embert ilyen olcsón kinyírni - dörmögte.

Azzal megint kihúzta a kulcsot a zubbonya alól.

- Most pedig, barátom, kimehetsz. Úgy van itt is, mint a vásári komédiában, távozás előtt fizetni kell. Fizettél, mehetsz.

És nagyot nevetett.

Amikor kulcsával segített egy ismeretlenen, és valakit, aki nem ő, kieresztett ezen az ajtón, vajon tisztán és önzetlenül az volt-e a szándéka, hogy megmentsen egy gyilkost? Aligha.

Thénardier fölsegítette Jean Valjean hátára Mariust, aztán lábujjhegyen az ajtóhoz ment, intett Jean Valjeannak, hogy kövesse, kinézett a rácson, ujját ajkára tette, néhány másodpercig leskelődött, aztán bedugta a kulcsot a zárba. A retesz elfordult, az ajtó kinyílt. Sem zörgés, sem csikorgás nem hallatszott. Minden nesz nélkül történt a dolog. Nyilvánvaló, hogy a rácsajtó sarkait gondosan olajozták, és gyakrabban nyílt, mint gondolni lehetett volna. Volt ebben a nesztelenségben valami baljóslatú; lopakodó jövés-menést sejtetett, éjnek idején ki-be járó embereket, farkasléptekkel settengő bűnt. A csatorna nyilván valamilyen titokzatos bandával állt cinkosságban. Ez a hallgatag rácsajtó tolvajok orgazdája volt.

Thénardier félig kinyitotta az ajtót, épp csak annyira, hogy Jean Valjean kisurranhatott, újra betette a rácsot, kétszer ráfordította a kulcsot a zárra, és nem több nesszel, mint amennyit egy lélegzetvétel okoz, eltűnt a sötétben. Úgy ment, mintha bársonyos tigristalpakon osonna. Egy pillanat múlva ez a rémes gondviselés megint láthatatlanná vált. Jean Valjean kint volt a szennycsatornából.

IX
Az élő Mariust holtnak hiszi valaki, aki pedig ért a dologhoz

Mariust lecsúsztatta a válláról a töltésre.

Kint volt a szabadban!

Mögötte maradt a fertő, a sötétség, a borzalom. Egészséges, tiszta, éltető, üde, bátran beszívható levegő árasztotta el. Körötte csend, de a kék égbolton leáldozó nap elbűvölő csendje. Már bealkonyodott, közelgett az éj, a nagy szabadító, mindazok barátja, akiknek szükségük van a homály köpenyére, hogy elmúljon szorongásuk. Az égbolt úgy tárult föléje, mint valami nagy megnyugvás. A folyó csókok neszével locsolta a partot. A Champs-Élysées lombkoronái közt a madárfészkek esti párbeszéde hallatszott. Néhány csillag, amelyet csak a merengő lélek láthatott, gyengén pislákoló fénypontokat tűzdelt a mérhetetlen, halványkék boltozatra. Az est a végtelenség minden szelídségét kitárta Jean Valjean feje fölött.

Az az elmosódó tündéri óra volt, amikor minden oly bizonytalan. Már eléggé éjszaka ahhoz, hogy bizonyos távolságban el lehessen tűnni szem elől, de még eléggé nappal, hogy akik közel vannak, fölismerhessék egymást.

Jean Valjeant néhány pillanatra ellenállhatatlanul lenyűgözte ez a fenséges, cirógató félhomály. Vannak percek, a feledés percei, amikor a szenvedés már nem gyötri a boldogtalant, az elmében minden elhalványul, békesség éjszakája borul az álmodozóra, és az alkonyi derengésben a lélek, a mennyboltot tükrözve, megtelik csillagfénnyel. Jean Valjean nem állhatta meg, hogy el ne merüljön a fölötte hatalmasan boltozódó, csillámló homály csodálatában; elragadtatott, imádságos lélekkel fürdött az örökkévaló ég fölséges csendjében. Aztán, mintha fölébredt volna benne a kötelességtudat, gyorsan Marius fölé hajolt, és tenyerébe vizet merítve, gyöngéden néhány cseppnyit permetezett az arcára. Marius lehunyt pillái meg se rebbentek, de félig nyitott szája lélegzett.

Jean Valjean újra meg akarta mártani kezét a folyóban, amikor egyszerre az a furcsa érzése támadt, amely olyankor fogja el az embert, amikor valaki láthatatlanul megáll a háta mögött.

Másutt már szóltunk erről az érzésről, amelyet mindenki ismer.

Hátrafordult.

Úgy, mint az imént, csakugyan állt valaki mögötte.

Magas termetű, hosszú kabátos férfi állt keresztbe font karral néhány lépésnyire a Marius mellett guggoló Jean Valjean mögött; jobb kezében ólmos bot, amelynek látszott a bunkója.

Úgy tűnt fel a homályban, mint egy jelenés. Az egyszerű ember a szürkület miatt, a megfontolt ember az ólmos bot miatt rémült volna meg tőle.

Jean Valjean ráismert: Javert volt.

Az olvasó kitalálhatta, hogy Thénardier üldözője nem volt más, mint Javert. Miután nem remélt módon kiszabadult a barikád mögül, Javert a rendőrségre sietett, és rövid kihallgatáson szóbeli jelentést tett magának a rendőrfőnöknek, azután nyomban újra elkezdte szolgálatát. A nála talált parancs, amint emlékezhetünk, kötelességévé tette, hogy figyelje a Champs-Élysées táján a jobb oldali partszegélyt, amely a rendőrségnek egy idő óta gyanús volt. Ott pillantotta meg Thénardier-t, és nyomon követte. A többit tudjuk.

Könnyen érthető az is, hogy Thénardier ravasz hátsó gondolattal nyitotta ki oly készségesen Jean Valjean előtt a vasrácsot. Thénardier sejtette, hogy Javert még mindig a közelben ólálkodik; az üldözött embernek csalhatatlan a szimatja. Valami koncot kellett vetni a vérebnek. Egy gyilkosra bukkant - micsoda disznó szerencse! Most van mit odadobni, hogy a maga bőrét menthesse. Thénardier, mikor maga helyett Jean Valjeant kibocsátotta a csatornából, zsákmányt juttatott a rendőrségnek, amely így neki nyomát vesztette, ezzel a nagyobb fogással saját magáról elterelte a figyelmet, kárpótolta Javert-t a várakozásért - az ilyen kárpótlás mindig jólesik egy rendőrkopónak -, megkeresett harminc frankot, és nem számított rosszul, amikor azt remélte, hogy ezen a kerülő úton megmenekülhet.

Jean Valjean cseberből vederbe esett.

Ez a két találkozás hirtelen egymás után - először Thénardier-val, azután Javert-rel - bizony már sok volt neki.

Javert nem ismerte meg Jean Valjeant, aki, mint mondottuk, már nem hasonlított önmagára. Javert továbbra is keresztbe font karral állt, észrevétlen mozdulattal szorosabban megmarkolta botját, és kurtán, nyugodtan kérdezte:

- Ki maga?

- Én vagyok.

- A nevét kérdem.

- Jean Valjean.

Javert a fogai közé kapta botját, leguggolt, előrehajolt, két súlyos kezét, mint két szorítóvasat, rátette Jean Valjean vállára, szemébe nézett, és ráismert. Arcuk csaknem összeért. Javert tekintete iszonytató volt.

Jean Valjean elernyedt Javert szorítása alatt, mint az oroszlán, amely tűri, hogy egy hiúz belévájja karmait.

- Javert felügyelő - szólt -, a hatalmában vagyok. Különben is ma reggel óta foglyának tekintem magam. Nem azért mondtam meg a lakásom címét, hogy szökni próbáljak. Fogjon el. Csak egyet engedjen meg.

Javert, úgy látszott, nem hallotta. Szemét merőn Jean Valjeanra szegezte. Feltolt állkapcsával orra alá szorította ajkait, ami nála a szilaj töprengés jele volt. Végül eleresztette Jean Valjeant, fölegyenesedett, megint megmarkolta az ólmos botot, s mintha álmában beszélne, inkább mormolva, semmint érthető szóval tette föl a kérdést:

- Mit csinál itt? És ki ez az ember?

Még mindig nem tegezte Jean Valjeant.

Jean Valjean válaszolt, s a hangja mintha fölébresztette volna Javert-t.

- Éppen róla akartam beszélni. Rendelkezzék velem tetszése szerint; de előbb segítsen, hogy hazaszállíthassam őt. Erre az egyre kérem.

Javert arca összerándult, mint mindig, ha azt hitték róla, hogy hajlandó valami engedményre. De nem mondott nemet.

Megint lehajolt, elővette zsebkendőjét, megmártotta a folyóban, és megtörölte Marius vérző homlokát.

- Ez az ember ott volt a barikádon - szólt halkan, mintha magában beszélne. - Ő az, akit Mariusnak szólítottak.

Elsőrangú titkosrendőr volt, akkor is mindent megfigyelt, meghallott és észben tartott, amikor azt hitte, a halál küszöbén van; haldokolva is kémkedett, és a sír szélén is jegyezgetett.

Megfogta Marius kezét, megtapintotta ütőerét.

- Megsebesült - szólt Jean Valjean.

- Meghalt - szólt Javert.

- Nem. Még nem - felelt rá Jean Valjean.

- Tehát ön hozta idáig a barikádról? - jegyezte meg.

Nagyon el lehetett merülve gondolataiba, mert nem érdeklődött a csatornán át való gyanús menekülés részleteiről, sőt azt sem vette észre, hogy Jean Valjean nem felelt a kérdésére.

Jean Valjeannak láthatóan csak egy dolog járt az eszében. Újra megszólalt:

- A Marais városrészben lakik, a Filles-du-Calvaire utcában, a nagyapjánál... a nevét elfelejtettem.

Belenyúlt Marius zsebébe, kivette a tárcát, arra a lapra nyitott, amelyen Marius ceruzajegyzete volt, és odanyújtotta Javert-nek.

Még eléggé világos volt, hogy az írást el lehessen olvasni. Meg aztán Javert szemében volt valami az éji madarak macskaszerű foszforeszkálásából. Kibetűzte Marius pár sornyi írását, és dörmögve elismételte:

- Gillenormand, Filles-du-Calvaire utca 6.

- Kocsis! - kiáltott azután.

Emlékszünk még, hogy a bérkocsi a parton várakozott.

Javert magánál tartotta Marius tárcáját.

Egy perc múlva a kocsis, az itatórámpán lekanyarodva, ott volt a töltésen. Mariust a hátsó ülésre fektették, Javert pedig az első ülésre ült, Jean Valjean mellé.

A kocsi ajtaját betették, s a bérkocsi sebes ügetésben elindult a Bastille tér felé. Elhagyták a rakpartot, és bekanyarodtak az utcába. A kocsis, fekete árnyalak a bakon, ostorával rácsördített sovány gebéire. A kocsi belsejében síri csend honolt. Marius mozdulatlanul feküdt a hátsó ülésen, feje a mellére csüggött, két karja lelógott, lábszárai mereven elnyúltak, olyan volt, mintha már csak a koporsóra várna; Jean Valjean árnyéknak látszott, Javert kőszobornak; és valahányszor egy-egy utcai lámpás előtt elhaladtak, a kocsi koromsötét belsejében, mintha villámfény érné, fakósápadtan föltűnt a véletlen akaratából egymás mellé került három mozdulatlan alak: a hulla, a kísértet és a szobor.

X
Az életét tékozló fiú hazatér

A kocsi minden zökkenésére egy vércsepp hullt ki Marius hajából.

Sötét éjszaka volt, mikor a bérkocsi a Filles-du-Calvaire utca 6-os számú ház elé ért.

Javert szállt ki elsőnek, egy futó pillantással megállapította, milyen szám van a kapu fölött, aztán az ódivatú, nehéz kovácsoltvas kopogtatóval, amely kossal birkózó szatírt ábrázolt, erősen megzörgette a kaput. Az egyik kapuszárny félig kinyílt, Javert egészen belökte. A házmester, aki még nem ébredt föl egészen, ásítozva, kezében égő gyertyával, félig láthatóvá vált.

Mindenki aludt a házban. A Marais-ban korán szokás nyugovóra térni, kivált zavargások idején. Ez a jó öreg városrész, amelyet megriasztott a forradalom, úgy menekült az álomba, mint a gyermekek, ha hallják, hogy jön a krampusz, és gyorsan a paplan alá dugják a fejüket.

Ezalatt Jean Valjean a kocsis segítségével leemelte Mariust a kocsiból, úgy, hogy Jean Valjean a hóna alatt, a kocsis a térdhajlásán fogta.

Mialatt így vitték, Jean Valjean Marius alaposan megtépett ruhája alá csúsztatta a kezét; megtapogatta a mellét, és meggyőződött, hogy a szíve még dobog. Sőt, valamivel erősebben dobogott, mintha a kocsi rázásától föléledt volna.

Javert olyan hangon, ahogyan hatósági emberhez illik, ha egy pártütő házmesterével beszél, megkérdezte:

- Lakik itt valami Gillenormand?

- Igen. Mi tetszik?

- Hazahoztuk a fiát.

- A fiát? - dadogta a házmester.

- Meghalt.

Jean Valjean, aki rongyosan, piszkosan Javert mögött állt, s akit a kapus némi iszonyattal nézett, a fejével intett neki, hogy nem igaz.

A házmester, úgy látszott, sem Javert szavát, sem Jean Valjean intését nem értette.

Javert újra megszólalt:

- A barikádon volt, és most itt van.

- A barikádon! - rémüldözött a kapus.

- Megölték. Keltse föl az apját.

A kapus nem mozdult.

- Menjen már! - kiáltott rá Javert.

És hozzátette: - Holnap itt temetés lesz.

Javert pontosan osztályozta az utcai élet szokásos eseményeit, ami az előrelátás és éberség alapja; minden eshetőségre megvolt a fejében a maga rekesze; fiókokba osztódtak el a lehetséges tények, és alkalomadtán megfelelő változatokban előkerültek; az utcán nem történhetett más, mint lárma, zavargás, farsangi cécó és temetés.

A házmester beérte azzal, hogy felébresztette Basque inast, aki felkeltette Nicolette szobalányt, Nicolette pedig Gillenormand kisasszonyt. A nagyapát hagyták aludni, gondolták, hogy úgyis elég jókor fogja tudni a dolgot.

Mariust felvitték az emeletre anélkül, hogy a ház többi részében bárki is észrevett volna valamit, és letették Gillenormand úr előszobájában egy ócska díványra; és mialatt Basque orvosért szaladt, Nicolette pedig a fehérneműs szekrényeket nyitogatta, Jean Valjean érezte, hogy Javert a vállára teszi a kezét. Megértette, és lefelé indult, Javert nyomon követte.

A kapus ijedten és álmosan nézte őket, ahogy távoztak, ugyanúgy, mint amikor jöttek.

Visszaültek a kocsiba, a kocsis meg a bakra kapaszkodott.

- Javert felügyelő - szólt Jean Valjean -, engedjen meg még valamit.

- Mit? - kérdezte nyersen Javert.

- Hadd mehessek haza egy percre. Aztán csináljon velem, amit akar.

Javert gallérjába húzta az állát, néhány pillanatig szótlanul gondolkodott, azután leeresztette a kocsi elülső ablakát.

- Kocsis - szólt -, Homme-Armé utca 7.

XI
Aki megingott

Többé egész úton egy szót sem szóltak.

Mit akart Jean Valjean? Be akarta fejezni, amit elkezdett, figyelmeztetni akarta Cosette-et, megmondani neki, hol van Marius, esetleg egy-két hasznos útbaigazítást adni, s ha lehet, bizonyos végső intézkedéseket tenni. Saját személyét illetően pontot tett; Javert elfogta, és ő nem állt ellen. Másnak az ő helyében talán eszébe jutott volna a kötél, amelyet Thénardier adott neki, és az ablakrács az első börtöncellában, amelybe be fog lépni. De amióta a püspökkel találkozott, mélyen, vallásosan idegenkedett mindenfajta merénylettől, még saját magával szemben is.

Az öngyilkosságra, erre a titokzatos és erőszakos behatolásra az ismeretlenbe, ami némileg a lélek halálát is jelentheti, Jean Valjean képtelen volt.

Az Homme-Armé utca sarkán a kocsi megállt, mert az utca szűkebb volt, semhogy behajthatott volna. Javert és Jean Valjean kiszállt.

A kocsis alázatosan figyelmeztette a „felügyelő urat”, hogy a kocsi utrechti bársonyhuzata csupa mocsok lett a meggyilkolt ember vérétől és a gyilkos sáros ruhájától. Ennyit értett meg az egészből. Hozzátette, hogy ezért neki kárpótlás jár. Egyúttal kivette zsebéből a könyvecskéjét, s megkérte a felügyelő urat, szíveskedjék beírni neki „valami kis bizonylatot”.

Javert ellökte a feléje nyújtott könyvecskét, és megkérdezte a kocsistól:

- Mennyi jár neked összesen, beleértve a várakozást és az utat?

- Hét és egynegyed óra volt - válaszolta a kocsis -, meg a vadonatúj bársonyom. Nyolcvan frank, felügyelő úr.

Javert odaadott neki négy aranyat, és elbocsátotta.

Jean Valjean azt gondolta, hogy Javert gyalog akarja bekísérni a Blanc-Manteau utcai vagy a levéltár melletti rendőrállomásra, mindkettő ott volt a közelben.

Elindultak. Az utca, mint rendesen, most is egészen néptelen volt.

Jean Valjean ment elöl, mögötte Javert. Elértek a 7-es számú házhoz. Jean Valjean bezörgetett. A kapu kinyílt.

- Jól van - szólt Javert -, menjen fel.

És sajátságos kifejezéssel, mintha erőt kellene vennie magán, hozzátette:

- Megvárom itt.

Jean Valjean ránézett. Az ilyen eljárás sehogy sem egyezett Javert szokásaival. Talán valami gőgös bizalom volt ez nála, mint mikor a macska egy ugrásnyira elengedi az egeret; mindegy, Jean Valjean el volt szánva, hogy kiszolgáltatja magát neki, s azzal vége, így hát nem nagyon lepte meg a dolog. Belökte a kaput, belépett a házba, a kapusnak, aki már lefeküdt és az ágyból húzta meg a zsinórt, bekiáltott:

„Én vagyok!” - és elindult fölfelé a lépcsőn.

Fölérve az emeletre, megállt. Minden kálváriának vannak állomásai. A lépcsőház csapóablaka nyitva volt. Mint sok régi házban, az ablak az utcára nyílt. Az utcai lámpa, mely éppen szemben volt, gyér világosságot vetett a lépcsőfokra, úgyhogy meg lehetett takarítani a belső világítást.

Jean Valjean, talán hogy levegőt szippantson, vagy csak úgy gépiesen, kinézett az ablakon. Kihajolt a szűk és rövid utcára, amelyet a lámpa egész hosszában megvilágított. Jean Valjean szeme elkáprázott az ámulattól: senkit sem látott.

Javert elment.

XII
A nagyapa

Mariust, aki még mindig mozdulatlanul feküdt a díványon, amelyre az előbb letették, Basque és a házmester átvitte a szalonba. Az orvos, akiért elküldték, megérkezett. Gillenormand néni fölkelt.

A nagynéni kezét tördelve, rémülten járt fel s alá, és tehetetlenségében egyre sóhajtozott: „Úristen, hát ez lehetséges?” Néha hozzátette: „Csupa vér lesz minden!” Ahogy túlesett az első ijedtségen, a helyzetről bizonyos filozófia derengett föl az elméjében, aminek ebben a felkiáltásban adott kifejezést: „Nem is végződhetett másként!” Odáig nem ment el, hogy azt is mondja: „Megmondtam előre, hogy így lesz!” - pedig ilyenkor ezt szokás mondani.

Az orvos rendeletére a dívány mellé tábori ágyat állítottak. Az orvos megvizsgálta Mariust, megállapította, hogy az érverés nem szűnt meg, a mellen ütött seb nem mély, a száj szélén szivárgó vér az orrüregből ered; azután a beteget vízszintesen fektette az ágyra, vánkos nélkül, hogy a fej egy síkban legyen a testtel, sőt valamivel lejjebb, s lehúzta róla az inget, hogy könnyebben vehessen lélegzetet. Gillenormand kisasszony, mikor látta, hogy Mariust levetkőztetik, a szobájába vonult, és olvasóját kezdte pergetni.

Marius nem szenvedett belső sérülést; törzsét egy golyó érte, de felfogta a levéltárca, úgyhogy a golyó eltérült útjából, és a bordák mentén húzódó csúnya, de nem mély, ennélfogva veszélytelen sebet ejtett. A hosszú föld alatti vándorlás közben az eltört kulcscsont egészen elmozdult a helyéről, és itt komoly rendellenesség mutatkozott. Mindkét karon kardvágások látszottak. Az arcot egyetlen karcolás sem éktelenítette, de a koponyát sebek borították. Miféle sebek? Csak a fejbőrt szaggatták fel? Vagy a koponyacsontba is behatoltak? Ezt még nem lehetett tudni. Aggasztó tünet, hogy ájulást okoztak, s az ilyen ájulásból nem mindenkor ébred fel az ember. Amellett a vérzés ki is merítette a sebesültet. Övön alul a test alsó részét fedezte a barikád.

Basque és Nicolette fehérneműt hasogattak kötözőpólyának; Nicolette összevarrta, Basque pedig föltekercselte a vászoncsíkokat. Tépés hiányában az orvos ideiglenesen vattacsomókkal állította el a vérzést. Az ágy mellett három gyertya égett egy asztalon, amelyen sorba voltak rakva a sebészműszerek. Az orvos hideg vízzel mosta Marius arcát és haját. Egy teli vödör egy perc alatt vérvörös lett. A kapus égő gyertyával világított.

Az orvos arcán borús gondolatok tükröződtek. Időnként tagadóan csóválta a fejét, mintha valami belülről megszólaló kérdésre válaszolna. Rossz jel a betegre nézve, ha az orvos ilyen titkos párbeszédet folytat önmagával.

Abban a pillanatban, amikor az orvos letörölte az arcot, és ujjaival könnyedén megérintette a még mindig lezárt szemhéjakat, a szalon hátterében kinyílt egy ajtó, és egy magas, sápadt alak jelent meg a küszöbön.

A nagyapa volt.

Két nap óta erősen izgatta, ingerelte és foglalkoztatta Gillenormand urat a zendülés. Előző éjjel nem tudott aludni, és egész nap lázas volt. Este korán lefeküdt, meghagyta, hogy minden ajtót jól reteszeljenek el, és a fáradtságtól elszenderült.

Az aggastyánok nem alszanak mélyen. Gillenormand úr szobája szomszédos volt a szalonnal, és bármennyire óvatosan jártak-keltek is, a zaj fölébresztette. Meglepetve látta ajtaja alatt a fénycsíkot, fölkelt az ágyból, és tapogatózva ment végig a szobán.

Most ott állt a küszöbön, egyik kezével a kinyitott ajtó kilincsét fogta, reszkető fejét kissé előrehajtva, fehér, redőtlen hálóköntösben, amely úgy tapadt a testére, mint egy szemfedő; olyan volt, mint egy kísértet, amely sírboltba bámul.

Megpillantotta az ágyat és rajta a viaszfehér arcú, lecsukott szemű, nyitott szájú, fakó ajkú, vérző fiatalembert, aki övig meztelenre vetkőztetve, pirosló sebekkel borítva, mozdulatlanul feküdt a gyertyaláng világosságában.

A nagyapa roskatag tagjain tetőtől talpig hideg borzongás futott végig, szemének öregségtől megsárgult szaruhártyáját valami üveges kifejezés fátyolozta, arca egy pillanat alatt földszürkévé változott, és szögletes lett, mint a halálfej, karjai leestek, mintha eltört volna bennük valami rugó, fonnyadt, remegő kezének szétterpesztett ujjai tanúskodtak döbbenetéről, térdei megrogytak, a hálóköntös nyílásán át látszottak ösztövér lábszárai, melyeken fehér szőrszálak borzolódtak.

- Marius! - suttogta.

- Uram - szólt Basque -, most hozták haza. A barikádon volt, és...

- Meghalt! - kiáltott az aggastyán rettentő hangon. - Hah, a bitang!

És a roskatag aggastyán egyszerre fiatalosan kiegyenesedett, mintha a sírból támadt volna fel.

- Uram - szólt -, ön az orvos. Egyet mondjon meg nekem. Ugye, meghalt?

Az orvos, az aggódás tetőfokán, hallgatott.

Gillenormand úr rémesen fölkacagott, és kezét tördelte.

- Meghalt! Meghalt! Megölette magát a barikádon! Gyűlölt engem! Azért tette, ellenem tette! Ó, a vérszopó! Így jön vissza hozzám! Jaj nekem, boldogtalannak, meghalt!

Az ablakhoz ment, sarkig tárta, mintha fuldokolna, ott állt a homályban, és az utcára boruló éjszakába kezdett beszélni:

- Átdöfték, összekaszabolták, legyilkolták, kiirtották, darabokra szabdalták! Nézzétek a hitványt! Tudta jól, hogy várom, hogy rendbe hozattam a szobáját, ágyam fölé akasztottam kisgyerekkori képét! Tudta jól, hogy csak haza kell jönnie, hiszen évek óta hívom, minden este a kandalló előtt kuporgok térdemre könyökölve, s nem tudom, mihez kezdjek, mert egészen belehülyültem a várakozásba! Tudtad te jól, hogy csak haza kell jönnöd és azt mondanod: itt vagyok, és te leszel az úr a házban, engedelmeskedném neked, azt tehetnéd, amit akarsz vén szamár nagyapáddal! Tudtad jól, de azt mondtad: Nem, egy royalistához nem megyek! És kiálltál a barikádra, megöletted magad merő gonoszságból! Hogy bosszút állj azért, amit Berry hercegről mondtam neked! Gyalázat, amit tettél! Hát csak feküdjetek és aludjatok nyugodtan! Ő meghalt. Erre kellett ébrednem.

Az orvos, aki kétfelé kezdett nyugtalankodni, egy pillanatra otthagyta Mariust, Gillenormand úrhoz lépett, és karon ragadta. A nagyapa megfordult, az orvosra meresztette tágra nyílt, vérbe borult szemét, és lehiggadva így szólt hozzá:

- Köszönöm, uram. Nyugodt vagyok, férfi vagyok, láttam XVI. Lajos kivégzését, el tudok viselni mindent. De borzasztó arra gondolnom, hogy az önök újságjai csinálnak minden bajt. Ott az a sok firkász, meg a szószátyár ügyvédek, akik szószékeken a haladásról, a fölvilágosodásról, az emberi jogokról, a sajtószabadságról vitáznak, és íme, így kerülnek haza a gyermekeink! Ah, Marius, micsoda aljasság! Megöltek! Meghaltál előbb, mint én! A barikádon! Ó, te elvetemült! Doktor úr, ön ugyebár itt lakik a környéken? Ismerem jól. Gyakran látom az ablakomból a kocsiján. Hallgassa meg, amit mondok. Téved, ha azt hiszi, hogy dühöngök. Az ember nem támad dühvel egy halottra. Ostobaság lenne. Én neveltem fel ezt a fiút. Már öreg voltam, amikor ő még egészen kicsi volt. A Tuileriák kertjében szokott játszani kis ásójával és kis székével, és én a botommal sorra betemettem minden gödröt, amit ásott, hogy az őrök meg ne lássák. Egy nap azt kiáltotta: „Vesszen XVIII. Lajos!” - és elszaladt. Én nem tehetek róla. Rózsás arcú, szőke fiúcska volt, anyja korán meghalt. Vette észre, hogy a kisgyermekek mind szőkék? Mi az oka ennek? Az apja a Loire környéki zsiványok bandájához tartozott. De a gyermekek ártatlanok az apák bűneiben. Emlékszem rá, amikor még csak ekkora volt. Sehogy se tudta kimondani a d-t. Olyan édes volt a csacsogása, mint a madárcsicsergés. Emlékszem, egyszer a farnesei Herkules előtt köréje gyűltek az emberek, hogy megcsodálják, olyan szép volt ez a gyerek! Festeni való arcocskája volt. Néha rákiabáltam, megfenyegettem a botommal, de ő tudta, hogy ez csak móka. Reggel, ha bejött a szobába, zsörtölődtem vele, de olyan volt ő nekem, mint a napsütés. Nem lehet ellenállni ezeknek a kis kölyköknek. Megfogják az embert, és nem eresztik el. Igazán csókolni való gyerek volt. És most az önök emberi emberei, holmi Lafayette, Benjámin Constant, Tirecuir de Corcelles[1105] miatt el kell pusztulnia. Ez így nem maradhat.

A még mindig halálsápadtan, mozdulatlanul fekvő Mariushoz lépett, az orvos is visszament hozzá; az aggastyán megint a kezét tördelte, halvány ajkai gépiesen mozogtak, és néha kitört közülük egy-egy szó, hörgésszerűen, úgyhogy alig lehetett érteni:

- Ah, szívtelen! Ah, jakobinus! Ah, vérengző forradalmár!

Egy haldokló vádolt elfúló hangon egy másik haldoklót.

Majd mivel a belső feszültségnek mindig ki kell robbannia, a töredezett szavakból lassanként összefüggő mondatok lettek, de úgy látszott, az aggastyánnak már nincs ereje a kimondásukra; hangja tompa volt és elhaló, mintha már a túlsó partról jönne:

- Nekem már mindegy, én is meghalok. Ha elgondolom, hogy egész Párizsban akármelyik nőszemély boldog lett volna, ha boldoggá teheti ezt a nyomorultat! A gazfickó, ahelyett, hogy szórakozna és élvezné az életet, elmegy csatázni, hogy lelőjék, mint egy kutyát! És kiért? Miért? A Köztársaságért! Ahelyett, hogy táncolni járt volna a Chaumiére-be, mint minden rendes fiatalember! Így legyen valaki húszéves. A Köztársaság! Szép kis butaság, mondhatom. Szegény anyák, szüljetek csak szép fiákat! Itt van, meghalt. Majd két ravatal lesz a kapu alatt. Így elbántál magaddal Lamarque tábornok szép szemeiért! Mi volt neked az a Lamarque tábornok? Az a kardcsörtető! Az a fecsegő! Megöleti magát egy halottért! Meg kell ebbe bolondulni! Érthetetlen! Húszéves fejjel! És még csak hátra se néz, hogy nem hagy-e itt valakit! A szegény öregek csak haljanak meg magányosan. Dögölj meg, vén fülesbagoly! Mindegy már, pusztuljak el, alig várom. Öreg vagyok, nagyon is öreg, százéves, százezer éves, régóta jogom van a halálhoz. Most itt a vég. Végre! Hallja-e, doktor, minek szagoltat vele ammóniákot, mire jó az a sok orvosság? Hülyeség, kár a vesződségért! Hagyja, hisz nem él már, meghalt alaposan. Én értek hozzá, magam is halott vagyok. Nem olyan legény az, hogy félig csináljon valamit! Igen, gyalázatos kor ez, gyalázatos, gyalázatos, kimondom, amit gondolok: gyalázatosak vagytok, gyalázatosak az eszméitek, a rendszereitek, a tanítóitok, a szónokaitok, szedett-vedett íróitok, hitvány filozófusaitok, gyalázatosak mind a forradalmak, amelyek hatvan év óta ijesztgetik a Tuileriák hollórajait! Nem volt benned könyörület, megöletted magad, hát nem is bánkódom már a halálod miatt, gyilkos!

Ebben a pillanatban Marius szeme lassan kinyílt, és tekintete, amelyet még aluszékony ámulat fátyolozott, megakadt Gillenormand úron.

- Marius! - kiáltott fel az aggastyán. - Marius! Kis Mariusom! Gyermekem! Drága fiam! Kinyitod a szemed, rám nézel, élsz! Köszönöm.

És ájultan összeesett.

NEGYEDIK KÖNYV
Javert letér az útjáról

Javert lassú léptekkel távozott az Homme-Armé utcából. Életében először ment lehajtott fejjel és ugyancsak életében először hátratett kezekkel.

Mind e napig Napóleon két testtartása közül azt választotta, amely határozottságot fejez ki, vagyis karját keresztbe fonta mellén; a hátul összekulcsolt kezet, a belső bizonytalanság jelét nem ismerte. Most változás történt vele; lassú és komor lényén szorongás látszott.

Nekivágott a hallgatag utcáknak.

Mindazonáltal egy kitűzött irányban haladt. A legrövidebb úton ért ki a Szajnához, végigment az Ormes rakparton, a Gréve téren túl. A Châtelet téri rendőrállomás közelében, a Notre-Dame hídnál megállt. Ezen a helyen a Szajna, egyfelől a Notre-Dame híd és a Pénzváltók hídja, másfelől a Tímár rakpart és a Virágos rakpart közt, négyszögletes tófélét alkot, amelyet sebes áramlás szel át.

A folyónak ettől a részétől féltek a hajósok. Rendkívül veszélyes volt az áramlás, amely az azóta lerombolt malom cölöpeitől még jobban összeszorult, és kavargóbb lett. A két híd, ennyire közel egymáshoz, fokozza a veszélyt; a hídívek alatt rettentő sebesen rohan a víz. Roppant széles hullámredőket görget; meggyülemlik és összetorlódik, nekiront a hídpilléreknek, mintha vastag folyékony kötelekkel ki akarná rángatni őket a helyükből. Aki itt a vízbe esik, többé nem vetődik fel; a legjobb úszók is belefulladnak.

Javert a mellvédre könyökölt, állát tenyerébe hajtotta, körmeit görcsösen sűrű pofaszakállába vájta és gondolkozott.

Valami változás, forrongás, megrendülés történt a lelkében, volt mit vizsgálnia önmagában.

Borzasztóan szenvedett.

Néhány órája Javert már nem volt egyszerű lélek. Valami megzavarta; ez a vakságában oly tiszta agyvelő elvesztette átlátszóságát; ezt a kristályt felhő árnyékolta. Egy benső hang azt súgta, s nem hallgathatta el önmaga előtt, hogy ketté kell osztania lelkiismeretét. Mikor a Szajna töltésén oly váratlanul szembetalálkozott Jean Valjeannal, egyszerre olyasmit érzett, mint a farkas, amikor újra megragadja zsákmányát, s mint a kutya, amikor rátalál elvesztett gazdájára.

Két egyformán egyenes utat látott maga előtt, de két utat; és őt, aki világéletében csak egyetlen nyílegyenes vonalat ismert, ez elrémítette. A legborzasztóbb, hogy a két út ellentétes irányú volt. Az egyik egyenes vonal kizárta a másikat. Melyik hát az igazi?

Kimondhatatlanul kínos volt a helyzete.

Egy gonosztevőnek köszönheti az életét, ezt elfogadja, és megfizet érte, akarata ellenére egy sorba kerül valakivel, akit az igazságszolgáltatás megbélyegzett, megszolgálja a szolgálatát: annak ellenében, hogy azt hallja a másiktól: „Eredj!” - azt feleli neki: „Szabad vagy!” Személyes okoknak föláldozza a köznek tartozó kötelességét, s méghozzá a személyes okokban valami egyetemest, sőt talán felsőbbrendűt lát; elárulja a társadalmat, hogy hű maradjon lelkiismeretéhez - hogy mindez a képtelenség megvalósul és reá halmozódik, ez a gondolat lesújtotta.

Egyfelől csodálatba ejtette, hogy Jean Valjean megkegyelmezett neki; másfelől megdermesztette, hogy ő, Javert, megkegyelmezett Jean Valjeannak.

Hová jutott? Kereste önmagát, és nem találta meg.

Most mit tegyen? Ha kiszolgáltatja Jean Valjeant, az is rossz; ha szabadon hagyja, az is rossz. Az első esetben a hatóság embere a fegyencnél is mélyebbre süllyed; a másodikban a fegyenc a törvény fölé kerekedik, és lábbal tiporja a törvényt. Rá, Javert-re, mindkét esetben becstelenség hárul. Bármelyik utat választja, elbukik. Vannak a végzetnek a lehetetlenségbe meredő sziklacsúcsai, amelyeken túl az élet csak örvénylő mélység. Javert egy ilyen sziklacsúcson állt.

Leginkább talán az szorongatta, hogy kénytelen volt gondolkozni. Heves, ellentétes indulatai rákényszerítették. A gondolkozás, mivel nem szokta meg, különös gyötrelmet okozott neki.

A gondolkozás mélyén mindig van jókora belső forradalom; és Javert ingerült volt azért, hogy ilyesmit érez magában.

A gondolkozást bármin, ami teendői szűk körén kívül esik, minden más esetben haszontalan fáradságnak tartotta volna, de a gondolkozás az elmúlt nap eseményein egyenesen kínszenvedés volt számára. Pedig az átélt megrázkódtatások után okvetlenül a lelkiismeretébe kellett pillantania, és számot kellett vetnie önmagával.

Megrémült attól, amit elkövetett. Ő, Javert, dacolva minden rendőri szabályzattal, minden társadalmi és igazságszolgáltatási renddel, az egész büntető törvénykönyvvel, szabadlábon hagyott egy bűnöst; így látta jónak; magánügyeit fölébe helyezte a közügynek; mi ez, ha nem minősíthetetlen cselekedet? Ahányszor szembenézett ezzel a tettével, amelyet meg sem mert nevezni, tetőtől talpig megremegett. Mire határozza el magát? Csak egy módon segíthet: ha rögtön visszasiet az Homme-Armé utcába, és lecsukatja Jean Valjeant. Világos, hogy ezt kellene tennie. Nem tudta megtenni.

Valami útját állta.

Mi az a valami? Hát van más is a világon, mint bíróság, ítélet, rendőrség és hatóság? Javert talaját vesztette.

Egy gályarab, aki szent és sérthetetlen! Egy fegyenc, akihez nem nyúlhat az igazságszolgáltatás! Méghozzá Javert jóvoltából!

Hogy Javert és Jean Valjean, a büntetésre hivatott és a bűnhődésre kárhoztatott, a törvénykezés két jogalanya odáig jusson, hogy mindkettő a törvény fölébe helyezkedik - hát nem hajmeresztő?

Ilyen szörnyűség történjék, és senki se lakoljon érte? Jean Valjean erősebb legyen az egész társadalmi rendnél és szabadlábon maradjon, ő, Javert pedig tovább egye az állam kenyerét?

Töprengése fokról fokra rettenetesebb lett.

Ködös tűnődése közben a Filles-du-Calvaire utcába hazavitt lázadó miatt is tehetett volna magának némi szemrehányást, de erre nem is gondolt. A kisebb bűn eltüntette a nagyobbat. Egyébként az a lázadó nyilván halott volt, és a halállal törvényesen megszűnik az üldöztetés.

Jean Valjean volt a teher, amely lelkére nehezedett.

Jean Valjean forgatta ki önmagából. Ez az ember megdöntött minden sarkigazságot, amire Javert eddigi életében támaszkodott. Jean Valjean nagylelkűsége lesújtotta. És más dolgok is, amelyeket azelőtt hazugságnak és őrültségnek tartott, most valóságként jelentek meg emlékezetében. Jean Valjean mögött előtűnt Madeleine úr, és a két alak összeolvadva egyet, egy tiszteletre méltó személyt alkotott. Javert érezte, hogy valami borzalmas dolog férkőzik a lelkébe, csodálat egy fegyenc iránt. Lehetséges tisztelni egy fegyencet? Javert visszariadt a gondolattól, de szabadulni nem tudott tőle. Hasztalan tusakodott, belső bírája előtt kénytelen volt bevallani, hogy ez a nyomorult nagyszerű ember. Elgondolni is förtelem. Egy jótékony gonosztevő, egy szánakozó, szelíd, könyörületes gályarab, aki rosszért jóval, gyűlöletért bocsánattal fizet, bosszúállás helyett megkegyelmez, inkább elvész, semhogy ellenségét veszejtse el, aki megmenti bántalmazóját, aki az erény oltára előtt térdepel, aki közelebb van az angyalhoz, mint az emberhez! Javert kénytelen volt elismerni, hogy ez a csodalény létezik.

Ez így nem tarthat tovább.

Hangsúlyozzuk, hogy Javert nem adta meg magát ellenállás nélkül ennek a csodalénynek, ennek a bukott angyalnak, ennek a visszariasztó hősnek, aki majdnem úgy fölháborította, mint ahogyan csodálatba ejtette. Mikor ott ült a kocsiban Jean Valjean mellett, hússzor is felüvöltött benne a törvényesség tigrise. Hússzor is kísértésbe esett, hogy rávesse magát Jean Valjeanra, hogy megragadja és fölfalja, vagyis börtönbe hurcoltassa. Valóban, mi is lehetett volna egyszerűbb, mint útközben odakiáltani a legelső rendőrőrszobába: „Itt egy szökött fegyenc!” - előszólítani a zsandárokat: „Vigyétek ezt az embert, a tiétek!” Aztán továbbmenni, otthagyni a bűnözőt, nem törődni vele, és többé nem avatkozni a dologba. Ez az ember örökre a törvény foglya; a törvény tegyen vele, amit akar. Mi lehetne igazságosabb? Javert mindezt elmondta magában; el is akarta szánni magát, hogy letartóztassa ezt az embert, cselekedni akart, de éppúgy, mint most, nem tudott; és valahányszor ott tartott, hogy nyakon ragadja Jean Valjeant, fölemelt keze, mintha ólomsúly nyomná, lehanyatlott, s lelke mélyén egy hangot hallott, egy különös hangot, mely így szólt: - Jól van. Csak szolgáltasd ki a megmentődet. Azután mosd a karmaidat Poncius Pilátus táljában.

Töprengésében befelé fordult, és azt látta, hogy Jean Valjean mellett, aki megnőtt, ő, Javert, eltörpül.

Egy gályarab a jótevője!

De miért is tűrte, hogy ez az ember életben hagyja? Ott a torlaszon jogot szerzett arra, hogy megöljék. Élnie kellett volna jogával. Jobb lett volna, ha Jean Valjean ellenében segítségül hívja a többi felkelőket, és erőnek erejével agyonlöveti magát.

Legfőképp az aggasztotta, hogy elvesztette a biztonságát. Mintha kitépték volna a talajából. A törvénykönyv ronggyá vált a kezében. Eddig ismeretlen kétségek marcangolták. Valamilyen érzelmi megvilágosodás ébredt benne, amely merőben különbözött a törvény parancsától, életének eddig egyetlen zsinórmértékétől. Többé nem volt elég neki, ha megmarad régi becsületességében. Egész sereg váratlan tény támadt fel és igázta le. Teljesen új világ tárult lelke elé. Hogy lehetséges elfogadni és viszonozni egy jótéteményt, önfeláldozónak, irgalmasnak, béketűrőnek lenni, hogy a szigort legyőzheti a könyörület, hogy tekintetbe lehet venni mások személyét, nem kell őket végleg elítélni, elkárhoztatni, hogy a törvény szemében megcsillanhat egy könnycsepp, hogy van isteni igazságszolgáltatás, amely ellenkezik az emberi igazságszolgáltatással. Egy ismeretlen, hatalmas erkölcsi hajnalhasadást vett észre a homályban: megrémült és elkáprázott a fénytől, bagoly létére kénytelen volt sasszemmel nézni.

Igaz tehát, mondta magában, hogy vannak kivételek, a hatóság is zavarba jöhet, a szabály a rövidebbet húzhatja egy ténnyel szemben, nem mindenre érvényes a törvény betűje, meg kell hajolni előre nem látott esetek előtt, egy fegyenc erénye csapdába ejtheti egy hivatalnok erényét, a szörnyűséges lehet isteni, a végzet tud ilyen álcázott alakot ölteni; kétségbeesve gondolta el, hogy ő maga is ilyen meglepetés prédája volt. Kénytelen volt elismerni, hogy van emberi jóság. Ez a fegyenc jó volt. És, ami hallatlan, jó volt ő maga is. Tehát kezd romlani.

Gyávának látta magát. Irtózott önmagától.

Javert szemében nem az emberi, a nagy, a magasztos volt az eszmény, hanem a feddhetetlenség.

Márpedig az imént vétett a feddhetetlenség ellen.

Hogy jutott idáig? Hogy történhetett mindez? Nem tudta volna megmondani. Két tenyere közé fogta a fejét, de hiába erőlködött, nem talált magyarázatot.

Bizonyos, hogy mindig vissza akarta adni Jean Valjeant a törvénynek, amelynek ez a Jean Valjean foglya, ő, Javert pedig rabszolgája volt. Egy pillanatig sem gondolt rá, amíg kezében tartotta, hogy futni hagyja. Keze mintegy tudtán kívül nyílt ki és eresztette el a zsákmányt.

Mindenféle rejtelmes, új dolog tárult fel a szeme előtt. Kérdéseket intézett magához, válaszolt rájuk, és elborzadt a válaszaitól. Megkérdezte: „Ezt a fegyencet én nyomon követtem, egyenesen üldöztem, de ő fölém kerekedett, mert joggal bosszút állhatott volna rajtam pusztán haragból, de személyes biztonsága érdekében is, és mégis életben hagyott - amikor ez a kétségbeesett ember megkegyelmezett nekem, mit cselekedett? Kötelességét teljesítette? Nem. Valamivel többet tett. És én, amikor neki megkegyelmeztem, mit cselekedtem? Kötelességemet teljesítettem? Nem. Valamivel többet tettem. Hát van valami több a kötelességnél?” Mikor idáig ért gondolataiban, megrémült, megbillent a mérlege; az egyik serpenyő a mélységbe süllyedt, a másik égig emelkedett. Javert ugyanúgy félt attól, ami fent, mint ami lent van. Egyáltalán nem volt úgynevezett voltairiánus, filozófus vagy hitetlen, sőt ellenkezőleg, ösztönösen tisztelte az uralkodó egyházat, ezt azonban csak az egész társadalmi rend egyik magasztos részletének tekintette; az ő dogmája a rend volt, és ezzel beérte; amióta férfivá érett és hivatalnok lett, hitvallását többé-kevésbé a rendőri hivatásban találta meg, mert ismételjük, minden gúny nélkül, a szó legkomolyabb értelmében mondva, úgy volt titkosrendőr, ahogyan másvalaki pap. Egy fölöttest ismert, Guisquet urat; eddig a napig nem jutott eszébe a másik fölöttes: Isten.

Most váratlanul megérezte ezt az új főnököt, Istent, s ez az érzés megzavarta.

E váratlan jelenséggel szemben tanácstalan volt; nem tudta, hogyan viselkedjék ezzel a feljebbvalóval, pedig különben tisztában volt vele, hogy az alárendeltnek mindig meg kell hajolnia, nincs joga sem ellenkezni, sem gáncsoskodni, sem vitatkozni, hanem ha a feljebbvaló túlságosan megdöbbenti, más segítsége nincs, mint a lemondás.

De hogyan nyújtsa be lemondását Istennek?

Bármint volt is, minduntalan arra a minden más fölött uralkodó gondolatára tért vissza, hogy iszonyatos törvénysértést követett el. Szemet hunyt egy visszaeső bűnös, egy szökött fegyenc előtt. Szabadon bocsátott egy gályarabot. Ellopott egy embert a törvények jogos tulajdonából. Ezt tette. Nem tudta már, mi van vele. Nem volt biztos benne, hogy azonos-e önmagával. Nem értette az okokat, amelyek tettére indították, már csak a szédületét érezte. Eddig a pillanatig abban a vakhitben élt, amely a ködös becsületesség szülőanyja. Ez a hit elhagyta, ez a derekasság megszűnt benne. Mindaz, amiben eddig hitt, szertefoszlott. Könyörtelenül megszállták olyan igazságok, amelyekről nem akart tudni. Ezentúl más ember kellett hogy legyen. Különös fájdalmat érzett, mint akinek lelki szemeiről váratlanul levették a hályogot. Látta azt, aminek látásától irtózott. Üresnek, haszontalannak érezte magát, kisiklottnak, eltévedtnek, mintha elvágták volna elmúlt életétől. Meghalt benne a hivatali tekintély. Létének többé nem volt értelme.

Borzalmas lelkiállapot a megindultság!

Amikor a gránitban kétely támad! Amikor a fenyítés szobra, mely egy darabban került ki a törvény öntőformájából, egyszerre észreveszi, hogy bronzkeblében egy képtelen és engedetlen valami rejlik, amely majdnem hasonló a szívhez! Odáig jut, hogy jóval fizet a jóért, noha mindeddig erre a jóra azt mondta, hogy rossz! A házőrző eb kezet nyal! A jégcsap megolvad! A béklyó kézzé változik, az ujjak hirtelen szétnyílnak, és eleresztik a zsákmányt! Iszonyú!

Amikor a kilőtt golyó elvéti pályáját, és visszafordul!

Amikor az ember kénytelen bevallani: a csalhatatlan nem csalhatatlan, a dogmához kétség férhet, az írott törvény nem minden igazság foglalata, a társadalom nem tökéletes, a tekintély meginoghat, a mozdulatlanság megroppanhat, a bírák is emberek, a törvény is tévedhet, a bíróság is hibázhat! Amikor az ember repedést lát e mennybolt kék tükrén.

Ami Javert-ben végbement, egy feddhetetlen lelkiismeret csődje, egy lélek kisiklása volt; szilánkokra hasadt egy becsületes jellem, amely nyílegyenes röptében Istenbe ütközött és fölrobbant. Különös is csakugyan, hogy a rend kazánfűtőjét, a hatósági tekintély gépészét, aki megüli a merev síneken robogó vak vasparipát, kivetheti nyergéből egy fénysugár! Hogy a változhatatlan, a mértanilag egyenes és szabályos, a passzív tökéletesség megtörhet! Hogy a gőzmozdonynak is van damaszkuszi útja!

Megértette-e Javert, hogy az emberben mindig lakozó Isten, maga lévén az igazi lelkiismeret, ellenszegül a hamisnak, nem engedi kialudni a szikrát, a sugárnak megparancsolja, hogy emlékezzék a napra, beléoltja a lélekbe a valódi abszolútum ismeretét, ugyanakkor az álabszolútum tagadását? Felfogta-e Javert, hogy az emberi érzés elpusztíthatatlan, az emberi szív megölhetetlen, számot tudott-e vetni ezzel a tündöklő jelenséggel, bensőnknek e talán leggyönyörűbb csodájával? Bizonyára nem. Ám e megfoghatatlan, mégis vitathatatlan valóság nyomása alatt nyiladozni érezte koponyáját.

Nem annyira megszállottja, mint inkább áldozata volt ő ennek a csodának. Gyötrődve szenvedett alatta. Mindebben nem látott mást, mint a lét roppant megnehezülését. Úgy rémlett neki, hogy ezentúl örökké fojtott lesz a lélegzése.

Nem volt hozzászokva, hogy valami ismeretlent tudjon maga fölött.

Eddigelé mindaz, amit maga fölött látott, tiszta, világos, áttetsző volt; semmi bizonytalanság, semmi homály; semmi, ami ne lett volna meghatározva, elrendezve, összefűzve, pontosan, szabályosan körülhatárolva, megállapítva, lezárva, előre látva; a hivatalos tekintély sima lapály volt, rajta semmi lejtő, előtte semmi meredély, Javert mindig csak alant látta az ismeretlent. A szabálytalan, a váratlan, a hirtelen megnyíló káosz, az örvénybe zuhanás lehetősége, mindez csupán az alsó régiók, a lázadók, a gonosztevők, a nyomorultak ügye volt. Most azonban Javert hanyatt fordult, és egyszerre riadtan látta a hallatlan tüneményt: a szakadékot fönn a magasban.

Mi történt? Teljes letaroltság! Tökéletes kizökkenés! Miben bízhat meg, ha összeomlik mindaz, amire meggyőződését alapozta? Hogyan? Egy nemes lelkű bűnös a társadalom vértezetén meglelheti a folytonossági hiányt? Hogyan? A törvény becsületes szolgája egyszerre két bűn közé kerülhet, az is bűn, ha futni hagy egy embert, az is bűn, ha börtönbe juttatja? Az az utasítás tehát, amelyet a hatóság a hivatalnoknak ad, nem föltétlen bizonyosság? A kötelesség útján is vannak zsákutcák? Hogyan? Mindez valóság? Lehetséges, hogy egy volt bandita, aki ítéletek súlya alatt görnyed, felemelkedik, és végül neki lesz igaza? Hihető ez? Vannak hát esetek, amikor a törvény bocsánatkérést dadogva kénytelen meghátrálni a felmagasztosult bűn előtt?

Igen, így van! Javert látta, kézzel tapintotta! És nemcsak hogy nem tagadhatta a tényt, hanem maga is részese volt. Mindez valóság. Elég gyalázat, hogy a valóság tényei ilyen torz alakot ölthetnek.

Ha a tények szigorúan teljesítenék kötelességüket, akkor a törvénynek szolgálnának bizonyítékul, mert hisz az Istentől származnak. Vajon az égből fog alászállani az anarchia?

Eszerint - a szorongás nagyításában, a megdöbbenés optikai csalódásában elenyészett mindaz, ami korlátozhatta és helyesbíthette volna benyomását, s a társadalom, az emberiség, a világegyetem immár valami rémületesen egyszerű vonalrajzban tűnt fel szeme előtt -, eszerint a büntethetőség, az ítélkezés, a törvénykezésben nyugvó erő, a felsőbíróságok döntései, a hatóság, a kormányzat, a megelőzés és megtorlás, a hivatali bölcsesség, a törvényes csalhatatlanság, a tekintélyelv, a politikai és polgári biztonság dogmái, a szuverenitás, a törvénykönyv logikája, a társadalmi jog, a mindenkire érvényes igazság, mindez csupa romhalmaz, káosz; ő maga, Javert, a rend éber őre, a rendőrség megvesztegethetetlen közege, a társadalom gondviselő vérebe le van győzve, földre van sújtva; és a romhalmaz tetején ott áll egy zöld sapkás ember, dicsfénnyel a feje körül. Íme, ilyen zűrzavarba jutott Javert, ilyen borzalmas látomány meredt föl a lelkében.

El lehetett ezt viselni? Nem.

Ha van kétségbeejtő helyzet, ez az volt. Csak két út vezethetett ki belőle. Az egyik az, hogy megkeresi Jean Valjeant, és a fegyencet visszaadja a börtönnek. A másik...

Javert ellépett a mellvédtől, és most már emelt fővel, szilárd léptekkel indult az őrállomás felé, amelynek lámpája a Châtelet tér egyik sarkán világított.

Odaérve, az ablakon át megpillantott egy rendőrt, és belépett. Már arról a módról is, ahogy az ajtón benyitnak, a rendőrség emberei megismerik egymást. Javert megnevezte magát, fölmutatta igazolványát, és leült az asztalhoz, amelyen égő gyertya állt. Toll is volt az asztalon, ólom tintatartó, meg néhány ív papír arra az esetre, ha jegyzőkönyvet kell fölvenni, vagy az éjszakai őrjáratok meg akarják írni jelentésüket.

Ez az asztal, a hozzá tartozó szalmaszékkel, valóságos intézmény; ott van minden rendőrőrszobán, elmaradhatatlan ékessége a porzótartó facsésze, meg egy kemény papírdoboz, tele piros pecsételő ostyákkal. Ez az asztal a hivatali stílus legalsó emelete, itt kezdődik az állami irodalom.

Javert fogta a tollat, elvett egy ív papírt, és íráshoz látott. Ezt írta:

NÉHÁNY MEGJEGYZÉS A SZOLGÁLAT ÉRDEKÉBEN

ELŐSZÖR: Kérem a prefektus urat, engedje meg, hogy fölhívjam figyelmét bizonyos dolgokra.

MÁSODSZOR: A foglyok kihallgatásról jövet lehúzzák cipőjüket, s mialatt motozzák őket, mezítláb állnak a kőpadlón. Sokan köhögnek, mikor visszamennek a börtönbe. Ez növeli a kórházi költségeket.

HARMADSZOR: A bűnözőknek egymást bizonyos távolságban felváltó felügyelőkkel való megfigyeltetése helyes, de szükséges lenne, hogy fontos esetekben legalább két rendőr állandóan szemmel tartsa egymást, így ha valamelyik nyomozó hanyagul látja el a szolgálatot, a másik figyelheti, és helyére léphet.

NEGYEDSZER: Érthetetlen, miért tiltja meg a Madelonnetties-fogház külön szabályzata, hogy a fogoly széket kapjon, még ha fizet is érte.

ÖTÖDSZÖR: A Madelonnettes-ben a kantin rácsozata csupán két vasrúd, ami lehetővé teszi, hogy a foglyok a kantinosné kezét érintsék.

HATODSZOR: Az úgynevezett csaholok, vagyis azok a foglyok, akik a többi foglyot beszélőre szólítják, egy-egy fogolytól két sout szednek azért, hogy érthetően kiáltják a nevét. Ez rablás.

HETEDSZER: A takácsműhelyben a vállalkozó a foglyoktól húsz sout von le egy elcsúszott fonálért; ez visszaélés, mert a vászon attól semmivel sem lesz rosszabb.

NYOLCADSZOR: Helytelen, hogy a Force-börtönben a látogatók a gyerekek udvarán mennek át a beszélőbe.

KILENCEDSZER: Naponta lehet hallani, hogy a csendőrök a prefektúra udvarán elbeszélik az egyes vádlottak kihallgatásának lefolyását. Hogy egy csendőr, akinek megszentelt személynek kellene lennie, elmondja, amit a vizsgálóbíró szobájában hallott, súlyos rendzavarás.

TIZEDSZER: Henryné rendes nő, a kantinját nagyon tisztán tartja; de nem helyes, hogy a magánzárka folyosójának kulcsát egy asszonyra bízzák. Ez nem fér össze egy fejlett civilizáció börtönrendszerével.

Javert a legnyugodtabb és legszabályosabb kézvonással írta ezeket a sorokat, egyetlen vesszőt sem hagyott el, tollat erősen percegtette a papíron. Az utolsó sor alá odaírta:

JAVER
I. osztályú felügyelő
A Châtelet téri rendőrállomáson
1832. június 7-én, hajnali egy óra tájban.

Megszárította az írást, a papírt levélformára összehajtogatta, leragasztotta, a hátára ráírta: A rendőr-igazgatóságnak, ott hagyta az asztalon, és kiment az őrszobából. A rácsozott üvegajtó becsapódott mögötte. Újra átvágott a Châtelet téren, kiért a rakpartra, gépies pontossággal visszament arra a helyre, ahonnét egy negyedórával előbb eljött; lekönyökölt ugyanabban a helyzetben, a mellvédnek ugyanarra a kőkockájára, mint előbb. Mintha el sem mozdult volna.

A sötétség teljes volt. Az éjfél utáni óra csendje borult a környékre. A csillagokat felhőkárpit takarta. Az ég baljós sűrűség volt. A Citében egyetlen ablak sem világított, sehol egy lélek sem járt; az utcák és rakpartok, ameddig a szem ellátott, néptelenek voltak. A Notre-Dame és az igazságügyi palota tornyai az éjszakában elmosódva meredeztek. A rakpart kútkávaszerű mellvédjére vörös fényt vetett egy utcai lámpa. A hidak elferdült körvonalakkal látszottak egymás mögött a ködben. A folyó az esőzéstől megduzzadva hömpölygött.

Említettük, hogy az a hely, ahol Javert könyökölt, pontosan a Szajna sebes torlódása fölött volt, ahol a folyó félelmesen örvénylik, mint valami végtelen csavar.

Javert lehajtotta fejét, és lenézett. A vaksötétben semmit sem lehetett megkülönböztetni. Zúgott a tajtékzó víz, de a folyó nem látszott. Néha-néha a szédítő mélységben fölvillant valami fény, és ide-oda siklott, mert a víznek megvan az a képessége, hogy a legsötétebb éjszakában is szerez valahonnét világosságot, és azt kígyóvá varázsolja. A fény elenyészett, és megint sötét lett minden. Mintha a mérhetetlen űr tárult volna fel. Nem víz volt ott lenn, hanem örvénylő mélység. A rakpart meredek, párába burkolt, élesen lemetszett fala olyan volt, mint valami végtelenbe szögellő szirtfok.

Nem látszott semmi, de érezni lehetett a víz ellenséges hidegét és az ázott kövek poshadt szagát. Zord lehelet szállt fel a mélységből. A folyó inkább sejtett, mint észlelt áramlása, a habok tragikus moraja, az óriás hídívek komorsága, a félelmes, sötét űr, mindez a sok árnyék tele volt iszonyattal.

Javert néhány pillanatig mozdulatlanul nézett az alatta tátongó sötétségbe; mereven, szinte feszült figyelemmel szemlélte a láthatatlant. Hallgatta a víz zúgását. Egyszerre levette a kalapját, és a rakpart párkányára tette. Egy pillanattal utóbb magas, fekete alak állt a mellvéden - valami elkésett járókelő kísértetnek nézhette volna -, lehajolt a Szajna fölé, aztán fölegyenesedett, és lezuhant a sötétbe. Tompa loccsanás hallatszott; és csak a sötétség volt tanúja a vízben elmerült homályos alak haláltusájának.

ÖTÖDIK KÖNYV
Az unoka és a nagyapa

I.
Újra a bádogtapaszos fa

Kevéssel azután, hogy az imént elbeszélt események lezajlottak, Boulatruelle mestert erős izgalom érte.

Boulatruelle mester az a montfermeili útkaparó, akivel könyvünk homálylepte részeiben már találkoztunk.

Boulatruelle, amint az olvasó talán még emlékezni fog, különféle zavaros foglalkozásokat űzött. Követ tört az országúton, és itt-ott megkárosította az utasokat, vagyis útkaparó és tolvaj volt egy személyben. Volt egy álma: szentül hitte, hogy a montfermeili erdőben elásott kincsek vannak. Remélte, hogy egyszer majd valamelyik fa tövében pénzt talál; addig is szívesen kotorászott pénz után az utasok zsebében.

Mostanában azonban óvatos volt. Örült, hogy legutóbb szerencsésen megúszta. Tudjuk, hogy más banditákkal együtt elcsípték Jondrette padlásszobájában. A bűnös szenvedélynek is lehet haszna: a részegség mentette meg. Sohasem derült ki, hogy mint tolvaj vagy mint meglopott volt-e ott. Miután megállapították, hogy a gonosz cselvetés estéjén holtrészeg volt, megszüntető végzéssel szabadon bocsátották. Eliszkolt vissza az erdőbe. Folytatta ott, ahol abbahagyta, Gagny és Lagny közt az országút kövezését, rendőri felügyelet alatt, az állam számára, sunyi, töprengő képpel, kissé lehűlve a tolvajlás iránt, amely kis híján vesztét okozta, de annál nagyobb gyöngédséggel fordulva a bor felé, amelynek megmenekülését köszönhette.

Hogy mi volt az az izgalom, amely kevéssel azután érte, hogy visszatért útkaparó-kunyhójának zsúpfedele alá, elmondjuk:

Egy reggel napkelte előtt, ahogy szokása szerint munkára vagy talán lesre ballagott, Boulatruelle a bozótban megpillantott egy embert; csak a hátát látta, de az alakja, amennyire távolról a szürkületben kivehette, ismerősnek tűnt föl neki. A részeges Boulatruelle-nek tiszta és megbízható emlékezőtehetsége volt, elengedhetetlen védelmi eszköz mindenkinek, aki többé-kevésbé hadilábon áll a társadalommal.

„Hol az ördögbe láttam én már ezt az embert?” - kérdezte magában.

De nem tudott mást felelni, mint hogy hasonlít valakire, akinek képe homályosan dereng az elméjében.

Minthogy az azonosságot nem tudta megállapítani, Boulatruelle okoskodni és következtetni próbált. Ez az ember nem a környékről való. Valahonnét idevetődött. Nyilván gyalogszerrel.

Ilyen idő tájban semmiféle kocsi nem jár Montfermeilbe. Egész éjjel gyalogolt. Honnét jöhetett? Nem messziről, mert nincs nála se tarisznya, se poggyász. Bizonyára Párizsból. De minek jött ebbe az erdőbe? Mi dolga lehetett itt ilyenkor? Mi járatban van?

Boulatruelle-nek eszébe jutott a kincs. Ahogy kutatott emlékezetében, úgy rémlett neki, hogy pár évvel ezelőtt már volt hasonló találkozása egy ilyenféle emberrel, lehet, hogy ugyanez volt.

Ahogy így elmélkedett, éppen az elmélkedés súlya alatt lehorgasztotta a fejét, ami természetes, de nem valami hasznos mozdulat. Amikor újra fölnézett, már nem volt ott senki. Az ember eltűnt az erdőben és a hajnali szürkületben.

„Az istenit neki - szólt magában Boulatruelle -, én ezt megkeresem. Megtudom én, ki fia ez az atyafi. Bizonyosan van valami oka, hogy pitymallatkor erre kószál; majd a végére járok. Az én erdőmben senkinek sem lehet titka, hogy én ne tudjak róla.”

Fogta az ásóját, amely jól ki volt élesítve.

- Jó ez a földtúráshoz - dörmögte -, de egy embert is elintézek vele.

És, ahogy az egyik fonalat a másikhoz fűzik, ugyanazon az úton, amerre az idegen mehetett, szapora léptekkel nekivágott a sűrűnek.

Mikor már megtett vagy száz lépést, segítségére jött a felkelő nap. A homokban itt-ott előtűnő lábnyomok, letiport fűszálak, legázolt dudvák, cserjék fiatal ágai, amelyek kecses lassúsággal emelkedtek fel, mint mikor reggel ébredéskor egy fiatal lány karjait nyújtóztatja, mindezek jelezték neki az irányt. Követte a nyomot, aztán elvesztette. Telt az idő. Egyre beljebb hatolt az erdőbe, és egy dombfélére jutott. Egy hajnali vadász, aki Guillery nótáját[1106] fütyörészve egy távoli ösvényen ballagott, eszébe juttatta, hogy felmászhatna egy fára. Koros ember létére még eléggé fürge volt. A közelben egy Tityrushoz[1107] méltó terebélyes bükk éppen kapóra jött Boulatruelle-nek. Fölkapaszkodott rá, amilyen magasra csak tudott.

Jó gondolat volt. Ahogy arrafelé kémlelte a vadont, ahol a fák legsűrűbben kuszálódtak, Boulatruelle egyszerre megpillantotta az idegent.

Alighogy meglátta, el is vesztette szem elől.

Az ember bement vagy inkább besiklott egy jó messze eső tisztásra, amelyet nagy fák takartak el; de Boulatruelle jól ismerte a helyet, tudta, hogy van ott egy kőrakás mellett egy beteg gesztenyefa, tapaszként a kérgére szegezett bádoglemezzel. Ezt a tisztást valamikor Blaru telkének hívták. A kőrakást nem tudni, mi okból hordták oda annak idején, már vagy harminc éve ott volt, biztosan ott van még most is. Semmi sem olyan hosszú életű, mint egy kőrakás, legfeljebb még egy deszkapalánk fogható hozzá. Ideiglenes alkotmány. Épp azért maradt fenn!

Boulatruelle örömében gyorsan lekúszott vagy inkább leugrott a fáról. Megvan a búvóhely, most már csak meg kell fogni a vadat. A híres kincs, amelyről álmodozott, alighanem ott rejtőzik.

Nem volt könnyű eljutni erre a tisztásra. A járt ösvényeken, amelyek zegzugosan ide-oda kanyarogtak, legalább egy negyedóra kellett hozzá. Toronyiránt pedig, a bozótos, tövises sűrűségen keresztül jó félóráig is eltartott az út. Boulatruelle balga fejjel ezt nem gondolta meg. Hitt az egyenes vonalnak; ez a tiszteletre méltó optikai csalódás már sok embernek okozta kárát. Bármily kusza volt is a bozót, ő ezt tartotta jó útnak.

„Menjünk a farkasok Rivoli utcáján” - gondolta.

Boulatruelle, aki görbe utakhoz volt szokva, ezúttal vesztére az egyenes utat választotta.

Elszántan nekivágott a bozót sűrűjének.

Rekettyével, csalánnal, galagonyával, csipkebokrokkal, bogánccsal, tüskés indákkal küszködött. Összevissza karcolták a tövisek.

A mélyút fenekén még egy patakon is át kellett gázolnia.

Végre, jó háromnegyed óra elteltével, izzadva, átázva, lihegve, megtépve, nekibőszülve kiért a Blaru-telekre.

A tisztáson senkit sem talált.

A kőrakáshoz futott. Ott volt a helyén. Senki sem hordta el.

Az idegen azonban eltűnt az erdőben. Elmenekült. Hová? Merre? Melyik irányban? Nem lehetett kitalálni.

És nagy megdöbbenésére a kőrakás mögött, a cinklemezes fánál Boulatruelle frissen ásott földet talált, egy ottfelejtett vagy szándékosan otthagyott ásót és egy gödröt.

A gödör üres volt.

- Tolvaj! - kiáltott Boulatruelle, és fenyegetve rázta két öklét a láthatár felé.

II
Marius a polgárháborúból családi háborúságba csöppen

Marius sokáig élet-halál közt lebegett. Heteken át lázas önkívületben feküdt, meglehetősen súlyos agyi tünetek közt, amelyeket inkább a fejsebekkel járó megrázkódtatások, mintsem maguk a sebek okoztak.

Egész éjszakákon át Cosette nevét ismételgette, a lázas állapot aggasztó bőbeszédűségével, a haláltusa komor makacsságával. Egyes sebek nagysága komoly veszélyt jelentett, mert a nagy sebek gennyes váladéka mindig fölszívódhat, és bizonyos légköri behatások alatt a beteg halálát okozhatja; az orvos minden időváltozásnál, a legkisebb viharnál is nyugtalankodott.

- Csak semmi izgalom ne érje a beteget - hajtogatta. Minden egyes kötözés bonyolult és nehézkes művelet volt, mert akkoriban még nem találták fel a ragtapasszal való rögzítést. Nicolette egy egész lepedőt elhasznált tépésnek, „akkorát, mint a mennyezet” - mondta. A klórvizes és ezüstnitrátos borogatások csak nehezen állították meg az üszkösödést. Amíg az életveszély tartott, Gillenormand magánkívül ült unokája ágyánál, és úgy volt, mint Marius: se élő, se holt.

Mindennap, néhanap kétszer is, megjelent a háznál egy ősz hajú, igen jól öltözött úr - így írta le a kapus -, megkérdezte, hogy van a sebesült, és nagy csomó tépést hozott a kötözéshez.

Végre, szeptember 7-én, pontosan négy hónappal a keserves éjszaka után, amelyen haldokolva hozták haza nagyapjához Mariust, az orvos kijelentette, hogy most már szavatol az életéért. Megkezdődött a lábadozás. Mariusnak mindazonáltal még több mint két hónapig nyugágyon kellett feküdnie a kulcscsonttörés szövődményei miatt. Mindig van egy ilyen utolsó seb, amely nem akar behegedni, s amelyet, a beteg nagy unalmára, a végtelenségig kötözni kell.

Egyébként Mariust a hosszú betegség és a hosszú lábadozás mentette meg az üldöztetéstől. Franciaországban minden harag, még a hatóságok haragja is, fél év alatt lehiggad. Korunk társadalmi viszonyai közt a lázadásokban annyira mindenki hibás, hogy utánuk az elnézés általános szükségérzete jelentkezik.

Vegyük ehhez Guisquet minősíthetetlen rendeletét, amely kötelezte az orvosokat, hogy jelentsék fel a sebesülteket; ez nemcsak a közvéleményt bőszítette fel, hanem elsősorban a királyt is. Ez a megbotránkozás védte a sebesülteket, és a haditörvényszék, azokon kívül, akiket nyílt harcban tetten érve fogtak el, senkit sem mert zaklatni. Mariust tehát békén hagyták.

Gillenormand úr először minden aggodalmat, azután minden elragadtatást átélt. Csak nagy nehezen tudták megakadályozni, hogy minden éjszakát a sebesült mellett töltsön; nagy karosszékét Marius ágya mellé vitette; leányától azt követelte, hogy a ház legszebb fehérneműjét szabdalja fel borogatások és kötözések céljára. Gillenormand kisasszony, mint okos és tapasztalt nő, módját ejtette, hogy megkímélje a szép fehérneműt, és el tudta hitetni az öregúrral, hogy teljesítette parancsát. Gillenormand úr nem fogadta el azt a magyarázatot, hogy tépést csinálni jobban lehet durva vászonból, mint batisztból, és ócska vászonból jobban, mint újból. Minden alkalommal jelen volt a kötözésnél, amitől Gillenormand kisasszony szemérmetesen távol tartotta magát. Az öregúr jajgatott, amikor a sebek elhalt húsát ollóval vagdosták.

Semmi sem lehetett meghatóbb, mint látni, ahogyan öregesen remegő, gyöngéd kézzel egy csésze teát nyújtott a betegnek. Az orvost állandóan kérdésekkel ostromolta. Nem vette észre, hogy folytonosan ugyanazokat a kérdéseket ismételgeti.

Aznap, mikor az orvos kijelentette, hogy Marius túl van a veszélyen, az öreg magánkívül volt a boldogságtól. Három arany borravalót adott a kapusnak. Este, mikor a szobájába tért, mutató- és hüvelykujjával pattintgatva gavottot táncolt, és ezt a dalocskát dúdolta hozzá:

Fougére-nek tája lanka,
Pásztorleány a Janka,
Még a szoknyája is
Hamis.

Kökényszemében Ámor
Ficánkol, csupa mámor,
Onnan nyilaz ki rád,
Világ!

Nincs több sehol, hiába,
- Sértődjön meg Diána -
Két ilyen kemény, pici
Cici!

Aztán egy zsámolyra térdelt, és Basque, aki az ajtórésen át leskelődött, esküdni mert volna rá, hogy imádkozik.

Eddig nem hitt Istenben.

A fokozatos javulás minden újabb tünete elragadtatásba ejtette a nagyapát. Öröme egy sor akaratlan cselekedetben nyilvánult meg. Föl és alá járt a lépcsőn anélkül, hogy tudná, miért. Egyik szomszédnője, egyébként csinos asszony, nagy álmélkodására hatalmas csokrot kapott; kiderült, hogy Gillenormand küldte, mire a férj féltékenységi jelenetet rögtönzött. Nicolette-et Gillenormand úr az ölébe akarta ültetni. Mariust báró úrnak szólította. Egyszer csak fölkiáltott: - Éljen a Köztársaság!

Percről percre faggatta az orvost: - Ugye már nincs veszély? - Szinte nagyanyai gyöngédséggel nézte Mariust. Amikor evett, le nem vette róla a szemét. Magára nem gondolt, ő már nem számított. Marius volt a ház ura, örömében leköszönt a javára, unokája unokájának tekintette magát.

Csak tisztelni lehetett ebben a vidám, gyermeki állapotában. Nehogy fárassza a lábadozót, nehogy terhére legyen, mögéje állt, úgy mosolygott rá. Elégedett volt, jókedvű, boldog, kedves, valósággal megfiatalodott. Ősz haja valami szelíd fenséget adott az arcán ragyogó derűnek. Elbájoló, ha a ráncok közé kellem vegyül, ha valami hajnali fény sugározza be a kivirult öregséget.

Mariusnak, mialatt ápolták és kötözték, csak egy gondolata volt: Cosette.

Mióta megszűnt a láza és már nem beszélt félre, nem ejtette ki a lány nevét, környezete azt hitte, hogy már nem is gondol rá. Pedig épp azért hallgatott, mert szívvel-lélekkel rajta csüggött.

Nem tudta, mi lett Cosette-tel, az egész Chanvrerie utcai esemény úgy kóválygott az emlékezetében, mint valami felhő; szinte összefolyó árnyak lebegtek elméjében; Éponine, Gavroche, Mabeuf, Thénardier-ék, barátai, akik körül a barikád gyászos füstje gomolygott, Fauchelevent úr különös szereplése a véres színjátékban úgy tűnt fel előtte, mint rejtély a viharban. Nem értette, hogyan maradt életben, nem tudta, ki és miképpen mentette meg, ezt a környezetében sem tudta senki; nem mondhattak neki mást, mint hogy éjjel bérkocsin hozták haza a Filles-du-Calvaire utcába; múlt, jelen, jövő csupa kóválygó köd volt benne, de volt ebben a ködben egy mozdulatlan pont, egy tiszta és szabatos gondolat, egy gránitkemény elhatározás: meg kell találnia Cosette-et.

Az élet fogalmát nem tudta elválasztani Cosette fogalmától, szívében megfogadta, hogy az egyik nem kell neki a másik nélkül, és bárkitől, aki kényszeríteni akarja, hogy éljen, a nagyapjától, a sorstól, a pokoltól, visszaköveteli eltűnt mennyországát.

Nem titkolta önmaga előtt, hogy lesznek akadályok.

Hangsúlyoznunk kell itt, hogy nagyapjának gondoskodása és gyengédsége egyáltalán nem fegyverezte le, és csak kevéssé hatotta meg. Először is nem látott mindent tisztán; aztán meg beteg és talán még lázas révületeiben gyanakodva fogadta ezeket a kedveskedéseket, mint valami új és idegen dolgot, amelynek az a célja, hogy őt megszelídítse. Hideg maradt. Nagyapja hiába vesztegette rá szegény, öreges mosolyát. Marius azt gondolta, addig tart ez a jóság, amíg ő maga nem szól, és ráhagy mindent; de mihelyt Cosette-ről lesz szó, nagyapja más arcot fog mutatni, igazi képéről lehull az álarc. Akkor aztán baj lesz; kezdődik újra a családi kérdések felpiszkálása, az álláspontok szembeállítása, kezdődik a gúnyolódás, a gáncsoskodás, Fauchelevent, Coupelevent, a vagyon, a szegénység, a nyomor, a különc, a jövő felhánytorgatása. Ellenállásba fog ütközni, s a vége visszautasítás lesz. Marius jó előre megkeményítette magát.

Majd, amint lassanként éledt, felújultak benne a régi sérelmek, emlékében a régi fekélyek sorra fölfakadtak, visszagondolt a múltra, ismét ott állt közte és nagyapja közt Pontmercy ezredes, és Marius azt mondta magában, hogy nem remélhet igazi jóságot attól, aki apjához oly igazságtalan és kegyetlen volt. És az egészséggel együtt visszatért belé bizonyos keserűség nagyapja iránt.

Az aggastyán érezte ezt, és csendben szenvedett.

Gillenormand úr, noha nem mutatta, megjegyezte magában, hogy Marius, amióta hazahozták és eszméletre tért, egyszer sem mondta neki: apám. Igaz, hogy nem is urazta, de úgy forgatta a szót, hogy mindkét megszólítást elkerülhesse.

Nyilvánvaló volt, hogy válság van közeledőben.

Mint ilyen esetekben rendszerint történik, Marius, mielőtt harcot kezdett volna, előcsatározást próbált. Vagyis, ahogy mondják, ki akarta puhatolni a terepet. Egy reggel Gillenormand úr újságolvasás közben fölényes megjegyzést tett a Konventre, és a royalisták szokott módján gúnynévvel illette Dantont, Saint-Justöt és Robespierre-t.

-1793 férfiai óriások voltak - szólt szigorúan Marius.

Az aggastyán elhallgatott, és aznap többé nem is szólalt meg.

Marius, aki emlékezett rá gyerekkorából, hogy mily hajthatatlan ember a nagyapja, ebben a hallgatagságban mélységes harag jelét látta, heves összecsapásra számított, és gondolatban még jobban fölkészült a küzdelemre.

Elhatározta, ha elutasító választ kap, letépi magáról a kötést, újra eltöri a kulcscsontját, felszakítja még meglevő sebeit, és többet egy falatot sem eszik. Sebeit fogja használni fegyvernek. Vagy Cosette, vagy a halál.

A betegek ravasz türelmével várt a kedvező pillanatra.

Ez a pillanat elérkezett.

III
Marius támad

Egyik nap Gillenormand úr, miközben leánya az orvosságos üvegeket rendezgette a fiókos szekrény márványlapján, Marius fölé hajolt, és leggyengédebb hangján így szólt hozzá:

- Nézd, fiacskám, a helyedben most már inkább húst enném, mint halat. A rántott hal kitűnő táplálék a lábadozás kezdetén, de hogy a beteg lábra állhasson, ahhoz egy jó, roston sült borda kell.

Marius, aki már egyáltalán nem érezte magát gyöngének, összeszedte minden erejét, két öklével a párnára támaszkodva, szemébe nézett a nagyapjának, és fenyegető arccal így szólt:

- Erről jut eszembe, hogy fontos mondanivalóm van.

- Hadd hallom.

- Nősülni akarok.

- Rendben van - felelt a nagyapa, és fölkacagott.

- Hogyhogy rendben van?

- Igen - rendben van. Tiéd lesz a kislány.

Mariust annyira elképesztette és megrázta a boldogító válasz, hogy egész testében megremegett.

Gillenormand úr folytatta:

- Úgy van, az a szép kislány a tiéd. Mindennap idejön egy öregúr képében, hogy hírt halljon rólad. Amióta megsebesültél, naphosszat sír, és tépést csinál. Mindent tudok. Az Homme-Armé utcában lakik, 7-es szám alatt. Szóval így vagyunk! Nőül akarod venni. Rendben van, nőül fogod venni. Nesze neked. Kifőzted magadban a dolgot, és azt gondoltad: Kereken megmondom a nagyapámnak, ennek a Régensség[1108] és a Direktórium korából maradt múmiának, ennek a hajdani gavallérnak, ennek a Dorante-nak, akiből Géronte lett; néki is voltak könnyű kalandjai, ő is szerelmeskedett grizettekkel, Cosette-ekkel; ő is röpködött virágról virágra, szürcsölte a tavasz mézét, kell hogy emlékezzék a fiatalságára. Majd elválik. Ha harc, legyen harc. Ohó, barátom, szarvánál fogod meg a cserebogarat. No lám. Én sült bordát kínálok neked, te meg a leendő oldalbordáddal állsz elő. Ez aztán meglepő átmenet! Azt hitted, össze fogsz kapni velem. Nem tudtad, hogy én már vén pipogya vagyok. No, mit szólsz hozzá? Eszed a májad. Hogy a nagyapád még nálad is nagyobb szamár, arra nem számítottál; most aztán az ügyvéd úr elfelejti a betanult szónoklatát, ez kellemetlen. Hát csak mérgelődj, a te bajod. Azt teszem, amit akarsz, ez persze fejbe ver, kis csacsi! Hallgass ide. Tudakozódtam, mert tudok ám én is ravaszkodni; a kislány elbájoló és tisztességes, a lándzsásból egy szó sem igaz, egész halom tépést csinált, kincs az a gyerek, és imád téged. Ha meghaltál volna, hármunkat temettek volna el; az én koporsómat követte volna az övé. Mikor jobban lettél, gondoltam rá, hogy szépecskén odaültetem az ágyad mellé, de csak a regényekben szokás, hogy egy fiatal lányt se szó, se beszéd bevezetnek egy csinos sebesülthöz, aki iránt érdeklődik. Az életben ez nem megy. Mit szólt volna a nagynénéd? Hiszen majdnem mindig meztelen voltál, barátocskám. Kérdezd csak meg Nicolette-től, aki egy percre sem mozdult el mellőled, maradhatott volna-e itt nőszemély. Aztán meg mit szólt volna az orvos? Egy szép lány nem lázcsillapító. De hát ne is beszéljünk többet a dologról, egy szó, mint száz, be van fejezve, vedd el. Ilyen kegyetlen ember vagyok én. Lásd, amikor láttam, hogy nem szeretsz, így szóltam magamban: „Mit tegyek, hogy megszerettessem magam ezzel a szamárral?” Azt mondtam: „Nini, hisz itt van a kezem ügyében a kis Cosette, neki adom, akkor biztosan szeretni fog egy kicsit, vagy pedig mondja meg, miért nem szeret.” Á, azt hitted, az öreg mennydörögni fog, nagy dérrel-dúrral kijelenti, hogy nem és nem, s a botjával fenyegeti ezt az egész hajnalhasadást. Szó sincs róla. Cosette kell? Jó. Szerelem kell? Jó. Semmi kifogásom ellene. Uram, kegyeskedjék megnősülni. Légy boldog, drága fiam.

És az aggastyán zokogó sírásra fakadt.

Két keze közé fogta Marius fejét, öreg kebléhez szorította, és mindketten sírtak. Így nyilatkozik meg néha a legnagyobb boldogság.

- Apám! - kiáltott fel Marius.

- Hát szeretsz? - szólt az aggastyán.

Kimondhatatlan pillanat volt. Egyikük sem bírt beszélni.

Végül az aggastyán akadozó nyelvvel megszólalt:

- Lám, hát megtört a jég. Azt mondta: apám.

Marius kiszabadította fejét nagyapja öleléséből, és szelíden mondta:

- Apám, most, hogy már jól érzem magam, úgy hiszem, láthatnám őt.

- Rendben van ez is, holnap látni fogod.

- Apám!

- No, mi az?

- Miért nem ma?

- Jó, nem bánom. Legyen ma. Háromszor mondtad: „apám”, ennyit igazán megérdemelsz. Magam küldök el érte. Ide fog jönni. Mondom, rendben van. Ezt különben már meg is énekelték. Így végződik a Beteg ifjú című elégia. André Chénier írta, az az André Chénier, akit megöltek 1793 gazem... óriásai.

Gillenormand úr úgy látta, mintha Marius szemöldöke kissé összerándulna, holott az igazság az, hogy Marius boldog elragadtatásában oda se hallgatott, sokkal inkább gondolt Cosette-re, mint 1793-ra. Nagyapja megijedt, hogy ilyen alkalmatlan pillanatban tett említést André Chénier-ről; sietett a helyreigazítással:

- Rosszul mondtam, hogy megölték. A dolog úgy áll, hogy a nagy forradalmi lángelmék, akik nem voltak gonosz emberek, ez nem vitás, hanem hősök voltak, úgy találták, hogy André Chénier kissé terhükre van, ezért hát lenyak... azazhogy ezek a nagy emberek thermidor hetedikén felkérték a költőt, hogy a közjó érdekében szíveskedjék felmenni a...

Gillenormand úrnak torkán akadt a szó; mivel megkezdett mondatát se befejezni, se visszaszívni nem tudta, mialatt leánya Marius feje alatt megigazgatta a vánkost, az aggastyán a sok izgalomtól feldúlt kedéllyel, oly gyorsan, ahogy korától kitelt, kirohant a hálószobából, becsapta maga mögött az ajtót, és ahogy kivörösödve, fuldokolva, tajtékozva, kidülledt szemmel az előszobába toppant, ott találta a derék Basque-ot, aki éppen csizmákat kefélt. Gillenormand úr galléron ragadta, és dühösen rárivallt:

- Ezermillió ördög és pokol, meggyilkolták a bitangok.

- Kit?

- André Chénier-t!

- Igenis - felelte ijedten Basque.

IV
Gillenormand kisasszony már nem rosszallja,
hogy Fauchelevent úr csomaggal a hóna alatt lépett a házba

Cosette és Marius viszontlátták egymást.

Nem próbáljuk meg leírni ezt a találkozást. Vannak dolgok, amelyeket nem lehet lefesteni; a napfény is ilyen.

Együtt volt az egész család, Basque-ot és Nicolette-et is beleértve, amikor Cosette belépett Marius szobájába.

Megállt a küszöbön; olyan volt, mintha dicsfény venné körül.

A nagyapa akkor készült kifújni az orrát; abbahagyta, és a zsebkendője fölött nézve Cosette-re, felkiáltott:

- Imádni való!

Aztán hangosan kifújta az orrát.

Cosette mámoros, elbűvölt, kissé ijedt arcán látszott, hogy az egekben érzi magát. Riadt volt, amennyire csak a boldogságtól riadt lehet valaki. Hol elsápadt, hol kipirulva dadogott, Marius karjaiba vetette volna magát, ha lett volna mersze. Restellte ennyi ember előtt megmutatni a szerelmét. Az emberekben nincs könyörület a boldog szerelmesek iránt, ott maradnak, amikor azok szeretnének kettesben lenni, mert hiszen semmi szükség sincs tanúkra.

Cosette mögött egy ősz férfi lépett be, komolyan, de azért mosolyogva, réveteg, szomorú mosollyal. „Fauchelevent úr” volt, vagyis Jean Valjean.

Ahogy a kapus mondotta, nagyon jól volt öltözve, vadonatúj fekete ruhát, fehér nyakkendőt viselt.

A kapus álmában sem gondolt volna rá, hogy ez a tisztes polgár, ez a közjegyzőforma ember azonos azzal a borzalmas hullaszállítóval, aki június 7-én éjjel rongyosan, piszkosan, vértől és sártól mocskolt, kísértetiesen sápadt arccal megjelent előtte, karjai közt hozva az eszméletlen Mariust; mindazáltal felébredt benne a házmesterszimat.

Amikor Fauchelevent úr Cosette-tel belépett a házba, nem állhatta meg, hogy oda ne súgja a feleségének:

- Nem tudom, miért, de úgy rémlik, ezt az arcot már láttam valahol.

Marius szobájában Fauchelevent úr mintegy félrehúzódva állt meg az ajtó mellett. Hóna alatt papirosba burkolt kis csomagot tartott, amely nyolcadrét alakú könyvnek látszott. A papír zöldes színű volt, s mintha penészes lett volna.

- Ez az úr mindig könyvet hord a hóna alatt? - kérdezte halkan Nicolette-től Gillenormand kisasszony, aki nem szerette a könyveket.

- Biztosan tudós - felelte ugyanolyan hangon Gillenormand úr, aki meghallotta leánya szavait. - No és? Hát baj az? Volt egy Boulard nevű ismerősöm, az se tett soha egy lépést, hogy valamilyen könyvet ne szorongatott volna a szívéhez.

Aztán meghajolt a jövevény előtt, és megszólította:

- Tranchelevent úr...

Nem szándékosan mondta így, de hozzá tartozott arisztokrata modorához, hogy nem törődött a tulajdonnevekkel.

- Tranchelevent úr, van szerencsém unokám, Marius Pontmercy báró számára megkérni a kisasszony kezét.

„Tranchelevent” úr meghajolt.

- Megegyeztünk - szólt a nagyapa.

Az ifjú párhoz fordult, föléjük tárta két karját, és így kiáltott:

- Most már szabad imádnotok egymást!

Nem kellett kétszer mondani. A fiatalok közt elkezdődött a turbékolás. Halkan beszélgettek. Marius felkönyökölt a nyugágyon, Cosette pedig ott állt mellette.

- Ó, Istenem! - suttogta Cosette. - Újra látlak. Újra látom kegyedet! Így belevetni magát a harcba! Miért tette? Hisz ez borzasztó. Négy hónapig halálos rettegésben éltem. Ó, maga gonosz, hát kellett csatába mennie! Mit vétettem kegyed ellen? Most az egyszer megbocsátok, de többé ne tegyen ilyent. Az imént, amikor üzentek értünk, azt hittem, menten meghalok, de az örömtől. Oly sokat bánkódtam! Még arra se szántam időt, hogy rendesen felöltözzem, rémesen nézhetek ki. Mit fognak szólni a rokonai, hogy ilyen gyűrött gallérban látnak? De mondjon már valamit! Folyton csak én beszélek. Még az Homme-Armé utcában lakunk. Azt mondják, borzalmas seb volt a vállán. Akkora, hogy egy ököl belefért volna. És ollóval vagdosták a húst. Iszonyú lehetett. Kisírtam a szememet, amikor elmondták. Nem hittem, hogy így lehet szenvedni. A nagyapja olyan jóságosnak látszik. Ne fárassza magát, ne könyököljön föl, megárthat. Ó, milyen boldogság! Vége minden bajnak. Jaj, egész bolond vagyok. Annyi mindent akartam mondani, és semmi sem jut eszembe. Szeret még? Az Homme-Armé utcában lakunk. Ott nincs kert. Egész nap tépést csináltam; nézze csak, uram, szemölcs van az ujjamon, erről kegyed tehet.

- Angyal! - szólt Marius.

Angyal, ez az egyetlen szó a nyelvben, amelyet nem lehet elcsépelni. Nincs még egy szó, amely el ne kopna attól, hogy a szerelmesek könyörtelenül ismételgetik.

Aztán, minthogy tanúk voltak jelen, elhallgattak, nem is beszéltek többet, csak gyöngéden fogták egymás kezét.

Gillenormand úr a szobában levőkhöz fordult, és rájuk szólt:

- Beszéljetek már hangosan. Zajongjunk, tisztelt közönség. Csapjunk egy kis lármát, az ördögbe is! Hadd csacsoghassanak kedvükre a gyerekek.

Odalépett a fiatalokhoz, és fülükbe súgta:

- Tegeződjetek. Csak egészen fesztelenül.

Gillenormand néni ámulattal fogadta a fény beözönlését öreges otthonába. Ámulatában nem volt semmi ellenséges; éppenséggel nem volt ez a galambpárra irigy bagoly megbotránkozott tekintete; egy szegény, elhibázott életű, ötvenhét éves aggszűz bámulta együgyű szemmel a diadalmaskodó szerelmet.

- Látod, leányom - szólt hozzá az apja -, mindig mondtam, hogy ezt fogod megérni öregségedre.

Egy pillanatra elhallgatott és hozzátette:

- Gyönyörködhetsz mások boldogságában.

Azután Cosette felé fordult:

- Csinos! Nagyon csinos! Akár Greuze is festhette volna. Ez hát egyedül a tiéd lesz, zsivány! Szerencséd, hogy nem vagyok tizenöt évvel fiatalabb, különben megjárhattad volna velem, te betyár, kihívtalak volna egy szál kardra. No lám, egészen elcsavarta a fejem a kisasszony. Nem csoda. Joga van hozzá. Ejha! Micsoda lakodalmat csapunk! Mi ugyan a Saint-Denis plébániához tartozunk, de megszerzem az engedélyt, hogy a Saint-Paul-székesegyházban esküdhessetek. Az szebb. A jezsuiták építették. Sokkal csinosabb a másiknál. Szemközt van Birague bíboros[1109] szökőkútjával. A jezsuita építészet legnagyobb remeke Namurban van, a Saint-Loup-templom. Ha egybekeltetek, oda okvetlenül menjetek el. Megéri az utazás fáradságát. Kisasszony, én osztom az ön véleményét: a lányok menjenek férjhez, azért vannak a világon. Van egy bizonyos Szent Katalin,[1110] annak mindig szeretném beköttetni a fejét. Hajadonsorban maradni szép, de rideg állapot. A biblia is azt mondja: Sokasodjatok. A nép megmentésére Jeanne d’Arc kellett, de a nép szaporításához szülőanyákra van szükség. Épp azért, szép lánykáim, menjetek férjhez. Igazán nem látom be, mire jó, ha egy lány pártában marad. Tudom persze, a hajadonoknak külön kápolnájuk van a templomban, és beléphetnek a Szent Szűz társaságába; de az áldóját, egy jóképű, derék férj, és egy év múlva egy dundi szőke baba, jókora ráncokkal a kövér combjain, aki vígan szopik, és rózsás kis kacsóival angyalian nevetve dögönyözi anyukája keblét, az mégiscsak többet ér, mint vecsernyén viaszgyertyát tartani és litániát énekelni!

A nagyapa egyet perdült kilencvenéves sarkán, és rikkantott is hozzá egy versikét.

- Igaz ni!

- Mi tetszik, apám?

- Nem volt neked egy meghitt barátod?

- De igen, Courfeyrac.

- Mi lett vele?

- Meghalt.

- Jó.

Leült melléjük, leültette Cosette-et, és ráncos, vén kezébe fogta a négy fiatal kezet.

- Gyönyörű lányka a mi Cosette-ünk. Remek kis teremtés! Kislány és előkelő dáma egyben. Kár, hogy csak báróné lesz, márkinénak született. Micsoda szempillák! Gyermekeim, véssétek a fejetekbe, hogy jó úton vagytok. Szeressétek egymást a bolondulásig. A szerelem az emberi szív boldogsága és Isten bölcsessége. Imádjátok egymást. Igen ám - folytatta hirtelen elkomorodva -, de baj van! Most jut eszembe! A vagyonom több mint fele életjáradék; amíg élek, hagyján, de halálom után, úgy húsz év múlva, szegény gyermekeim, egy vasatok sem lesz. Báróné asszonyom, kénytelen lesz fehér kacsóival élére rakni a garast.

Ekkor megszólalt egy komoly, higgadt hang:

- Euphrasie Fauchelevent kisasszonynak hatszázezer frank hozománya van.

Jean Valjean hangja volt.

Eddig egy szót sem szólt, szinte meg is feledkeztek róla, ott állt mozdulatlanul mind e boldog emberek mögött.

- Ki az az Euphrasie kisasszony? - horkant fel a nagyapa.

- Én vagyok - szólt Cosette.

- Hatszázezer frank! - ismételte Gillenormand úr.

- Talán tizennégy- vagy tizenötezer frank híján - szólt Jean Valjean.

És letette az asztalra a csomagot, amelyet Gillenormand kisasszony könyvnek nézett.

Jean Valjean maga bontotta ki a csomagot; bankjegyköteg volt. Átlapozták, megszámlálták. Ötszáz darab ezres és százhatvannyolc ötszázas bankjegy volt. Összesen ötszáznyolcvannégyezer frank.

- Ez aztán a jó könyv - jegyezte meg Gillenormand úr.

- Ötszáznyolcvannégyezer frank! - mormogta a nagynéni.

- Így már rendben van a dolog, ugye, Gillenormand kisasszony? - szólt megint a nagyapa. - Ez a kutyafülű Marius aranyalmát szedett ábrándjai fájáról, egy milliomos grizettet. Így higgyen az ember a szerelmes ifjaknak! Egy ilyen diák szétnéz, és hatszázezer frankos lányt talál. Cherubin pénzszerzés dolgában túltesz Rothschildon.

- Ötszáznyolcvannégyezer frank! - ismételte halkan Gillenormand kisasszony. - Ötszáznyolcvannégyezer, mondhatni hatszázezer, ejha!

Marius és Cosette, ők ezalatt csak egymást nézték; alig vették tudomásul ezt az apróságot.

V
A pénz jobb helyen van az erdőben, mint a közjegyzőnél

Az olvasó hosszas magyarázat nélkül is bizonyára megértette, hogy Jean Valjean a Champmathieu-ügy után, mikor első ízben sikerült pár napra megszöknie, Párizsba sietett, hogy még idejében fölvehesse a Laffitte bankházból a pénzt, amit Montreuil-sur-Merben Madeleine néven keresett, hogy félve az újabb elfogástól, ami csakhamar be is következett, a pénzt elásta a montfermeili erdő Blaru-teleknek nevezett tisztásán. Az összeg, hatszázharmincezer frank, csupa bankjegy volt, nem foglalt el nagy helyet, elfért egy dobozban; a dobozt azonban, hogy el ne ázzon, betette egy tölgyfa ládikóba, amelyet megtöltött gesztenyefaforgáccsal. Ebbe a ládikóba tette másik kincsét is, a püspök gyertyatartóit. Emlékszünk még, hogy ezeket a gyertyatartókat magával vitte, amikor megszökött Montreuil-sur-Merből. Az az ember, akit első ízben egy este látott meg Boulatruelle, Jean Valjean volt. Később, valahányszor pénzre volt szüksége, este ment el a Blaru-telekre. Ez a magyarázata azoknak az időszakos eltávozásoknak, amelyekről beszéltünk. A bokrok közt egy rejtekhelyen, amelyet egyedül ő ismert, volt egy ásója. Amikor Marius lábadozni kezdett, gondolva, hogy közel az idő, amikor a pénzre szüksége lehet, elment érte; megint őt látta Boulatruelle az erdőben, de ezúttal nem este, hanem reggel. Az ásót Boulatruelle örökölte.

A teljes összeg ötszáznyolcvannégyezer-ötszáz frank volt. Jean Valjean ötszázat magának tartott meg.

„Aztán majd meglátjuk” - gondolta.

A mondott összeg és a Laffitte bankból fölvett hatszázharmincezer közti különbözet jelentette az 1823-tól 1833-ig eltelt időszak kiadásait. A zárdában töltött öt esztendő mindössze ötezer frankba került.

Jean Valjean a két ezüst gyertyatartót a kandalló párkányára tette, ott ragyogtak Toussaint néni nagy bámulatára.

Egyébként Jean Valjean tudta, hogy Javert-től végleg megszabadult. Hallotta, de meg a Moniteur-ben olvasta is, hogy egy Javert nevű rendőrfelügyelő holttestét megtalálták a Pont-au-Change és a Pont-Neuf hidak közt egy mosodabárka alatt, s hogy ez a feddhetetlen és főnökeitől nagyra becsült ember olyan levelet hagyott hátra, amelyből elmezavarban elkövetett öngyilkosságra lehet következtetni.

„Csakugyan - gondolta Jean Valjean -, már akkor őrült lehetett, amikor engem szabadon bocsátott, holott a kezében voltam.”

VI
A két öreg a maga módján mindent elkövet,
hogy Cosette boldog legyen

Nagyban készülődtek az esküvőre. Az orvos kijelentette, hogy februárban meg lehet tartani. Ez decemberben volt. Néhány gyönyörű hét tökéletes boldogságban gyorsan elszaladt.

A boldogságból a nagyapa is alaposan kivette a részét. Negyedórákig elnézegette Cosette-et.

- Csodálatosan bájos ez a lány! - kiáltott fel nemegyszer. - És olyan szelídnek, olyan jónak látszik! Akármi legyek, ha életemben valaha is láttam ilyen elragadó lányt. És még majd ezután virágzanak ki az erényei, illatozva, mint az ibolya. A megtestesült bűbáj! Ilyen teremtés oldalán csak nemesember módjára lehet élni. Fiam, Marius, báró vagy, gazdag vagy, esedezem, hagyd a manóba azt az ügyvédkedést.

Cosette és Marius hirtelen jutottak a sírbolt sötétjéből a paradicsomi tündöklésbe. Kissé váratlan volt az átmenet, elszédültek volna, ha nem oly káprázatosan gyönyörű az egész.

- Érted te ezt a dolgot? - kérdezte Marius.

- Nem - felelte Cosette -, de érzem, hogy a Jóisten rajtunk tartja a szemét.

Jean Valjean mindent megtett, mindent elintézett, mindent megkönnyített. Oly buzgón és látszólag oly örömmel siettette Cosette boldogságát, mint Cosette maga.

Minthogy valamikor polgármester volt, meg tudott oldani egy kényes kérdést, amibe csak ő volt beavatva. Cosette anyakönyvi állapotának kérdését. Ha nyersen megmondja a valóságot, abból esetleg házassági akadály származhatott volna. Jean Valjean ügyesen elhárított Cosette útjából minden akadályt. Csupa halott emberből állította össze a családfáját, így semmiféle felszólamlástól nem kellett tartani. Eszerint Cosette egy kihalt család utolsó sarja volt; az apja nem ő, hanem egy másik Fauchelevent. Annak idején két Fauchelevent, két testvér volt kertész a Petit-Picpus zárdában. A gyámhatóság kiszállt a zárdába; a legkedvezőbb felvilágosításokat, a legnyomósabb bizonylatokat szerezte be. A jó apácák nemigen voltak alkalmasak, de hajlamosak sem az apaság kérdésének firtatására, nem értettek a csalafintasághoz, sohasem tudták egészen bizonyosan, hogy a két Fauchelevent közül melyiknek volt a lánya Cosette. Azt mondták, amit kívántak tőlük, és buzgó meggyőződéssel mondták. A tanúk nyilatkozatairól jegyzőkönyv készült. Cosette törvényesen Euphrasie Fauchelevent kisasszony lett. Apátlan-anyátlan árvának nyilvánították. Jean Valjean elintézte, hogy Fauchelevent néven ő legyen Cosette gyámja, Gillenormand úr pedig mint gyámtárs szerepeljen.

Az ötszáznyolcvannégyezer frankot egy már nem élő rokon hagyta örökbe, aki ismeretlen kívánt maradni. A hagyaték eredeti összege ötszázkilencvennégyezer frank volt; de tízezer frank elfogyott Euphrasie kisasszony neveltetésére, abból ötezer frankot maga a zárda kapott. Ezt a hagyatékot, mely egy harmadik személynél volt letétben, nagykorúsága vagy férjhezmenetele napján kellett átadni Cosette-nek. Mindez, mint látjuk, nagyon elfogadhatónak hangzott, kivált azzal a nyomatékkal, amit a félmilliós vagyon jelentett. Akadt ugyan itt-ott egynémely furcsaság, de ezt nem látták; az egyik érdekelt szemét a szerelem kötötte be, a többiekét a hatszázezer frank.

Cosette tudomásul vette, hogy nem ennek az öregembernek a lánya, akit sokáig apjának szólított. Ez csak rokon volt; igazi apja egy másik Fauchelevent. Más körülmények közt ez elszomorította volna. De ebben a kimondhatatlan boldog órában csak egy kis árnyék, futó borulat volt, s nagy örömét ez a felhő nem sokáig fátyolozta. Ott volt neki Marius. Az ifjú jöttével az öreg képe elhalványodott; ilyen az élet.

Meg aztán Cosette évek óta megszokta, hogy rejtélyeket lásson maga körül; akinek a gyermekkora titokzatos volt, az mindig kész holmi megalkuvásokra.

De azért továbbra is apjának szólította Jean Valjeant.

Cosette, aki az angyalok közt érezte magát, el volt ragadtatva Gillenormand úrtól. Igaz, hogy az öreg elhalmozta bókokkal és ajándékokkal. Mialatt Jean Valjean azon mesterkedett, hogy normális társadalmi helyzetet és megtámadhatatlan családi állapotot biztosítson Cosette-nek, azalatt Gillenormand a kelengyéjével törődött. Roppant nagy kedve telt a bőkezűségben. Megajándékozta Cosette-et egy csipkeruhával, amelyet még a nagyanyja viselt annak idején.

- Az ilyesmi mostanában megint divatos - mondta -, kapva kapnak a régi holmikon, s most vén koromban a fiatal nők úgy öltözködnek, mint gyermekkoromban az öregasszonyok.

Kifosztotta tekintélyes, terebélyes, Cormandellakkal fényezett komódjait, amelyeket évek óta nem nyitott ki.

- Vallassuk ki ezeket a ténsasszonyokat - mondta -, lássuk, mi van a begyükben.

Nagy zajjal rángatta ki a hasas fiókokat, amelyek tömve voltak feleségeinek, szeretőinek és dédanyáinak ruháival. Kínai selymek, damasztok, festett moárék, perzselt tours-i kelmék, mosható indiai aranyhímzéses selyemkendők, vég posztók, génuai és alenconi csipkék, finom ötvösművű régi ékszerek, miniatűr csataképekkel díszített elefántcsont szelencék, mindenféle csecsebecsék, szalagok kerültek elő, valamennyit odaajándékozta Cosette-nek. Cosette ámult-bámult, imádta Mariust, hálával telt el Gillenormand úr iránt, és selyembe-bársonyba öltözött határtalan boldogságról álmodozott. Mintha angyalok tartanák elébe a menyasszonyi kosarat. Lelke az ég kékjében szállt mechelni csipkeszárnyakon.

A szerelmesek mámorával, mint mondottuk, csak a nagyapa elragadtatása vetekedett. A Filles-du-Calvaire utca csak úgy zengett diadalmas jókedvétől.

Mindennap új meg új cicomával kedveskedett Cosette-nek. Minden elképzelhető ékességet garmadába rakott körülötte.

Marius, aki nagy boldogságában is szeretett komoly dolgokról beszélgetni, egyik nap valamilyen esettel kapcsolatban megjegyezte:

- A forradalom férfiai oly nagy emberek, hogy máris a századok dicsfénye ragyogja be őket, akárcsak Catót vagy Phokiont. Az utókor úgy őrzi emléküket, mint az antik szobrokat.

- Brokát! - kiáltott az aggastyán. - Köszönöm, Marius. Éppen ezt a szót kerestem.

És másnap egy gyönyörű fűzöld brokátruhával bővült ki Cosette kelengyéje.

A nagyapa a női holmiból leszűrte a maga bölcsességét.

- Szép, szép a szerelem, de az effélék nélkül nem az igazi. A boldogsághoz kell az, ami látszólag haszontalan. A boldogság önmagában a lélek okvetlenül szükséges tápláléka. Fűszerezzük bőségesen fölösleges dolgokkal. Egy palota és kedvesünk szíve. Az ő szíve és a Louvre. Az ő szíve és versailles-i szökőkutak. Adjátok nekem pásztorlánykámat, és emeljétek hercegnői rangra. Hadd jöjjön a búzavirág-koszorús Phillis, de legyen a hozománya százezer frank évjáradék. Hadd lássak pásztorjátékot, de végtelenbe nyúló márványoszlopsor alatt. Szeretem a pásztori idillt, de a márvány és arany tündéri látványában is tudok gyönyörködni. A puszta boldogság olyan, mint a száraz kenyér. Éppen csak étel, de nem lakoma. Nekem az kell, ami fölösleges, haszontalan, túláradó, ami semmire sem való. Emlékszem, a strasbourg-i székesegyházban láttam egy órát, akkora volt, mint egy háromemeletes ház; mutatta, szíveskedett mutatni, hány óra van, de nyilván nem erre készült; ha elütötte a delet, a verőfény óráját, az éjfélt, a szerelem óráját, vagy akárhányadik óráját a napnak, ugyanakkor megmutatta a holdat és a csillagokat, a földet és a tengert, a madarakat és a halakat, Phöbust és Phébét:[1111] egész sor figura tűnt elő egy fülkéből, a tizenkét apostol, V. Károly császár, Éponine és Sabinus,[1112] meg egy csapat aranyozott emberke, akik még trombitáltak is ráadásul. Nem is szólva a bájos harangjátékról, amely minduntalan megzendült, isten tudja, miért. Fölér-e ezzel egy csupasz óralap, amely épp csak az órákat jelzi? Én a strasbourg-i nagy óra pártján vagyok, többre becsülöm a schwarzwaldi kakukkóránál.

Gillenormand úr különösen az esküvőről szeretett áradozni, és a tizennyolcadik század minden cikornyás kifejezése ott kavargott ditirambusaiban.

- Ti nem értitek az ünnepségek művészetét. Nem tudtok örömnapot rendezni. Satnya kor ez a ti tizenkilencedik századotok. Hiányzik belőle a szertelenség. Nem ismeri a pompát, az előkelőséget. Minden oly kopár. Az a ti híres harmadik rendetek unalmas, színtelen, szagtalan, jellegtelen. Férjhez adó polgárlányaitok álma: egy csinos budoár paliszanderbútorokkal, kalikófüggönyökkel! Óriási esemény! Peták úr esküszik Fagaras kisasszonnyal. Óriási fényűzés! Aranypénzt ragasztottak egy viaszgyertyára. Ez van manapság. Jobb szeretnék a szarmaták közt élni. Á, megmondtam én már 1787-ben, hogy minden elveszett, amikor egy nap Rohan herceget, Léon, Chabot, Montbazan urát, Soubise márkit, Thouars őrgrófot, Franciaország főrendjét, homokfutón láttam Longchamp-ba hajtani! Ez megteremtette gyümölcsét. Ebben a században az emberek üzleteket kötnek, a tőzsdén játszanak, gyűjtik a sok pénzt, és fogukhoz verik a garast. Gondozzák, lakkozzák a külsejüket; ápoltak, tiszták, jól fésültek, borotváltak, kikent-kifentek, kívül simára csiszoltak, akár a kavics, de belül, a kutya mindenit! a lelkük mélyén olyan szemétdombok és pöcegödrök vannak, hogy visszahőkölne tőlük egy tehenészlány is, aki két ujja közt szokta kifújni az orrát. Szerintem a mai kor jeligéje: tisztátalan tisztaság. Ne haragudj, Marius, engedd, hogy megmondjam a magamét, lásd, a népről egy rossz szót se szólok, tisztelet-becsület a te népednek, de ugye nem veszed rossz néven, hogy a polgárságot egy kicsit megtépázom. Ebben aztán benne vagyok. Azt korholjuk, akit szeretünk. Ezért hát kimondom kereken, hogy ma az emberek házasodnak, de nem tudnak annak rendje-módja szerint házasodni. Én bizony sajnálom a régi kedves szokásokat. Mindegyiket külön-külön sajnálom. Az eleganciát, a lovagiasságot, az udvarias, kecses viselkedést, a szívderítő fényűzést, amiből régen mindenkinek kijutott. Muzsika nélkül nem lehet lakodalom; fönt az uraknál zenekar, lent a népnél tamburaszó, az asztalok körül vidám képű lakmározók. Sajnálom a cikornyás madrigálokat, az ékes dalokat, a tűzijátékot, a harsogó kacagást, a fékevesztett zenebonát, a dús szalagcsokrokat. Sajnálom a menyasszony harisnyakötőjét. A menyasszony harisnyakötője közeli rokona Venus övének.[1113] Mi körül forog a trójai háború? Heléna harisnyakötője körül. Miért harcolnak, miért hasítja ketté az isteni Diomedes Merionaios fején a tízcsücskös nagy ércsisakot, miért döfködik egymást dárdával Achilles és Hektor? Mert Heléna megengedte, hogy Paris elvegye a harisnyakötőjét. Cosette harisnyakötőjéről Homeros megírná az új Iliast. Belevenne költeményébe egy magamfajta vén fecsegőt, és elnevezné Nestornak. Régente, barátaim, azokban a régi jó időkben az emberek okosan házasodtak; előbb jó szerződést csináltak, azután jó mulatságot csaptak. Ahogy a jegyző kitette a lábát a házból, megjelent az ínyesmester. A mindenit neki, a gyomor derék háziállat, megkívánja a magáét, ki akarja venni a részét a lakodalomból. Az ember akkoriban jól bevacsorált, szép szomszédnője volt, aki nem viselt apácás mellkendőt, és csak módjával takarta el a keblét! Ó, azok a szélesen nevető szájak, de jókedvűek is voltak akkor az emberek! Az ifjúság, akár a virágbokréta; minden fiatalember orgonaágban vagy rózsacsokorban végződött; a katona is pásztor volt, és még a dragonyoskapitány is lehetőleg módját ejtette, hogy Florián legyen a neve.[1114] Mindenki iparkodott csinos lenni. A férfiak is tarka hímzésekkel díszítették magukat. A polgár olyan volt, mint egy virágszál, a főúr, mint egy drágakő. Talpallót, csizmát senki sem hordott. Kényesek, fényesek, selymesek, pipiskedők, karcsúk, hajlékonyak voltak, ami nem akadályozta, hogy kard legyen az oldalukon. Hiszen a kolibrinak is van csőre és karma. A gáláns India kora volt ez.[1115] A század egyfelől finomkodó volt, másfelől nagyszabású; és szavamra, szórakoztató. Ma mindenki komoly. A polgár fösvény, a felesége képmutató; szerencsétlen ez a ti századotok. A gráciákat ma elűznék, mert túlságosan kivágott a ruhájuk. Biz’ isten a szépséget úgy rejtegetik, mintha rútság lenne. A forradalom óta mindenki pantallót visel, még a táncosnők is; a balerinától komolyságot kívánnak; a mai társastáncok tudákosak. A méltóság kötelező. Szemet szúr, ha valaki nem húzza be állát a nyakravalója mögé. A húszéves házasuló ifjoncnak Royer-Collard úr az eszményképe, hozzá akar hasonlítani. És tudjátok, mire vezet ez a nagy méltóság? Kicsinyességre. Tanuljátok meg: az öröm nemcsak vidámsággal jár, hanem nagysággal is. Legyetek vígak a szerelemben, ördögadta! És ha házasodtok, házasodjatok a boldogság lázával, eszeveszett, fékevesztett lármájával! A templomban, jó, ott komolynak kell lenni. De mihelyt vége a misének, a teremburáját! akkor keringjetek álomszerű forgatagban a friss menyecske körül. A lakodalom legyen fejedelmi, mesébe illő; a szertartás párosítsa a reimsi székesegyház fenségét a kínai pagodák tarkaságával. Irtózom a siránkozó esküvőktől. Kutya teringette! Legalább ezen a napon legyetek olimpusi istenek. Tündérek lehetnétek, a játék és a kacaj nemtői, ahelyett földi giliszták vagytok! Barátom, minden vőlegénynek egy-egy Aldobrandini hercegnek[1116] kellene lennie. Használjátok ki az életnek ezt a páratlan pillanatát, hogy a hattyúkkal és sasokkal repüljetek az égi magasság felé, másnap aztán lezuhanhattok a békák polgárvilágába. Ne takarékoskodjatok az esküvőn, ne fosszátok meg ragyogásától, ne garasoskodjatok aznap, amikor tündököltök. A lakodalom nem háztartás. Hej, ha kedvem szerint rendezhetném, az lenne a pompa! A fákról is hegedűszó zengene. Úgy képzelem: csupa égszínkék és csillogó ezüst. Elvegyíteném az ünnepi sokadalomba a mezei istenségeket, meghívnám a nimfákat és a nereidákat. Amphitrite[1117] násza lenne rózsaszín felhők közt, szépen fésült meztelen nimfákkal, egy akadémikus költő négysoros versekben ünnepelné az istennőt, tengeri szörnyek húznák a díszkocsit.

Elöl üget Triton[1118] - s úgy szól a trombitája,
Hogy bűvös hangjait mindenki megcsodálja.

- Ez aztán az ünnepi program, ez már valami, vagy pedig nem értek a dologhoz, mordizomadta!

Mialatt a nagyapa lírai túláradásában csak a maga szavát hallotta, Cosette és Marius megittasultak attól, hogy szabadon nézhetik egymást.

Gillenormand nagynéni rendíthetetlen egykedvűséggel nézte mindezt. Alig fél év alatt egész sor izgalmon esett át: Marius visszatért, Mariust sebesülten szállították haza, Mariust a barikádról hozták el, Marius halva volt, Marius föléledt, Marius kibékült, Marius eljegyezte magát, Marius egy szegény lány vőlegénye, Marius egy dúsgazdag hölgy vőlegénye. A hatszázezer frank volt az utolsó meglepetés, amely érte. Aztán visszaesett ájtatoskodó közönyébe. Mindennap misét hallgatott, lemorzsolta a rózsafüzért, imakönyvét olvasgatta, és üdvözlégyeket suttogott a lakás egyik sarkában, mialatt a másikban az I love you[1119] suttogás járta, és két elmosódó árnyéknak látta Mariust és Cosette-et. Pedig az árnyék ő maga volt.

Van a tétlen aszkétaságnak egy bizonyos állapota, amikor az elzsibbadt lélek, semlegessé, idegenné válva az élet dolgai iránt, hacsak földrengés vagy más szerencsétlenség föl nem riasztja, semmiről sem vesz tudomást, nem érez emberi benyomásokat, se kellemeseket, se kínosakat. „A te vallásosságod - szokta mondani Gillenormand úr a leányának - olyan, mintha náthás volna a lelked. Nem érzel semmit az életből. Nem érzed a rossz szagot, de a jót se.”

Egyébként a hatszázezer frank véget vetett az öreg lány ingadozásának. Apja megszokta, hogy ne törődjön vele, így hát meg sem kérdezte, beleegyezik-e Marius házasságába. Gillenormand a maga módján, hirtelen döntött, mert zsarnokból rabszolgává változott, és nem volt más gondolata, mint hogy Mariusnak kedvére tegyen. Hogy a nagynéni is ott van, hogy neki is lehet véleménye, arra nem is gondolt, s ez bántotta Gillenormand kisasszonyt, bármennyire birka természetű volt is különben. Kifelé nem mutatta, de belül kissé lázadozott, és ezt mondta magában: „Apám nélkülem határozott a házasság kérdésében, én nélküle fogok dönteni az örökség dolgában.” Ő ugyanis gazdag volt, míg apja nem volt az. Ebben a tárgyban mostanáig nem határozott. Valószínű, ha Marius szegény lányt vett volna nőül, nagynénje meghagyta volna szegénységben. Úgy kell neked, tisztelt unokaöcsém! Koldust vettél el, hát légy koldus - gondolta volna. Cosette félmilliója azonban tetszett a nagynéninek, kezdett másképpen vélekedni a szerelmespárról. A hatszázezer frank tiszteletet parancsolt, és ő most, hogy a fiatalok már egyáltalán nem szorultak az örökségre, nyilvánvalóan nem tehetett másként, mint hogy rájuk hagyja a vagyonát.

Úgy határoztak, hogy az új pár a nagyapa házában fog lakni. Gillenormand mindenáron át akarta nekik adni saját szobáját, mely a legszebb volt az egész házban. „Ettől meg fogok ifjodni - hangoztatta. - Régi tervem ez. Mindig is elképzeltem, hogy egyszer nászéjszakát rendezek a szobámban.” Mindenféle régi gáláns holmival díszítette fel a szobát.

Volt egy vég különleges kelméje, úgy tudta, utrechti bársony - kék alapon aranypettyek és piros virágok -, azzal huzatta be a mennyezetet. „Ilyen szövetből készült d’Anville hercegnő ágyfüggönye Roche-Guyonban” - mondotta. A kandallóra egy meisseni porcelánfigurát tett, amely muffal takargatta meztelen hasát.

Gillenormand úr könyvtárszobáját Marius számára ügyvédi irodának rendezték be, mert a rendtartás, amint tudjuk, megköveteli, hogy minden ügyvédnek legyen irodája.

VII
A boldogság álmai

A szerelmesek naponta találkoztak. Cosette jött látogatóba Fauchelevent úr kíséretében.

- Felfordult világ - mondta Gillenormand kisasszony-, a menyasszony házhoz jár udvaroltatni magának.

De így szokták meg Marius lábadozása alatt, s mivel a Filles-du-Calvaire utcában a karosszékek a meghitt együttlétekhez kényelmesebbek voltak az Homme-Armé utcai szalmaszékeknél, a szokás állandósult. Marius és Fauchelevent úr a találkozások alkalmával nemigen beszélgetett egymással. Mintha ebben közösen megállapodtak volna. Minden lánynak kell kísérő. Cosette nem jöhetett volna el Fauchelevent úr nélkül. Minthogy Fauchelevent úr jelenléte kellett ahhoz, hogy láthassa Cosette-et, Marius belenyugodott. Később, ahogy határozatlanul és pontos körvonalazás nélkül szőnyegre kerültek az általános jólét emelését illető politikai kérdések, szerét ejtették, hogy valamivel többet is mondjanak egymásnak, mint igent vagy nemet. Egyszer szó esett a közoktatásról, és Marius kifejtette, hogy ennek ingyenesnek és kötelezőnek kell lennie, hogy mindenféle alakban bárki hozzájuthasson, magába szívhassa, mint a levegőt és a napfényt. Ebben tökéletesen egyetértettek, és már-már néha el is beszélgettek egymással. Ez alkalommal Mariusnak feltűnt, hogy Fauchelevent úr jól, sőt bizonyos választékossággal beszél. Mégis hiányzott belőle valami. Fauchelevent úr valamivel kevesebb és ugyanakkor valamivel több volt annál, amit világfinak szokás mondani.

Marius gondolatban különféle kérdéseket vetett fel Fauchelevent úrral kapcsolatban, aki iránta jóindulatú hűvösséget mutatott. Néha kételyei támadtak az emlékeit illetően. Emlékezetében a négyhavi halálos betegség nyomán valami hézag maradt, sötét folt, tátongó mélység. Ebben sok minden elveszett. Már ott tartott, hogy azon tűnődött, vajon Fauchelevent urat, ezt a komoly és nyugodt embert valóban ott látta-e a barikádon.

Egyébként nem ez a döbbenet volt az egyetlen, amit a múlt felötlő és eltűnő képei elméjében hagytak. Ne higgyük, hogy megszabadult az emlékezet lidércnyomásaitól, amelyek még akkor is, ha boldogok, ha elégedettek vagyunk, arra kényszerítenek bennünket, hogy mélabúsan hátrapillantsunk. Aki nem fordul vissza az elmosódott távlatok felé, abban nincs se gondolat, se szeretet. Marius néha tenyerébe hajtotta arcát, és ilyenkor agyának derengését átjárta a homályos, viharos múlt. Újra látta a jelenetet, amikor Mabeuf elesett, hallotta Gavroche énekét a kartácszáporban, érezte ajkán Éponine kihűlt homlokának érintését; Enjolras, Courfeyrac, Jean Prouvaire, Combeferre, Bossuet, Grantaire, összes barátai megjelentek előtte, majd megint eltűntek. Ezek a drága, fájdalmas, vitéz, kedves és tragikus lények mind csak álmok voltak? Vagy valóban léteztek? A zendülés mindannyiukat füstbe burkolta. A nagy lázak nagy álmokat szülnek. Marius faggatta, fürkészte önmagát; az eltűnt valóságok káprázata fogta el. Hová lettek mindannyian? Igaz lenne, hogy meghaltak? Valamennyien lezuhantak a sötétségbe, csak ő nem. Mintha valami színpadi függöny mögött tűntek volna el. Van úgy az életben, hogy a függöny leereszkedik, Isten áttér a következő felvonásra.

És ő maga ugyanaz-e most, mint azelőtt? Szegény volt, most gazdag; elhagyatott volt, most családja van; reményvesztett volt, most nőül veszi Cosette-et. Mintha holtából támadt volna fel; feketén szállt a sírba, és fehéren kelt ki belőle. A többieket elnyelte az a sír. Néha elkomorodott, amikor köréje gyűltek a múltból visszatért árnyalakok; ilyenkor Cosette-re gondolt, és ettől felderült; de csak ez a boldogság tudta feledtetni vele a katasztrófát.

Fauchelevent urat Marius félig-meddig az eltűnt alakok közé sorolta. Csak tétovázva hitte, hogy a barikádon látott Fauchelevent azonos azzal, aki hús-vér valóságban, komoly arccal ül Cosette mellett. Az előbbi valószínűleg egyike azoknak a lidérces álomképeknek, amelyek az önkívület óráiban jelennek meg és tűnnek tova. Egyébként, mindketten zárkózott természetűek lévén, lehetetlenség volt, hogy Marius bármit is kérdezzen Fauchelevent-től. Ilyesmi eszébe sem jutott. Már említettük ezt a jellemző részletet.

Hogy két ember, akinek közös titka van, valamilyen hallgatag megegyezés folytán egyetlen szóval sem érinti ezt a titkot, nem olyan ritkaság, mint hihetne valaki.

Marius egyetlenegyszer pedzette a dolgot. A beszélgetésbe valahogyan belekeverte a Chanvrerie utcát, és Fauchelevent úrhoz fordulva megkérdezte:

- Ön ugyebár ismeri ezt az utcát?

- Melyiket?

- A Chanvrerie utcát.

- Hírét sem hallottam ilyen nevű utcának - felelte Fauchelevent úr a világ legtermészetesebb hangján.

A válasz, amely az utca nevére és nem az utcára magára vonatkozott, Marius előtt bizonyítóbbnak tűnt fel, mint amilyen volt.

„Biztos - gondolta -, hogy csak álmodtam. Képzelődtem. Valaki más lehetett, aki hasonlít hozzá, de Fauchelevent nem volt ott.”

VIII
Két ember, akit nem lehet megtalálni

Bármily nagy volt is a boldog elragadtatás, Marius elméjéből nem törölt ki minden más gondot. Mialatt az esküvőre készülődtek, addig is, míg a kitűzött nap elérkezik, fáradságos és lelkiismeretes kutatásokat végeztetett a múltra vonatkozóan.

Úgy érezte, többfelé tartozik hálával, apja miatt is, önmaga miatt is. Gondolt Thénardier-ra; gondolt arra az ismeretlenre, aki őt, Mariust, hazahozta Gillenormand úrhoz. Ezt a két embert mindenáron meg akarta találni; nem akart őket elfeledve megházasodni és boldog lenni; félt, hogy ez a két le nem rótt adósság árnyékot vethet életére, mely oly sugárzónak ígérkezett. Lehetetlennek érezte, hogy függőben hagyja ezt a hátralékot, úgy akart derülten elindulni a jövőbe, hogy nyugtája legyen a múltról.

Hogy Thénardier gonosztevő, ez semmit sem vont le abból a tényből, hogy megmentette Pontmercy ezredes életét. Thénardier mindenki másnak haramia volt, csak Mariusnak nem. Marius nem tudta, miképpen folyt le valóban az a jelenet a waterlooi csatában, így hát azt sem tudhatta, hogy apja furcsa helyzetbe került Thénardier-val szemben: neki köszönhette életét anélkül, hogy iránta hálára lett volna kötelezve.

Marius több titkosrendőrt megbízott Thénardier fölkutatásával, de egyik sem tudott a nyomára akadni. Úgy látszott, végképpen eltűnt. Thénardier-né még a vizsgálat tartama alatt meghalt a börtönben. Thénardier és leánya, Azelma maradt csak életben a siralmas családból, de ők is elmerültek a homályban. Csendben összecsapódott felettük a társadalom titokzatos örvénye. Még azt a rezgést, azt a remegést, azokat a homályos, egyazon központból szétterjedő köröket sem lehetett látni a felszínen, amelyek jelzik, hogy azon a helyen esett a mélységbe valami, ott kell kutatni utána.

Thénardier-né meghalt, Boulatruelle szabadlábra került, Claquesous-nak nyoma veszett, ilyenformán a Gorbeau-házban történt rajtaütés ügye nagyjából zátonyra futott. Az eset meglehetősen homályos maradt. Az esküdtszék elé csupán két másodrendű bűnös került: Panchaud (másképp Printanier, másképp Bigrenaille) és Demi-Liard (másképp Deux-Milliards), ezeket érdemi tárgyalás alapján tíz-tíz évi gályarabságra ítélték. Elmenekült bűntársaikat in contumaciam életfogytiglani kényszermunkával sújtották. Vezérükre, a főbűnös Thénardier-ra, ugyancsak távollétében kimondták a halálos ítéletet. Egyedül ez az ítélet maradt meg Thénardier-ból, gyászos fényt vetve az eltemetett névre, mint a gyertya, mely ravatal mellett ég. Egyébként az ítélet azt eredményezte, hogy Thénardier az elfogatástól való féltében még jobban elmerült a mélységbe, és még sűrűbb sötétség borult fölé.

A másik férfira, Marius ismeretlen megmentőjére irányuló nyomozás eleinte némi eredményre vezetett, de aztán egyszerre elakadt. Sikerült megtalálni azt a bérkocsit, amely Mariust június 6-án este a Filles-du-Calvaire utcába hozta. A kocsis elmondta, hogy azon a napon egy rendőrtisztviselő parancsára délután háromtól késő estig a Champs-Élysées rakparton a Nagycsatorna nyílása fölött „állomásozott”; este kilenc óra tájt kinyílt a Szajna töltésére szolgáló csatorna rácsajtaja; kilépett egy férfi, vállán egy másik férfival, aki halottnak látszott; a rendőr, aki a közelből figyelte az ajtót, az élőt elfogta, átvette tőle a halottat, aztán „az egész társaság” elhelyezkedett a kocsiban; ő, a kocsis, előbb a Filles-du-Calvaire utcába vitte őket; ott letették a halottat, aki nem volt más, mint Marius úr, a kocsis ráismert, holott „ezúttal” élő emberként látta viszont; a rendőr meg a másik ember azután megint beült a kocsiba, ő a lovak közé csapott; az Archives kaputól néhány lépésnyire rákiáltottak, hogy álljon meg, kifizették és otthagyták; a rendőr magával vitte a másik embert; egyebet nem tud; nagyon sötét éjszaka volt.

Marius, mint mondottuk, semmire sem emlékezett. Csak annyit tudott, hogy amikor elvágódott a torlaszon, abban a pillanatban egy kéz hátulról keményen megragadta, aztán minden elsötétült előtte. Csak Gillenormand úr házában tért magához.

Találgatásokba merült. Saját azonossága felől nem lehetett kétsége. De hogyan történhetett, hogy noha a Chanvrerie utcában esett össze, az a bizonyos rendőrtisztviselő a Szajna töltésén, az Invalidusok hídja közelében szedte föl? Valaki a Vásárcsarnok mellől elvitte a Champs-Élysées-ig. De hogyan? A szennycsatornákon keresztül. Ki hallott ilyen önfeláldozást!

És ki volt az a valaki?

Ezt az embert kereste Marius.

Ennek az embernek, a megmentőjének, se híre, se hamva. A legparányibb nyoma sem volt sehol.

Marius, noha tudta, hogy ez irányban tartózkodónak kell lennie, a rendőrfőnökségig ment a nyomozásban. Tudakozódása itt éppoly eredménytelen volt, mint egyebütt. A rendőrség még ennyit sem tudott, mint a bérkocsis. Semmilyen értesülés nem volt arról, hogy június 6-án a Nagycsatorna nyílása körül letartóztatás történt volna; ilyesmiről nem kaptak jelentést, ennélfogva mesének tartották az egészet. A mese kieszelését a kocsisnak tulajdonították. Egy kocsis, ha borravalót remél, mindenre képes, még képzelődésre is. Csakhogy itt megtörtént tényről volt szó, amiben Marius nem kételkedhetett, hacsak, mint mondottuk, kétségbe nem vonja saját személyazonosságát. A különös talány tele volt kibogozhatatlan részletekkel.

Hova lett az a titokzatos ember, akit a kocsis látott, ahogy az alélt Mariusszal a hátán kilépett a Nagycsatorna rácsajtaján, s akit a lesben álló rendőrtisztviselő letartóztatott, mert tetten érte, hogy meg akar menteni egy felkelőt? És hova lett maga a rendőr? Miért hallgat rendületlenül? Hogyan tudott megmenekülni az ismeretlen ember? Megvesztegette a rendőrt? És miért nem ad életjelt Mariusnak, aki mindent neki köszönhet? Önzetlensége nem kevésbé csodálatos, mint önfeláldozó cselekedete. Miért nem jelentkezik? Lehet, hogy nem számít jutalomra; de ki ne számítana hálára? Talán nem él már? Miféle ember lehetett? Milyen volt a külseje? Senki sem tudta. A kocsis azt mondta: nagyon sötét volt. Basque és Nicolette ijedtükben csak véres ifjú gazdájukat látták. A kapus, aki Marius tragikus megérkezésekor gyertyával világított, egyedül ő vette észre a szóban forgó embert, és ezt a leírást adta róla: „Ijesztő volt.”

Marius megőriztette a véres ruhadarabokat, amelyeket azon a bizonyos éjszakán viselt, abban a reményben, hogy kutatása során még hasznukat veheti. Ahogy a kabátot nézték, észrevették, hogy egyik szárnya furcsa módon le van tépve. Egy darab posztó hiányzott.

Egy este Marius, Cosette és Jean Valjean jelenlétében, szóba hozta a különös kalandot, elmondta, mennyit tudakozódott, s hogy minden igyekezete hiábavaló. „Fauchelevent úr” hideg arca nyugtalanságot árult el. Marius hevesen, szinte haragtól remegő hangon fölkiáltott:

- Akárki volt is, fenséges ember volt. Tudja, uram, mit tett? Úgy jött segítségemre, mint egy arkangyal. A harcolók közé kellett vetnie magát, hogy kiszabadítson, hogy kinyissa a csatornanyílást, hogy odavonszoljon, hogy magával vigyen. Több mint másfél mérföldet kellett gyalogolnia a förtelmes föld alatti folyosókon, hajlott térddel, görnyedt derékkal, sötétben, mocsokban, több mint másfél mérföldet, uram, egy holttesttel a hátán? És miért? Egyedül azért, hogy megmentse azt a holttestet. És az a holttest én voltam. Azt gondolta: talán még van benne egy szikrányi élet; ezért a hitvány kis szikráért kockára teszem a magam életét! És nem egyszer, hanem hússzor is kockáztatta az életét! Minden egyes lépése veszélyt jelentett. Eléggé bizonyítja, hogy mikor kilépett a csatornából, elfogták. Ezt tette az az ember, tudja-e, uram! Pedig nem várhatott jutalmat. Ki voltam én? Egy felkelő. Mi voltam én? Egy legyőzött harcos. Ő, ha Cosette hatszázezer frankja az enyém lenne...

- Az öné - szólt közbe Jean Valjean.

- Nos - felelt erre Marius -, odaadnám, csak megtalálhatnám azt az embert.

Jean Valjean hallgatott.

HATODIK KÖNYV
Az álmatlan éjszaka

I
1833. február tizenhatodika

Áldott volt az éjszaka, amely 1833. február 16-áról 17-ére virradt.[1120] Árnyéka fölött kitárult a mennyország. Marius és Cosette nászéjszakája volt.

A nappal gyönyörűségesen telt el.

Nem volt az a mesebeli ünnepség, amilyennek a nagyapa álmodta, nem volt az a tündérjáték, amelyben kerubok és amorettek raja röpköd az új pár fölött, nem olyan esküvő volt, amelyet érdemes mennyezetképnek megfesteni; de kedélyes volt és vidám.

1833-ban más divat járta az esküvőkön, mint manapság. Franciaország még nem vette át Angliától azt a mindent fölülmúló gyöngédséget, hogy a férj elrabolja feleségét, a templomból kilépve megszökik vele, szégyenlősen rejtegeti boldogságát, és a vagyonbukott kereskedő viselkedését az Énekek Éneke elragadtatásával párosítja. Még nem értették meg nálunk, mennyi szemérmesség, finomság és hiedelem van abban, hogy az ember postakocsiban zötyögteti üdvösségét, szíve rejtelmes dobogását ostorpattogással szaggatja meg, nászi ággyá avatja a fogadói ágyat, és az egy éjszakára bérelt közönséges hálófülkében, a postakocsis és a szobalány pásztorórájával elkeveredve hagyja hátra az élet legszentebb emlékeit.

Manapság, a tizenkilencedik század második felében, a házasulok már nem érik be a vállszalagos polgármesterrel, a miseruhás pappal, nem elég nekik a törvény szava és Isten áldása; nélkülözhetetlen szereplő a longjumeau-i postakocsis:[1121] piros hajtókás, sárga pitykés kék dolmány, réztáblás karszalag, zöld bőrnadrág, szitkozódva hajtott, csimbókos farkú normandiai lovak, hamis paszomány, fényes csákó, rizsporos hajzat, hosszú nyelű ostor, vastag talpú csizma. Franciaország az eleganciában még nem tartott ott, ahol az angol nobility[1122] hogy félretaposott papucsokkal és ócska cipőkkel hajigálja meg az új házasok postakocsiját, Churchill, a későbbi Marlborough vagy Malbrouck herceg[1123] emlékezetére, aki esküvője napján kénytelen volt kiállani nagynénje dührohamát, s ez azután szerencsét hozott neki. A cipő- és papucszápor még nem tartozik az esküvői szertartáshoz; de türelem, ha a jó ízlés továbbterjed, majd még ezt is megérjük.

1833-ban és azelőtt száz éven át nem volt szokásban, hogy az emberek vágtában házasodjanak.

Akkoriban furcsa módon azt képzelték, hogy az esküvő meghitt társaság ünnepe, a patriarkális lakoma nem rontja el a családias ünnepélyt, a jókedv, ha mégoly magasan csapong is, föltéve, hogy tisztes határok, közt marad, nem árt a boldogságnak, s végül helyes és jó, ha két élet egyesülése, amelyből család fog származni, otthon kezdődik, és a házasélet tanúja a nászszoba marad. És az emberek nem átallották otthon megtartani a lakodalmat.

A lakodalom tehát, híven ehhez a már letűnt szokáshoz, Gillenormand úr házában zajlott le.

Bármily természetes és megszokott dolog is, hogy az emberek egybekelnek, a kihirdetés, az okmányok beszerzése, a polgári esküvő, a templomi szertartás mindig elég sok bonyodalommal jár. Nem készülhettek el hamarább, mint február 16-ára.

Mármost ezt a körülményt pusztán a pontosság kedvéért említjük meg, február 16-a éppen húshagyókeddre esett. Ez meggondolandó volt, különösen Gillenormand néni aggályoskodott. A nagyapa azonban letorkolta:

- Húshagyókedd? Annál jobb. Azt tartja a közmondás:

Házasodjál húshagyókedden,
Nem csalódol a gyermekedben.

Ez nem lehet akadály. Legyen 16-án az esküvő. Vagy akarod, hogy elhalasszuk, Marius?

- Dehogyis akarom! - felelte a szerelmes vőlegény.

- Ennél maradunk - szólt a nagyapa.

Meg is tartották az esküvőt 16-án, nem törődve a nyilvános vigalommal. Esős nap volt, de a szerelmesek mindig látnak az égen egy darabka boldogságot ígérő kékséget, még ha az egész világ esernyő alá bújik is.

Előző este Jean Valjean Gillenormand úr jelenlétében átadta Mariusnak az ötszáznyolcvannégyezer frankot.

Minthogy a házasságot vagyonközösség jegyében kötötték, az okmányok körül nem volt semmi nehézség.

Toussaint-re Jean Valjeannak már nem volt szüksége. Cosette örökölte a gazdasszonyt, és komornának léptették elő. Jean Valjean számára egy szép szobát rendeztek be Gillenormand úr házában, és Cosette kérése: „Apus, költözzék hozzánk”, oly ellenállhatatlan volt, hogy Jean Valjean félig-meddig beleegyezett.

Néhány nappal az esküvő előtt Jean Valjeant baleset érte: kis zúzódást szenvedett a jobb keze hüvelykujján. A baj nem volt komoly; nem is engedte, hogy törődjenek vele, hogy kötözgessék, meg se mutatta a sérülést még Cosette-nek sem. A sebesülés miatt mégis kénytelen volt bepólyázva és felkötve hordani a kezét, így aztán semmit sem írhatott alá. Helyette Gillenormand úr mint gyámtárs érvényesítette aláírásával a házassági szerződést.

Sem a polgármesteri hivatalba, sem a templomba nem vezetjük el az olvasót. Nem volna helyes idáig elkísérni két szerelmest, úgy szokás, hogy a vőlegényi csokor kitűzése után az ember hátat fordít a cselekménynek. Csak egy jelenetről emlékezünk meg, amely elkerülte a násznép figyelmét; akkor játszódott le, miközben a menet a Filles-du-Calvaire utcából a Szent Pál-székesegyházba vonult.

Épp akkoriban újrakövezték a Szent Lajos utca északi részét. A Parc-Royal utcánál el volt zárva az útvonal, úgy, hogy a lakodalmas kocsik nem juthattak el közvetlenül a Szent Pál-templomhoz. Le kellett térni, s a legegyszerűbb az volt, ha a körút felé kerültek. Valaki a násznépből megjegyezte, hogy húshagyókedd van, a körúton nagy lesz a kocsitorlódás.

- Miért? - kérdezte Gillenormand úr.

- Az álarcosok miatt.

- Nagyszerű - felelt a nagyapa. - Menjünk csak arra. A fiatalok házasodnak, az élet komolysága várja őket. Jó lesz előkészületnek egy kis maskarádé.

Elindultak a körút felé. Az első hintóban Cosette, Gillenormand kisasszony, Gillenormand úr és Jean Valjean foglalt helyet. Marius, aki híven a bevett szokáshoz, még külön volt választva menyasszonyától, a második kocsiban ült. A nászmenet, ahogy kiért a Filles-du-Calvaire utcából, csatlakozott a hosszú kocsisorhoz, amely vég nélkül mozgott ide-oda a Madeleine-templom és a Bastille tér között.

A körúton hemzsegtek az álarcosok. Hiába eredt meg időnként az eső, Paillasse, Pantalon és Gille[1124] állták a sarat. 1833 jókedvű telén Párizs átöltözött Velencévé. Manapság már nem látni ilyen húshagyókeddi sokadalmakat. Minthogy az egész élet farsangi komédia, nincs már igazi farsang.

Kétoldalt a fákkal szegélyezett gyalogjárók tele voltak sétálókkal, az ablakok kíváncsiakkal. A színházak oszlopos bejárói fölött a teraszokon nézők zsúfolódtak. Az álarcos csoportokon kívül azt a húshagyókeddi kocsisort is nézték, amelyben, akár a longchamp-i versenyek napjain, egymás nyomában s a rendőri intézkedések folytán szigorú rendben, mintegy sínekhez rögzítve haladtak a különféle járművek, bérkocsik, városi hintók, batárok, szekerek, homokfutók. Aki valamelyik ilyen kocsiban ült, az néző és látványosság volt egyszersmind. A körút két oldalán ácsorgó rendőrök vigyáztak, hogy semmi el ne akassza a kocsik két párhuzamos, végeláthatatlan sorát, melyek közül az egyik a Chaussée d’Antin, a másik a Saint-Antoine külváros felé mozgásában gátolva hömpölygött. A francia főrendek és a külföldi nagykövetek címeres hintói szabadon jöttek-mentek az úttest közepén. Ugyanezt a kiváltságot élvezte néhány pompás, jókedvű csoport, kiváltképp az, amelyik a farsangi hízott ökör figuráját ugrálta körül. Párizs vidámságába belepattogott Anglia ostora; Lord Seymour nagy zajjal elrobogó postakocsiját csőcselékízű gúnynévvel hurrogták le.

A kettős kocsisorban - amelyek mellett úgy futkároztak a városi őrök, mint a juhászkutyák - tisztes családi hintók belsejében nagynénik és nagymamák szorongtak, az oldalsó üléseken pedig üde, jelmezes gyermekcsoportok, hétéves Pierrot-k és hatéves Pierrette-ek, elragadó kis teremtések, akik az általános vidámság részesének érezve magukat, hivatalos méltóságuk tudatában fontoskodva bohóckodtak.

Időnként a járművek felvonulásában itt-ott zavar támadt s egyik vagy másik kocsisor megállt, amíg csak a torlódás meg nem szűnt; egyetlen kocsi elakadása elég volt, hogy az egész sor megtorpanjon. Azután megint elindult a menet.

A lakodalmas kocsik abban a sorban haladtak, amely a körút jobb oldalán a Bastille tér felé tartott. A Pont-aux-Choux utcánál a menet elakadt. Szinte ugyanabban a pillanatban az úttest túlsó felén a Madeleine felé tartó másik sor is megállt. A zavart egy szemközt jövő, álarcosokkal megrakott kocsi okozta.

A párizsiak jól ismerték ezeket a kocsikat, jobban mondva az álarcosok kocsirakományait. Ha egy húshagyókeddről elmaradnának, a közönség bajt szimatolna, és megindulna a suttogás: Emögött van valami. Alighanem kormányválság lesz. Cassandrák, Harlekinek és Colombinák[1125] rázatják magukat a sétálók feje fölött, mindenféle groteszk jelmezek, török basák és vademberek, hercegnőket emelgető Herkulesek, halaskofák, akiknek trágár szavai hallatára Rabelais is befogná a fülét, ledér nőszemélyek, akik előtt Aristophanes is lesütné a szemét, kócparókák, rózsaszín trikók, cifra fejkendők, fancsali szemüvegek, tollbokrétás háromszögletű kalapok, kurjongató, csípőre tett kézzel, kihívó testtartással ágálló alakok, csupasz vállak, álcázott pofák, fékevesztett szemérmetlenségek tomboló káosza, amelyet fölvirágozott kocsis sétáltat - így fest ez az intézményessé vált farsangi népmulatság.

A régi görögöknek Thespis kordéja[1126] kellett; a mai franciáknak Vadé bérkocsija kell.

Mindent lehet parodizálni, még a paródiát is. A szaturnália,[1127] az ókori szépségnek ez az arcfintora fokról fokra addig durvult, amíg húshagyókedd lett belőle; a hajdan venyigekoszorús, napfénnyel elárasztott bacchanália pedig, mely márványkebleket mutogatott isteni félmeztelenségben, Észak nedves felhőrongyai alatt máig farsangi maskarádévá fajult.

Az álarcosokkal megrakott kocsi hagyománya visszanyúlik a királyság legrégibb korszakáig. XI. Lajos számadásaiban olvassuk, hogy az udvar nagy részére, „három maskarádés kocsiért húsz tours-i solidus engedélyeztetik”. Manapság ezek a lármás emberfürtök rendszerint ócska omnibuszok tetején fuvaroztatják magukat, vagy zajongó csoportokban megszállnak valami kivénhedt hatósági landauert, amelynek hátra van csapva az ernyője. Húszan ülnek egy-egy hatszemélyes kocsin. Jut belőlük a bakra, a pótülésre, az ernyő vázára, a rúdra. Van, aki a kocsi lámpájára kapaszkodik. Állnak, ülnek, feküsznek, guggolnak, a lábukat lógatják. A nők a férfiak ölébe telepszenek. Az emberfejek nyüzsgése fölött messziről látszik a féktelenül handabandázók piramisa. Ezek a kocsirakományok a vidámság hegyeiként magasodnak ki a tömegből. Collé, Panard és Piron[1128] folyik belőlük, a tolvajnyelv szavaival fűszerezve. A halaskofák szókincsét köpködik a népre. A rajta ülőktől szélesre dagadt kocsi pöffeszkedve vonul fel. Elején röhej, hátulján ricsaj. Az emberek kiabálnak, óbégatnak, üvöltöznek, kacagnak a kocsin, vonaglanak a gyönyörűségtől; ordít a jókedv, szikrázik a gúny, bíborszőnyegként terül szét a kedélyesség. Két gebe vontatja a megdicsőült bohózatot, a nevetés diadalszekerét.

Ez a nevetés sokkal cinikusabb, semhogy őszinte lehetne. Valóban van benne valami gyanús. Ennek a nevetésnek hivatása van. Tanúsítania kell Párizs népe előtt, hogy itt a farsang.

A filozófust gondolkodóba ejti a homály, amely e szájaskodó kocsik körül terjeng. Mintha a kormányzat keze is benne volna. Szinte kitapintható valamilyen titokzatos atyafiság a nyilvánosság emberei és a nyilvános nőszemélyek közt.

Hogy az ocsmányságok halmazata közmulatság, hogy az aljasságra tornyosuló hitványság csábítja a csőcseléket, és szórakoztatja az, hogy a prostitúció a rendőrség vállaira támaszkodik; hogy az utca népe ujjong, ha egy bérkocsi négy kerekén elvonul előtte az éktelen, csillámló rongycsomó, amely félig rondaság, félig tündöklés, amely ugat és énekel; hogy az emberek megtapsolják a páváskodó gyalázatot, hogy a sokaságnak nem is ünnep, ha a rendőrség föl nem vonultatja a jókedvnek e húszfejű sárkányait - ez bizony szomorú. De mit lehessen tenni? Ezeket a fölszalagozott és fölvirágozott szemétkordékat gyalázza, egyúttal fölmagasztalja az általános kacaj. A köznevetség cinkostársa az egyetemes lealacsonyodásnak. Némely egészségtelen ünnep csőcselékké zülleszti a népet; a csőcseléknek pedig, akárcsak a zsarnokoknak, bohócok kellenek. Ami a királynak Roquelaure,[1129] a népnek paprikajancsi. Párizs, valahányszor sutba dobja nagyszerűségét, a bolondság fővárosa. A farsang szerves része a politikának. Valljuk be, Párizs szeret komédiát játszani a gyalázattal. Uraitól, ha vannak urai, csak egyet kíván: hogy szépítsék ki számára a sarat. Rómának hasonló szeszélyei voltak. Szerette Nerot. Szemében Nero a farsangi móka óriása volt.

Mint már mondottuk, egy nagy hintóban dülöngélő nők és férfiak álarcos csoportja történetesen épp akkor állt meg a körút bal oldalán, amikor az esküvői menet a jobb oldalon akadt el. Az álarcosok kocsija szemközt került azzal a kocsival, amely a menyasszonyt vitte.

- Nini! - szólt az egyik maszk. - Násznép.

- Nem igazi - válaszolt egy másik. - Mi vagyunk az igazi násznép.

Túlságosan messze voltak a lakodalmasoktól ahhoz, hogy beléjük köthessenek, meg aztán féltek is a rendőrségtől; ezért hát a két maszk másfelé nézelődött.

Az álarcosokkal megrakott kocsinak a következő percben ugyancsak akadt dolga, mert a sokaság hurrogni kezdett, ami a tömeg nyájaskodása farsang idején; a két maszknak is, aki az iménti megjegyzéseket tette, szembe kellett fordulnia a tömeggel, és az egész álarcos társaság a Vásárcsarnokok kifogyhatatlan szólövedékeivel válaszolt a feléjük záporozó ordítozásra. Rémítő szócsata tört ki az álarcosok és a tömeg közt.

Eközben ugyanazon a kocsin ülő két másik maszk, egy öregecske, nagy fekete bajszos, hosszú orrú spanyol, meg egy bársony félálarcot viselő vézna, fiatal halaskofa, szintén meglátta a nászmenetet, s mialatt társaik és a gyalogjárón ácsorgók javában sértegették egymást, ők ketten halk párbeszédbe kezdtek.

Bizalmas társalgásuk elveszett a nagy zenebonában. Az időnként megeredő esőtől csuromvíz lett a nyitott kocsi; a hűvös februári szélben a kivágott ruhás lány dideregve, nevetve, köhécselve felelgetett a spanyolnak:

A párbeszéd így folyt le:

- Nézd csak.

- Mit, tatus?

- Látod azt az öreget?

- Melyiket?

- Azt, ott, az első lakodalmas tragacson, a mi oldalunkon.

- Akinek fekete kendővel van felkötve a keze?

- Azt.

- Látom. No és?

- Biztos, hogy ismerem.

- Ugyan!

- Nyakazzanak le, és soha az életben ne tudjak megmukkanni, ha nem ismerem azt a pofát.

- Ma Párizs tele van ilyen pofákkal.

- Látod a menyasszonyt, ha kihajolsz?

- Nem.

- Hát a vőlegényt?

- Vőlegény nem ül abban a kocsiban.

- Dehogyse!

- Hacsak az a másik vénség nem az.

- Hajolj ki jobban, hátha meglátod a menyasszonyt.

- Nem látom.

- Mindegy, azt az öreget, akinek valami baja van a kezével, biztos, hogy ismerem.

- Aztán mire jó az, hogy ismered?

- Azt sohase lehet tudni.

- Fütyülök az öregekre.

- Mondom, hogy ismerem.

- Felőlem ismerheted.

- Hogy a csudába kerül az ide?

- Mi is itt vagyunk.

- Miféle lakodalom ez?

- Tudom is én.

- Hallgass ide.

- Hallom.

- Megtehetnél valamit.

- Mit?

- Szállj le, és kövesd nyomon a nászmenetet.

- Minek?

- Tudd meg, hová mennek, szimatold ki, miféle társaság. Szállj le gyorsan, lányom, te még fiatal vagy.

- Nem szállhatok le a kocsiról.

- Miért nem?

- Mert ide szegődtem.

- A fenébe!

- Mára halaskofának fogadott fel a rendőrség.

- Igaz, csakugyan.

- Ha leszállok, az első rendőr, aki meglát, lefog. Tudod jól.

- Tudom, persze.

- Ma a kormányt szolgálom.

- Na mindegy. De az öreg birizgál.

- Téged birizgálnak az öregek. Pedig nem is vagy fiatal lány.

- Az első kocsiban ül.

- No és?

- A menyasszony kocsijában.

- Hát aztán?

- Akkor ő az apa.

- Mi közöm hozzá?

- Mondom neked, hogy ő az apa.

- Van itt annyi apa, hogy még.

- Ide hallgass.

- Tessék.

- Tudod, én csak álarcosan járhatok az utcán. Itt most el vagyok rejtve, nem tudják, ki vagyok. De holnap, hamvazószerdán, már nem lesznek álarcosok. Könnyen lebukhatnék. Vissza kell bújnom az odúmba. Te szabadon járhatsz-kelhetsz.

- Nem nagyon.

- Mégis inkább, mint én.

- Szóval?

- Próbáld megtudni, hová megy ez a násznép.

- Hogy hová megy?

- Azt.

- Én tudom.

- No, hová megy?

- A Cadran Bleu-be.

- Először is, az nem erre van.

- Akkor hát a Rapée-ba.

- Vagy máshova.

- Oda megy, ahová akar, nászmenetnek szabad az út.

- Nem is ez a fontos. Mondom, meg kell tudnod, miféle násznép, hogy kerül bele az öreg, és honnan jönnek ezek a lakodalmasok.

- Hát még mit? Nem rossz. Mintha könnyű lenne máról holnapra felkutatni egy násznépet, amely húshagyókedden végigment Párizson. Annyi, mint szénapadláson megkeresni egy gombostűt. Hát lehet ezt?

- Mindegy, meg kell próbálni. Megértetted, Azelma?

A körút két oldalán megint elindult ellenkező irányban a két kocsisor, és az álarcosok kocsija elvesztette szem elől a menyasszony „tragacsát”.

II
Jean Valjean még mindig felkötött karral jár

Kinek adatott meg, hogy az álmát megvalósíthassa? Az égben bizonyára szavazás van erre, tudtunkon kívül mindnyájan jelöltek vagyunk, az angyalok szavaznak! Cosette és Marius szótöbbséget kaptak.

Cosette a városházán és a templomban megkapó és megindító jelenség volt. Toussaint öltöztette fel, Nicolette segített neki.

Cosette hímzett fehér selyemruhát viselt, angol csipkefátyolt, nyakán igazgyöngysort, fején narancsvirág-koszorút, minden fehér volt rajta, és ő tündökölt a fehérségben. Bűbájos ártatlansága szinte kivirult és megdicsőült a sugárzó tisztaságban. Egy szűz, aki most válik istennővé.

Marius haja szépen fénylett és illatozott; dús fürtjei alatt a bőrén itt-ott fehéres csíkok látszottak, a barikádon kapott sebek forradásai.

A nagyapa, öltözékében és modorában tüntetően egyesítve Barras korának[1130] minden eleganciáját, büszkén, emelt fővel lépdelt Cosette oldalán. Helyettesítette Jean Valjeant, aki felkötött karját nem nyújthatta a menyasszonynak.

Jean Valjean sötét ruhában, mosolyogva követte őket.

- Fauchelevent úr - szólt hozzá a nagyapa -, szép nap ez a mai. Arra szavazok, hogy legyen vége a búnak, bánatnak. Mától kezdve senki se legyen szomorú. Az áldóját! Elrendelem, hogy mindenki örüljön. A bajnak többé nincs létjoga. Szégyene az égnek, hogy még vannak boldogtalanok. A rossz nem az embertől ered, aki alapjában jó. Minden emberi nyomorúság központja és kormányszékhelye a pokol, más néven az ördög királyi palotája. No lám, úgy beszélek most, mint valami demagóg! Nekem már nincsenek politikai nézeteim; legfeljebb az az egy, hogy minden ember legyen gazdag, vagyis jókedvű.

A szertartások véget értek. A polgármester és a pap előtt a jegyesek elmondtak minden lehetséges igen-t, a városházán és a sekrestyében beírták nevüket a házasulok anyakönyvébe, gyűrűt cseréltek, tömjénfüst közt egymás mellett térdepeltek fehér selyemkárpit alatt, azután kézen fogva, megcsodálva és irigyelve - Marius feketében, Cosette fehérben - elvonultak az álmélkodók kettős sorfala közt, előttük az ezredesi vállrojtos egyházfi alabárdjával keményen böködte a kövezetet, kiléptek a templom tárt kapuján, hogy kocsiba szálljanak, s amikor az egésznek vége volt, Cosette még mindig nem hitte, hogy igaz. Nézte Mariust, a tömeget, az égboltot, mint aki álmodik, s fél a fölébredéstől. Nyugtalan, csodálkozó arckifejezése még fokozta bájosságát. Hazamenet ugyanabba a kocsiba ültek: Cosette és Marius egymás mellé, szemközt velük Gillenormand úr és Jean Valjean, míg Gillenormand kisasszony hátrább, a második kocsiban foglalt helyet.

- Gyermekeim - szólt a nagyapa -, most már báró és báróné asszony vagytok, harmincezer frank évi jövedelemmel.

Cosette odahajolt Mariushoz, és angyali kedvességgel súgta a fülébe:

- Hát mégis igaz. Ezentúl engem is Mariusnak hívnak. Te-né vagyok.

Mindketten ragyogtak. Elérkeztek a visszahozhatatlan, többé meg nem ismétlődő pillanathoz, a teljes ifjúság és a tökéletes boldogság találkozásának kápráztató fénypontjához. Megvalósították Jean Prouvaire versét: ketten együtt nem voltak negyvenévesek. Magasztos frigy volt ez, két gyermek, két liliomszál egybekelése. Csak nézték, de nem látták egymást. Cosette előtt dicsfényben jelent meg Marius, Marius szemében oltárkép volt Cosette. És az oltár meg a dicsfény, a két egybeolvadó megdicsőülés hátterében, Cosette egy felhő mögött, Marius tündöklő sugárzásban, mindketten ott látták az eszményített valóságot, a csók és az álom találkozását, a nászi nyoszolyát.

Mindaz, amit átszenvedtek, valahogyan a mámor ködében lebegett előttük. Mintha a bánatos, álmatlan éjszakák, a könnyek, az aggodalmak, a rettegések, a csüggedések, cirógató verőfénnyé változva, még elragadóbbá tennék az elragadás közelgő óráját, mintha minden átélt szomorúság szépítené örömüket. Mily jó, hogy szenvedtek! Az elmúlt balsors dicsfénybe vonta a jelen boldogságát. Szerelmük hosszú halálküzdelme mennybemenetelben végződött.

A két lélekben ugyanaz a bűvölet élt, a gyönyör forróságával Mariusban, a szemérem szelídségével Cosette-ben. Halkan mondották egymásnak: „Elmegyünk megnézni Plumet utcai kis kertünket.” Cosette ruhájának redői Mariushoz simultak.

Álom és bizonyosság csodálatos vegyüléke egy ilyen nap. Birtoklás és sejtés együtt. Még van idő a találgatásra. Leírhatatlan érzés egy ilyen nap déli órájában már az éjfélre gondolni. A két szív gyönyöre kiáradt a tömegre, és felvidította a járókelőket.

A Saint-Antoine utcában, a Saint-Paul-templom előtt megálltak az emberek, hogy a kocsi ablakán át lássák a Cosette fején remegő narancsvirágokat.

Azután visszatértek a Filles-du-Calvaire utcába, otthonukba. Marius, már Cosette-tel az oldalán, diadaltól ragyogva haladt fel a lépcsőn, amelyen pár hónapja haldokolva cipelték fel. Az ajtójuk előtt gyülekező szegények, akik számára megnyílt az erszényük, áldották őket. Mindenütt virágok pompáztak. A ház nem kevésbé illatozott, mint előbb a templom; tömjén után rózsák fogadták őket. Úgy hitték, énekszót hallanak a végtelenből; szívükben Isten lakozott, sorsuk úgy borult fölébük, mint a csillagos égboltozat, fejük fölött a kelő nap fényét látták. Egyszerre óraütés zendült. Marius Cosette szép meztelen karjára pillantott, a ruhaderék csipkéi közül is rózsaszínű bájak tünedeztek elő. Cosette észrevette Marius pillantását, és a szeme fehérjéig elpirult.

A Gillenormand család számos régi barátja ott volt a meghívottak közt; sürgölődtek Cosette körül, vetélkedtek, hogy ki szólítsa előbb bárónénak.

Théodule Gillenormand is, már kapitányi rangban, eljött Chartres-ból, ahol az ezrede állomásozott, jelen akart lenni unokafivére, Pontmercy báró esküvőjén. Cosette nem ismerte föl.

A kapitány, aki megszokta, hogy tessen a nőknek, éppúgy nem emlékezett Cosette-re, mint más lányokra.

„Mennyire igazam volt, hogy nem hittem el azt a lándzsás-históriát!” - gondolta magában Gillenormand úr.

Cosette sohasem volt gyengédebb Jean Valjeanhoz, mint most. Teljesen együtt érzett Gillenormand apóval; mialatt az öregúr aforizmákban és aranymondásokban fejezte ki örömét, Cosette illatként árasztotta a szeretetet és a jóságot. Aki boldog, azt szeretné, hogy mindenki boldog legyen.

Cosette, mikor Jean Valjeannal beszélt, megtalálta kislánykori hanglejtését. Mosolyával is körülcirógatta.

Az ebédlőben lakomára terítettek.

Az öröm hangulatához hozzátartozik a nappali fényű kivilágítás. A boldogok nem kedvelik a homályt és sötétséget. Nem óhajtanak feketének látszani. Az éjszaka barátjuk, de a homály ellenségük. Ha nincs igazi napfény, legyen helyette mesterséges.

Az ebédlőben eláradt a derű. Középen, a pazar fehér asztal fölött velencei üvegcsillár függött, a gyertyák közt mindenféle színű, kék, lila, piros, zöld madarak himbálóztak; a csillár körül lampionfüzérek, a falakon három- és ötágú karos gyertyatartók; tükrök, kristály-, üveg-, porcelán-, zománcedények és vázák, ötvösmunkák, arany és ezüst evőkészletek - csupa vidám ragyogás. A gyertyatartók közeiben virágcsokrok díszlettek, úgyhogy ahol fény nem világított, ott virág illatozott.

Az előszobában három hangfogós vonós hangszer és egy fuvola Haydn-zenét muzsikált.

Jean Valjean a szalonban ült egy széken az ajtószárny mögött, amely majdnem eltakarta. Mielőtt asztalhoz ültek, Cosette hirtelen ötlettel eléje perdült, menyasszonyi ruháját két kézzel szétterjesztve mélyen bókolt, és gyöngéden hamiskás mosollyal megkérdezte:

- Elégedett most, apus?

- Igen - felelte Jean Valjean -, elégedett vagyok.

- Akkor hát nevessen.

És Jean Valjean nevetett.

Néhány pillanat múlva Basque jelentette, hogy tálalva van.

A vendégek, élükön Gillenormand úrral, aki Cosette-nek nyújtotta karját, bevonultak az ebédlőbe, és meghatározott rendben helyezkedtek el az asztal körül.

A menyasszony jobbján és balján egy-egy nagy karosszék állt, az egyik Gillenormand úr, a másik Jean Valjean részére. Gillenormand úr leült. A másik karosszék üresen maradt.

Minden szem „Fauchelevent urat” kereste.

Már nem volt ott.

Gillenormand úr megkérdezte Basque-ot:

- Nem tudod, hol van Fauchelevent úr?

- Éppen jelenteni akartam - felelte Basque. - Fauchelevent úr azt üzeni, hogy kissé fáj a sérült keze, ezért nem vacsorázhat a báró úrékkal. Elnézést kér. Holnap el fog jönni. Ennyit mondott, azután elment.

Az üres karosszék kis időre lehűtötte a lakomázók jókedvét. De Fauchelevent távollétében Gillenormand úr kettejük helyett sugárzott. Helyeselte, hogy Fauchelevent úr korán lefeküdt, ha nem jól érezte magát, de szerencsére csak „bibis” a keze. Ez a kijelentés megnyugtatta a társaságot. De különben is mit számít egy homályos sarok az öröm áradatában? Cosette és Marius az életnek abban az önző és áldott pillanatában voltak, amikor az ember csak a boldogság befogadására képes. Meg aztán Gillenormand úrnak támadt egy jó ötlete.

- Ejnye no, ez a karosszék üres. Ülj bele, Marius. Nagynénéd, noha joggal tart rád igényt, meg fogja engedni. Ez a karosszék jár neked, és úgy helyes és úgy kedves, hogy a szerencse fia a szerencse lánya mellett üljön.

A vendégsereg megtapsolta az indítványt. Marius elfoglalta Cosette mellett Jean Valjean helyét. Cosette, akit eleinte elszomorított Jean Valjean távolléte, végül örült, hogy így rendeződött el a dolog. Istent sem sajnálta volna, mihelyt arról volt szó, hogy Marius helyettesítse. Fehér selyemcipős lábacskáját rátette Marius lábára.

A karosszék elfoglalásával Fauchelevent úr feledésbe ment, és senki sem érezte hiányát. Öt perc múlva már az egész asztalon végighullámzott a nevetés, mintha mi sem történt volna.

Az utolsó fogásnál Gillenormand úr felállt, kezében pezsgőspohárral, amely csak félig volt töltve, nehogy kilencvenkét éves, remegő ujjai kiloccsantsák az italt, és felköszöntötte az új párt.

- Nem ússzatok meg két szónoklat nélkül - így kezdte. - Délelőtt meghallgattátok a plébános beszédét, most hallgassátok végig a nagyapáét. Figyeljetek ide, adok egy tanácsot: imádjátok egymást. Nem kertelek sokat, kimondom egyenesen: legyetek boldogok. Higgyétek el, az egész teremtett világban a gerlék az igazi bölcsek. A filozófusok azt mondják: tartsunk mértéket az örömökben. Én azt mondom: engedjétek szabadjára az örömöt. Szerelmeskedjetek, mint az eleven ördögök, a bolondulásig. A filozófusok összevissza fecsegnek. Patvarba a bölcsességükkel. Lehet-e túl sok az illat, a nyíló rózsa, a csalogánydal, a zöld lomb, az élet hajnalhasadása? Szerethetik-e ketten túlságosan egymást? Tetszhetnek-e túlságosan egymásnak? Vigyázz, Estelle, túlságosan szép lány vagy! Vigyázz, Némorin, túlságosan helyre legény vagy! Nevetséges badarság! Lehet-e betelni egymás dédelgetésével, cirógatásával, elbájolásával? Lehet-e betelni az élettel, a boldogsággal? Tartsunk mértéket az örömökben? Hogyisne! Le a filozófusokkal! Az egyetlen igazi bölcsesség az öröm. Örvendezzetek, örvendezzünk. Azért vagyunk-e boldogok, mert jók vagyunk, avagy azért vagyunk-e jók, mert boldogok vagyunk? A Sancy-gyémántot[1131] azért nevezik-e Sancynak, mert Harley de Sancyé volt, vagy azért, mert százhat karát a súlya? Nem tudom, de az élet tele van ilyen talányokkal; fő, hogy miénk legyen a Sancy, a boldogság. Legyünk boldogok csűrés-csavarás nélkül. Engedelmeskedjünk vakon a napsütésnek. Mi a napsütés? A szerelem. Aki pedig szerelmet mond, annyi, mintha nőt mondana. Haha! A nő a mindent legyőző hatalom. Kérdezzétek meg ettől a demagóg Mariustól, nem rabszolgája-e ennek a kis zsarnok Cosette-nek? És a maga jószántából az, a gyáva. A nő! Nincs az a Robespierre, aki meg ne hódolna a nő uralma előtt: én már csak ennek a királyságnak híveként vagyok royalista. Mi volt Ádám? Éva birodalma. Éva uralmát nem rendítheti meg semmiféle 1798. Volt liliomos királyi pálca, volt földgömbben végződő császári jogar, Nagy Károly jogara vasból volt, Nagy Lajosé aranyból, a forradalom a hüvelyk- és mutatóujja közt kettétörte mindegyiket, akárcsak egy szalmaszálat; vége, nincs többé jogar, széttört, a földön hever. De szítsatok forradalmat az illatos, hímzett kis zsebkendő ellen! Kíváncsi vagyok, hogy csinálnátok. Próbáljátok meg. És miért oly szilárd a kis zsebkendő uralma? Mert csak könnyű vászon. Á, azt mondjátok, ti vagytok a tizenkilencedik század? No és? Mi voltunk a tizennyolcadik! És semmivel sem voltunk okosabbak, mint ti. Ne képzeljétek, hogy mert a nyavalyatörésnek ma epilepszia, a menüettnek mazurka a neve, azért a világ valami nagyot változott. Alapjában véve a nőket mindig szeretni kell. Ez így volt, és így marad. Ezek a boszorkák a mi angyalaink. Igen, a szerelem, az asszony, a csók az a bűvös kör, amelyből soha ki nem léphettek; bárcsak én még egyszer visszajuthatnék belé. Melyiktek látta felkelni a végtelenből, maga körül mindent lecsendesítve, asszonyszemmel pillantva vissza a hullámokra, a Venus csillagot, a mélység e nagyszerű kacér szépségét, az óceán Céliméne-jét? Az óceán aztán igazán zordon Alceste. De hiába dúl-fúl, ha Venus megjelenik, mosolyogni kénytelen. A nagy, otromba szörnyeteg meghódol neki. Így vagyunk mindnyájan: dühöng a vihar, villámlik az ég, tetőig csap a tajték. A színre lép egy nő, feltűnik egy csillag - hasra vágódunk! Fél évvel ezelőtt Marius a barikádon harcolt, ma házasodik. Jól teszi. Igen, Marius, igen, Cosette, igazatok van. Éljetek bátran egymásnak, turbékoljatok, hadd pukkadozzunk az irigységtől, hogy nem követhetjük a példátokat. Bálványozzátok egymást. Csipegessétek fel, madárkáim, csőrötökkel a boldogság minden morzsáját, rakjatok fészket egész életre. Szerelmet érezni, szerelmet élvezni, mily tündöklő csoda, amikor az ember fiatal! Ne gondoljátok, hogy ezt ti találtátok ki. Én is álmodoztam, ábrándoztam, epekedtem valamikor, az én lelkemben is volt holdsugár. A szerelem hatezer éve született gyermek. Már hosszú ősz szakállt viselhetne. Matuzsálem tacskó Cupidóhoz képest. Hatvan évszázad óta dúl a szerelem férfi és nő közt. A sátán, a ravasz kópé, gyűlöletre gerjedt az ember iránt; az ember, aki még ravaszabb, szerelemre gerjedt a nő iránt. Ily módon több jóra tett szert, mint amennyi rosszat tett neki a sátán. Ezt a kibúvót már a földi paradicsomban kitalálták. Régi találmány, mégis örökké új. Nosza, éljetek vele. Legyetek Daphnis és Chloe mindaddig, amíg csak Philemon és Baucis nem lesz belőletek.[1132] Éljetek úgy, hogy ha együtt vagytok, semminek híját ne érezzétek, hogy Cosette a nap legyen Marius számára, Marius az egész mindenség Cosette számára. Neked, Cosette, férjed mosolya a szép idő; neked, Marius, feleséged könnye az esős idő. És sohase essen az eső házaséletetekben. Jó számot húztatok a sorsjátékban, a szerelmet a házasságban; tiétek a főnyeremény, őrizzétek biztos zár alatt, ne tékozoljátok el, imádjátok egymást, a többivel ne törődjetek. Higgyétek el, amit mondok. A józan ész sugallja. A józan ész nem hazudhat. Találjátok meg egymásban a magatok vallását.

Mindenki a maga módján imádja az Istent. Márpedig jobban imádni Istent nem lehet, mint úgy, hogy az ember szereti a feleségét. Szeretlek! Ez az én katekizmusom. Aki szeret, igazhitű. IV. Henrik káromkodása a falánkság és az iszákosság közé helyezi a szentséget.[1133] Az istenfáját neki! Ez a káromkodás nekem nem hitvallásom. IV. Henrik kifelejtette belőle a nőt, nem is értem, hogyan tehette. Barátaim, éljen a nő! Azt mondják, öreg vagyok; magam is csodálom, mennyire fiatalnak kezdem érezni magam. Szeretnék az erdőbe menni, hogy dudaszót halljak. Megittasít e két szép gyermek boldogsága. Magam is megházasodnám, ha volna kivel. Mi másra teremtett bennünket Isten, mint arra, hogy turbékoljunk, pipiskedjünk, kakaskodjunk, naphosszat szerelmeskedjünk, kis feleségünk szeme tükrében büszkének, diadalmasnak, nagyszerűnek lássuk magunkat; ez az élet célja. Ne vegyétek zokon, de így gondolkoztunk mi, amikor fiatalok voltunk. Hej, kutya teringette, milyen bájos, kedves, édes nők voltak akkoriban! Volt is köztük bőséges aratásom. Szeressétek hát egymást. Ha az emberek nem szeretnék egymást, igazán nem tudom, mi értelme volna, hogy tavasz van a világon; és én bizony megkérném a Jóistent, vegye vissza tőlünk, tegye vissza a ládafiába és zárja el mindazt a szép dolgot, amit nekünk mutogat, a virágokat, a madarakat, a csinos lányokat. Gyermekeim, vegyétek öregapói áldásomat.

Az est élénken, vidáman, kedélyesen telt el. A nagyapa felséges jókedve adta meg az egész ünnep alaphangját, és ez a majdnem százesztendős vidámság mindenkit magával ragadott. Egy keveset táncoltak, nagyon sokat nevettek; igazi családias hangulatú lakodalom volt. Bátran meg lehetett volna hívni rá Jadis bácsit.[1134] Ez egyébként jelen is volt Gillenormand apó személyében.

A víg zsibongás elcsendesedett.

Az új pár eltűnt.

Kevéssel éjfél után a Gillenormand-ház olyan lett, mint egy templom.

Álljunk meg itt. A nászéj küszöbén mosolygó angyal áll, ujját ajkához illesztve. A lélek elmélkedésbe merül a szentély előtt, ahol a szerelem istentisztelete folyik.

Az ilyen házak fölött alkalmasint fényesség ragyog. A bennük lakozó öröm keresztülfénylik a falakon, és széthinti sugarait a sötétségben. Lehetetlen, hogy ez a szent és életre szóló ünnep ne küldjön égi sugárzást a végtelenbe. A szerelem a magasztos olvasztótégely, amelyben a férfi egyesül a nővel; az egységes lét, a hármas, a végleges lét, az emberi szentháromság származik belőle. A homály is meg kell hogy rendüljön abban a pillanatban, amikor két lélek eggyé születik. A férfi a szerelem papja, az elbűvölt szűz csupa remegés. Örömükből valami fölszárnyal Istenhez. Az igazi, vagyis szerelmi házasságban az eszményinek is része van. A nászi ágy a hajnal fészke a sötétben. Ha szemünknek megadatott volna az a képesség, hogy megláthassa az emberfölötti lét félelmes és elbűvölő képeit, alkalmasint azt látná, hogy az éj alakjai, a szárnyas ismeretlenek, a láthatatlan azúr lakói elégedetten, áldón gyűlnek a fénylő ház köré, komoly fejüket föléje hajtva, mutatják egymásnak a szelíden riadozó szűzi feleséget, és isteni arcukon az emberi boldogság visszfénye ragyog. Ha a házastársak, akik gyönyörtől mámorosan egyedül hiszik magukat, e magasztos órában hallgatóznának, homályos szárnysuhogást hallanának a szobájukban. A tökéletes boldogsággal mindig együtt éreznek az angyalok. A meghitt kis hálófülkének az égbolt a mennyezete. Ha két ajak szerelemtől megszentelten, vágytól ösztönözve összeforr, lehetetlen, hogy e leírhatatlan csók fölött ne reszkessen a csillagok roppant misztériuma.

Ez az igazi boldogság. Ezen az örömön kívül nincs öröm. A szerelem az egyetlen nagy eksztázis. Minden egyéb siralom.

Ha valaki szeret, vagy szeretett, érje be vele. Többet ne is kívánjon magának. Más gyöngyszemet hiába keresne az élet sötét redői közt. Szeretni annyi, mint tökéletessé válni.

III
A kebelbarát

Hová lett Jean Valjean?

Mindjárt azután, hogy Cosette kedveskedő kívánságára elnevette magát, minthogy senki sem figyelt rá, fölállt, és észrevétlenül kisurrant az előszobába. Ugyanaz a szoba volt, ahová nyolc hónappal előbb sártól, vértől, puskaportól feketén belépett, magával hozva Gillenormand úr unokáját. Az ódon deszkaburkolatot most lomb- és virágfüzérek díszítették. A zenészek ugyanazon a díványon ültek, amelyre akkor Mariust fektették. Basque, fehér harisnyás, fehér kesztyűs, térdnadrágos fekete inasruhában, rózsakoszorúval körített minden egyes tálat, amit felszolgáltak. Jean Valjean megmutatta neki felkötött karját, megbízta, hogy mentse ki távollétét, és elment.

Az ebédlő ablakai az utcára néztek. Jean Valjean néhány percig mozdulatlanul állt a sötétben a kivilágított ablakok alatt. Hallgatózott. A lakoma zavaros lármája eljutott hozzá. Hallotta a nagyapa hangos, oktató szónoklatát, a hegedűzenét, a tányérok és poharak csörgését, a föl-fölcsattanó kacajt, s a jókedvű zsibongásból ki tudta venni Cosette édes, vidám hangját.

A Filles-du-Calvaire utcából elindult az Homme-Armé utca felé.

Hazamenet a Szent Lajos, a Culture-Sainte-Catherine és a Blancs-Manteaux utcákon haladt keresztül; ez kissé hosszabb útvonal a rendesnél, de ő három hónap óta minden áldott nap ezen kísérte végig Cosette-et az Homme-Armé utcából a Filles-du-Calvaire utcába, hogy kikerüljék a sáros és túlságosan forgalmas Vieille-du-Temple utcát.

Jean Valjean számára nem létezett más út, mint az, amelyet Cosette-tel szokott megtenni.

Hazament. Gyertyát gyújtott, és fölment a lépcsőn. A lakás üres volt. Már Toussaint is elköltözött. Jean Valjean lépései a szobákban most erősebben döngtek a szokottnál. A szekrények mind tárva voltak. Bement Cosette szobájába. Az ágyon nem volt lepedő. Huzat és csipkék nélkül hevert a párna az összehajtott terítőn, szabadon látszott a matrac szövete, amelyen többé senki sem fog aludni. Elvitték Cosette minden apró női holmiját, amihez ragaszkodott, csak a nagy bútorok maradtak meg, és a puszta négy fal. Toussaint ágyát is leszerelték. Csupán egy megvetett ágy várt valakire: Jean Valjean ágya.

Jean Valjean végignézett a falakon, betett néhány szekrényajtót; járt-kelt egyik szobából a másikba.

Azután megállapodott a saját szobájában, és a gyertyát az asztalra tette.

Karját kihúzta a kötésből, és úgy használta a jobb kezét, mintha semmi baja nem lenne.

Ahogy az ágyához közeledett, tekintete, véletlenül-e vagy szándékosan, megakadt a kebelbaráton, azon a kis ládán, amelyre Cosette féltékeny volt, mert Jean Valjean sohasem adta ki a kezéből. Mikor június 4-én beköltözött az Homme-Armé utcába, odatette az ágya mellé egy kis asztalra. Most hirtelen az asztalkához lépett, kulcsot vett ki a zsebéből, és kinyitotta vele a ládát.

Lassan előszedte a ruhadarabokat, amelyeket Cosette tíz év előtt viselt, amikor eljött Montfermeilből; kivette először a kis fekete ruhát, aztán a fekete kendőt, a jókora gyerekcipőket, amelyeket Cosette szinte még most is felhúzhatott volna, olyan kicsi volt a lába, aztán a szűk barhentujjast, a kötött szoknyát, a zsebes kötényt meg a gyapjúharisnyákat. Ezek a harisnyák, amelyeken még látszott a kis lábszár kecses idoma, nem voltak hosszabbak Jean Valjean keze fejénél. Mindez fekete színű volt. Ő maga vitte a kislánynak a ruhadarabokat Montfermeilbe. Jean Valjean sorra kivette és az ágyra rakta valamennyit. Elgondolkozott. Emlékezett. Tél volt, hideg decemberi nap, a kislány félmeztelenül vacogott rongyaiban, szegény vézna lábacskája egész vörös volt a facipőben. Ő, Jean Valjean, levétette vele a rongyokat, és ráadta ezt a gyászruhát. A sírban porladó anya bizonyára örült, hogy leánya gyászt visel érte, de főként annak örülhetett, hogy jól fel van öltözve, és nem fagyoskodik. Jean Valjeannak eszébe jutott a montfermeili erdő, amelyen akkor áthaladtak, Cosette meg ő; rossz idő volt, lombtalanok a fák, sehol egy madár, az égen nem látszott a nap; de azért szép volt. Az ágyon most elrendezte az apró holmikat, a kendőt az alsószoknya mellé, a harisnyákat a cipők mellé, az ujjast a szoknya mellé, és elnézegette valamennyit. Öklömnyi kis lányka volt Cosette, karjában szorongatta a nagy bábut, ennek a köténynek a zsebébe tette az aranypénzt, nevetett, amikor kézen fogva gyalogoltak egymás mellett, és Cosette-nek rajta kívül senkije sem volt a világon.

Jean Valjean tisztes ősz feje lezuhant az ágyra, sztoikus vén szíve megtört, arcát Cosette ruháiba temette, s ha ebben a percben történetesen a lépcsőn jár valaki, szívszaggató zokogást hallott volna a lakásból.

IV
Immortale jecur[1135]

Újra kezdődött benne a félelmetes harc, amelynek már nem egy mozzanatát láttuk.

Jákob csak egy éjen át küzdött az angyallal. Ó, jaj, hányszor láttuk már Jean Valjeant, ahogy a sötétben birokra kelt és lélekszakadva viaskodott a lelkiismeretével.

Példátlan küzdelem! Néha a láb csúszik meg, máskor a talaj omlik be. Hányszor ragadta torkon és gyűrte le a jóra fanatizált lelkiismeret! Hányszor térdelt mellére a kérlelhetetlen igazság! A világosságtól lenyűgözve hányszor kiáltott kegyelemért! A könyörtelen világosság, amelyet a püspök gyújtott meg benne és fölötte, hányszor kápráztatta el, amikor vak szeretett volna lenni! Hányszor egyenesedett föl harc közben, kapaszkodott sziklába, támaszkodott szofizmákra, fetrengett a porban, s hol ő igázta le lelkiismeretét, hol az igázta le őt! Az önzésnek valamely kétértelmű, körmönfont álokoskodása után a fölizgatott lelkiismeret hányszor kiáltotta fülébe: Csalsz, nyomorult! Lázadó gondolata hányszor hördült fel görcsösen a nyilvánvaló kötelesség előtt! Kínosan verejtékezve hányszor szállt szembe Istennel! Hány titkos sebből vérzett, amiről csak ő tudott! Siralmas létén minő horzsolások támadtak! Hányszor támaszkodott fel vérezve, meggyötörve, összezúzva, de megvilágosodva, csüggedt szívvel, ám derült lélekkel, legyőzött létére győztesnek érezve magát! És lelkiismerete, miután megtépte, megkínozta, összetörte, ott állt fölötte félelmesen, ragyogva, s nyugodtan így szólt hozzá: „Most menj békével!”

De jaj, mily gyászos béke következett egy ilyen komor küzdelemre!

De ezen az éjszakán Jean Valjean úgy érezte, hogy utolsó csatáját vívja meg.

Egy fájó kérdés várt feleletre.

A sors rendelése nem jelöl ki mindig határozott irányt; nem tár ki előttünk egyenes útvonalat; vannak zsákutcái, vakjáratai, homályos fordulói, többfelé ágazó nyugtalanító keresztútjai. Jean Valjean e pillanatban a legveszélyesebb keresztúton vesztegelt.

A jó és rossz találkozásának végzetes pontjára érkezett. Maga előtt látta ezt a ködös kereszteződést. Mint már életének annyi fájdalmas válságában, most is két út kínálkozott előtte; az egyik csábító, a másik elrémítő. Melyiket válassza?

Az elrémítő utat az a titokzatos ujj mutatta neki, amelyet mindannyian meglátunk, valahányszor szemünket a homályba meresztjük.

Jean Valjeannak most újra választania kellett a borzalmas rév és a mosolygó kelepce közt.

Igaz tehát, hogy a lélek meggyógyulhat, de a sors gyógyíthatatlan? Borzalmas, reménytelen végzet!

A kérdés, amely Jean Valjean elé meredt, ez volt:

Hogyan viselkedjék Cosette és Marius boldogságával szemben? Az ő akarata teremtette meg ezt a boldogságot; saját magát szíven döfte vele, s most, hogy szemléli, olyasféle elégtételt érezhet, mint a fegyverkovács, aki fölismeri saját kézműves-jelét a tőrön, amelyet azon véresen ránt ki a melléből.

Cosette megkapta Mariust, Marius birtokba vette Cosette-et. Mindenük megvan, még a gazdagság is. És ez az ő műve.

Ez a boldogság megvan, létezik, de mihez kezdjen vele ő, Jean Valjean? Ráerőszakolja magát? Úgy tekintse, mint jogos tulajdonát? Igaz, hogy Cosette másé; de ő, Jean Valjean, megtartsa-e magának Cosette-ből azt, amit megtarthat? Megmaradjon annak a csupán félig-meddig elismert, de tiszteletet élvező apának, aki eddig volt? Nyugodtan beköltözzön Cosette házába? Múltját szó nélkül bevigye az ő jövőjükbe? Betelepedjen otthonukba, mint akinek joga van hozzá, és hamissággal álcázva leüljön világító tűzhelyükhöz? Mosolyogjon rájuk, és tragikus kezébe fogja az ő ártatlan kezüket? A Gillenormand-ház szalonjának békés kandallórácsára tegye lábát, amelyet a törvény megbélyegző árnyéka kísér? Osztozzék Cosette és Marius szerencsés kilátásaiban? Sűrűsítse a homályt saját homlokán és a felhőt az övéken? Kettejük boldogságával összekapcsolja a maga szerencsétlenségét? Tovább is hallgasson? Egyszóval: a két boldog teremtés mellett éljen ő, akit a sors zordon némaságra kárhoztatott?

Csak aki megszokta a sors váratlan felbukkanásait, az meri fölvetni szemét, ha bizonyos kérdések állanak eléje a maguk iszonyú meztelenségében. A jó vagy rossz lehetősége van a szigorú kérdőjel mögött. „Mit fogsz tenni?” - kérdi a szfinx.

Jean Valjeant az élet hozzászoktatta a próbatéthez. Merőn nézett szembe a szfinxszel. Minden oldalról megvizsgálta a kérlelhetetlen problémát.

Cosette elbájoló lénye e hajótörött mentődeszkája volt. Mit tegyen? Belekapaszkodjék, vagy eleressze?

Ha belekapaszkodik, kimenekül a végveszélyből, visszajut a napvilágra, ruhájáról és hajáról lepereg a keserű tengervíz, meg van mentve, életben marad.

Ha elereszti?

Akkor elnyeli az örvény.

Így töprengett magában, hogy mitévő legyen. Vagy inkább belső harc volt ez, dühös birkózás, amelyben hol az akarata, hol a meggyőződése volt az ellenfele.

Még szerencse, hogy sírni tud. Ez talán megvilágosítja. De a kezdet borzalmas volt. Vihar dúlt benne, irtóztatóbb még annál is, amely annak idején Arrasba sodorta. A múltat együtt szemlélte most a jelennel. Összehasonlította a kettőt, és zokogott. Mikor aztán megnyílt a könnycseppek csatornája, vonaglott a kétségbeeséstől.

Úgy érezte, megtorpant.

Hajh, önzésünk és kötelességérzésünk élethalálharcában, amikor lépésről lépésre hátrálunk megváltozhatatlan eszményünk elől, zavartan, elkeseredetten, kétségbeesetten küzdünk minden talpalatnyi helyért, menekülést remélve, kiutat keresve - mily hirtelen és baljós megtorpanás, ha észrevesszük, hogy sarokba szorultunk!

Szent árnyék állja utunkat!

Láthatatlanul, könyörtelenül, mint a lidércnyomás!

A lelkiismeret nem alkuszik. Nyugodj bele, Brutus; nyugodj bele, Cato! Végtelen mélység a lelkiismeret, mint maga az Isten. Egész életed munkáját, szerencsédet, vagyonodat beledobhatod, szabadságodat vagy hazádat, jólétedet, nyugalmadat, örömödet. Még! még! még! Ürítsd ki az edényt! Borítsd fel az urnát! Végül majd a szívedet is beledobod. Valahol a hajdani poklok ködében van ilyen feneketlen hordó.

Nem menthető-e, ha az ember végül is fölmondja a szolgálatot?... Lehet-e jogosan követelni valakitől, hogy erkölcsi tartaléka soha ki ne merüljön? A végtelen lánc nem haladja-e meg az emberi erőt? Ki róhatna fel Sisyphusnak[1136] és Jean Valjeannak, ha azt mondja: elég? Az anyag engedelmességének határt szab a súrlódás; hát a lélek engedelmességének nincs határa? Ha az örökmozgó képtelenség, lehet-e követelni az örök önfeláldozást?

Az első lépés semmi; az utolsó a nehéz. Mi volt a Champmathieu-ügy Cosette férjhezmeneteléhez és ahhoz képest, ami ebből következik? Visszakerülni a fegyházba - mi ez ahhoz képest: visszamerülni a semmibe!

Mily komor vagy, első lépcsőfok lefelé! Mily fekete vagy, második lépcsőfok lefelé!

Hogy is ne fordítaná el az ember a tekintetét ettől a sötétségtől!

A vértanúság átlényegülés, fájdalmas átlényegülés. Kín, amely megszentel. Az ember kezdetben vállalhatja; ráül a tüzes trónra, fejére illeszti a tüzes koronát, elfogadja a tüzes országalmát, megmarkolja a tüzes jogart, de még magára kell öltenie a lángpalástot is; vajon nem jön-e el az a pillanat, amikor a nyomorult test föllázad, és az ember leköszön a kínszenvedés méltóságáról?

Jean Valjean végül eljutott a csüggedtség nyugalmához.

Latolgatta, átgondolta, figyelte, hogy mi van a fény és árnyék rejtelmes mérlegének két oldalán.

Megterhelni fegyencmúltjával a két tündöklő gyermeket - vagy egyedül vállalni a menthetetlen elsüllyedést. Cosette-et feláldozni egyfelől - másfelől feláldozni önmagát.

Melyik megoldásnál köt ki? Milyen elhatározásra jut? Szíve mélyén mi az a végleges válasz, amelyet a végzet meg nem vesztegethető faggatására ad? Melyik ajtó kinyitására szánja el magát? Életének melyik útját fogja lezárni és befalazni? A körülötte tornyosuló meredélyek közül melyiket választja? Melyik végletet fogadja el? Melyik örvény vonzásának enged?

Szédítő álmodozásai egész éjjel kísértették.

Reggelig így maradt, ugyanabban a helyzetben, kétrét görnyedve az ágyon, lenyűgözte, jaj, talán meg is semmisítette a végzet rettenetes hatalma, ökölbe szorított kézzel, könyökben meghajlított, széttárt karokkal feküdt, mint a keresztrefeszített, akit levettek a keresztről, és arccal a földre dobtak. Így maradt dermedten teljes tizenkét órán, egy hosszú téli éj tizenkét óráján át, fejét sem emelte föl, egy szót sem szólt. Mozdulatlan volt, mint a hulla, miközben gondolata hol a földön kúszott, akár a hidra, hol a magasba szárnyalt, akár a sas. Ha valaki így látja mozdulatlanul, azt hitte volna, hogy halott; egyszer csak görcsösen megvonaglott, és ajka Cosette ruháira tapadt egy csókkal: valaki ebből láthatta, hogy él.

Ki? Valaki? Hiszen Jean Valjean egyedül volt, senki sem volt vele?

Az a Valaki, aki jelen van a homályban.

HETEDIK KÖNYV
A kehely utolsó cseppje

I
A hetedik kör és a nyolcadik mennyország

Az esküvő utáni nap rendszerint magányban telik el. Az emberek tiszteletben tartják a boldog pár elvonultságát. No meg egy kissé azt is, hogy későn aludtak el. A látogatók és gratulánsok rohama későbbre marad. Február 17-én, kevéssel déli tizenkettő után Basque, aki portörlővel és tollseprűvel a hóna alatt az előszobát takarította, halk kopogtatást hallott az ajtón. A látogató nem csengetett, ami ilyen napon tapintatra vall. Basque ajtót nyitott, és ott látta Fauchelevent urat. Bevezette a szalonba, ahol még nagy volt az összevisszaság és rendetlenség, valóságos csatatér az előző napi mulatozás vidám háborúsága után.

- Bizony, kérem - jegyezte meg Basque -, ma későn ébredtünk.

- A gazdája fölkelt már? - kérdezte Jean Valjean.

Basque kérdéssel válaszolt:

- Hogy van a karja, nagyságos úr?

- Jobban. Felkelt már az úr?

- Melyik? A régi vagy az új?

- Pontmercy úr.

- A báró úr? - szólt Basque, és kihúzta magát.

Az ember főleg a cselédei számára báró. A méltóságból rájuk is háramlik valami; hízeleg nekik az, amit egy filozófus a rang lecsapódásának mondana. Mellesleg mondva, Marius harcos köztársasági volt, ezt be is bizonyította, és most akaratán kívül lett báró. A cím körül egy kis forradalom kerekedett a családban; Gillenormand úr nagyra volt vele, Marius pedig már semmibe se vette. De mivel Pontmercy ezredes azt írta: Fiam viselje a címemet, Marius szót fogadott. Meg aztán Cosette, akiben megmozdult az asszonyi természet, el volt ragadtatva, hogy báróné lehet.

- A báró úr? - ismételte Basque. - Mindjárt megnézem. Jelenteni fogom, hogy itt van Fauchelevent úr.

- Nem. Ne mondjon nevet. Csak annyit jelentsen, hogy valaki négyszemközt szeretne beszélni vele.

- Aha! - bökte ki Basque.

- Meg akarom lepni.

- Aha! - ismételte Basque, ezzel a második ahával magyarázva meg magának az elsőt.

Azzal kiment. Jean Valjean egyedül maradt.

A szalonban, mint mondottuk, még teljes volt a rendetlenség, a felfordulás. Úgy tetszett, ha az ember hegyezi a fülét, még hallja a lakodalom elmosódó zaját. A padlón koszorúk és női hajdíszek elhullajtott virágai hevertek szanaszét. A csillárok üvegkristályain a csonkig égett gyertyák viaszcseppjei lógtak. Egyetlen bútor sem állt a helyén. A szoba sarkaiban három-négy összetolt karosszék kört formált, mint valami beszélgető társaság. Az egésznek derűs hangulata volt. Az ünnepségnek még így, élettelenül is van bizonyos kelleme. Itt boldogság honolt. A székek összevisszaságában, a fonnyadó virágok közt, a kialudt gyertyák alatt vidám gondolatok ébredeztek. A csillár helyett a napfény világított, és vígan beragyogta a szobát.

Néhány perc telt el. Jean Valjean mozdulatlanul állt azon a helyen, ahol Basque hagyta. Nagyon sápadt volt. Álmatlanságtól beesett, karikás szemei szinte eltűntek az üregükben. Fekete kabátján a gyűrődések mutatták, hogy egész éjjel le sem vetette a ruháit, két könyöke az ágynemű odatapadt pihéitől fehérlett. Jean Valjean az ablak árnyékrajzát nézte, amelyet lába elé vetített a napsütés.

Az ajtónyílás neszére fölpillantott. Emelt fővel, mosolygó arccal, arcán valamilyen ragyogással, derült homlokkal, diadalmas tekintettel lépett be Marius. Ő sem aludt ezen az éjszakán.

- Maga az, apám! - kiáltott fel, mikor meglátta Jean Valjeant. - Ez az ostoba Basque úgy titokzatoskodott! De egy kicsit korán jött. Még csak fél egy. Cosette még alszik.

Hogy Marius apámnak szólította Fauchelevent-t, azt jelentette, hogy a boldogság tetőfokán van. Kettőjük közt mindig volt valami feszesség, hűvösség, kényszeredettség, egy jégréteg, amelyet vagy megtörni kellett volna, vagy fölolvasztani. Marius olyan mámoros állapotban volt, hogy a merevsége meglazult, a jégréteg feloldódott, és Fauchelevent urat ő is apjának tekintette, akárcsak Cosette.

Tovább beszélt. Csak úgy áradt belőle a szó, ami az öröm isteni önkívületének jele.

- Úgy örülök, hogy látom! Ha tudná, mennyire nélkülöztük tegnap. Isten hozta, apám. Hogy van a keze? Ugye már jobban?

Beérte a saját magának adott kedvező válasszal, és mindjárt folytatta:

- Kettesben sokat beszélgettünk magáról. Cosette olyan nagyon szereti! Ne felejtse el, hogy itt nálunk szobája van. Az Homme-Armé utcáról többé hallani sem akarunk. Semmi szín alatt nem engedjük, hogy ott lakjék. Hogy is költözhetett abba a csúf, mogorva, egészségtelen utcába, amelynek egyik végén sorompó van, keresztül-kasul járja a hideg szél, alig lehet végigmenni rajta. Ide fog költözni hozzánk. Még ma. Mert ha nem, Cosette-tel gyűlik meg a baja. Figyelmeztetem, az a szándéka, hogy megtáncoltat bennünket. A szobáját látta, közvetlenül a miénk mellett van, a kertre nyílik. Az ajtó zárát megigazították, az ágy meg van vetve, kész minden, csak be kell költöznie. Az ágya mellé Cosette egy nagy, utrechti bársonyhuzatos karosszéket állíttatott, s azt mondta neki: öleld őt a karjaidba. Az ablak alatt zöldellő akácbozótban tavasszal csalogány rak fészket. Két hónap múlva itt lesz. Jobb keze felől a madár fészke, bal keze felől a mi fészkünk. Éjjel a csalogány dalol majd, nappal Cosette csacsog. A maga szobája déli fekvésű. Cosette majd szép rendbe rakja a könyveit, Cook kapitány útleírását, meg Vancouverét,[1137] s a többi holmiját is mind. Úgy tudom, van egy kis ládája, amelyhez nagyon ragaszkodik, annak díszhelyet szemeltem ki. Nagyapámat egészen meghódította, kedveli magát. Együtt fogunk élni. Tud whistezni? Nagyapám odalesz a boldogságtól, ha néha kártyázik vele. Olyan napokon, amikor nekem dolgom lesz a törvényszéken, majd maga viszi sétálni Cosette-et, karonfogva, tudja, úgy, mint azelőtt a Luxembourg-kertben. Szilárdan eltökéltük, hogy nagyon boldogok leszünk. És maga részese lesz a boldogságunknak, érti, apám? Igaz ni, ugye, ma velünk reggelizik?

- Uram - szólt Jean Valjean -, valamit meg kell mondanom önnek. Fegyházviselt ember vagyok.

Az elme felfogóképességének talán ugyanúgy megvan a határa, mint ahogy bizonyos magasságon felül a fül sem hallja meg a hangokat. Ez a mondat: Fegyházviselt ember vagyok, Fauchelevent szájából úgy érte Marius fülét, hogy az már túlesett ezen a határon. Marius nem hallotta meg. Rémlett neki, hogy mondtak valamit, de nem tudta, mit. Csak tátott szájjal bámult.

Ekkor vette észre, hogy az ember, akivel beszél, ijesztően néz ki. Boldogságának káprázatában eddig nem tűnt fel neki, mily rettentő sápadt.

Jean Valjean kioldotta a fekete kendőt, mellyel a karja fel volt kötve, letekerte kezéről a fehér pólyát, és csupasz hüvelykujját odatartotta Marius elé.

- Semmi baja a kezemnek.

Marius ránézett a hüvelykujjra.

- Nem is volt - szólt újból Jean Valjean.

Csakugyan, az ujjon nem látszott sérülés.

Jean Valjean folytatta:

- Úgy kellett, hogy távol maradjak az önök lakodalmától. Távol is tartottam magam, amennyire tudtam. Azért eszeltem ki ezt a sérülést, hogy ne kövessek el névhamisítást, ne tegyem érvénytelenné a házassági okmányt azzal, hogy aláírom.

Marius csak dadogni tudott.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte.

- Azt - felelte Jean Valjean -, hogy gályarab voltam.

- Megőrjít! - kiáltott fel iszonyodva Marius.

- Pontmercy úr - szólt Jean Valjean -, tizenkilenc évet töltöttem fegyházban. Lopásért. Azután elítéltek életfogytiglan. Megint lopásért. Mint visszaeső bűnöst. Jelenleg szökésben vagyok.

Marius hiába hőkölt vissza a valóságtól, hiába utasította el a tényt, hiába szegült ellen a bizonyságnak, meg kellett adnia magát. Kezdte érteni a dolgot, s mint ilyenkor történni szokott, többet értett meg a kelleténél. Iszonyú villámlás cikázott át bensejében; az elméjében fölvillanó gondolat megrázta. Irtóztatónak látta maga előtt a jövőt.

- Mondjon el mindent! Mindent mondjon el! - kiáltott. - Ön Cosette apja!

És két lépést hátrált kimondhatatlan iszonyattal.

Jean Valjean olyan méltósággal szegte föl a fejét, hogy szinte a mennyezetig magasodott.

- Hinnie kell nekem, uram; és noha a mi eskünk a törvény előtt nem számít...

Egy pillanatra elhallgatott, aztán valamilyen fenséges és síri fölénnyel, lassan, minden egyes szótagot hangsúlyozva, folytatta:

- Hinni fog. Hogy én lennék Cosette apja? Istenemre, nem. Pontmercy báró úr, én egy faverolles-i paraszt vagyok. Valamikor fanyeséssel kerestem a kenyerem. A nevem nem Fauchelevent, hanem Jean Valjean. Cosette-nek senkije sem vagyok. Efelől nyugodt lehet.

- Ki bizonyítja? - hebegte Marius.

- Én. Igazat mondok.

Marius ránézett erre az emberre. Sötéten állt ott, de nyugodt volt. Ilyen nyugalomból nem származhat hazugság. Ami fagyos, az csak őszinte lehet. Ebből a síri hidegségből kiérződött az igazság.

- Hiszek önnek - szólt Marius.

Jean Valjean a tudomásulvétel jeléül bólintott, és így folytatta:

- Mi vagyok én Cosette számára? Véletlen ismerős. Tíz évvel ezelőtt azt se tudtam, hogy a világon van. Szeretem őt, az igaz. Amikor az ember megöregszik, szereti a gyermeket, akit kiskorától fogva ismer. Az öregember minden kisgyerek nagyapjának érzi magát. Azt hiszem, föltételezheti, hogy van bennem valami, ami hasonlít a szívhez. Cosette apátlan-anyátlan árva volt. Szüksége volt rám. Ezért szerettem meg. Oly gyámoltalanok a kisgyerekek, hogy akárki, még olyan ember is, mint én, lehet a pártfogójuk. Ezt a kötelességet vállaltam Cosette-tel szemben. Nem hiszem, hogy ilyen semmiséget valóban jó cselekedetnek lehet nevezni, de ha az, hát, mondjuk, jót cselekedtem. Tekintse ezt enyhítő körülménynek. Cosette ma kiválik az életemből; utaink elválnak. Mostantól fogva senkije-semmije nem vagyok. Ő Pontmercy báróné. Más visel rá gondot, nem én. És ő nyer a cserével. Minden jól van így. A hatszázezer frankról ön még nem tett említést, de én elébe vágok. Ez a pénz letét. Hogy hogyan került hozzám? Mellékes. Fő, hogy átszolgáltatom. Több felvilágosítással nem tartozom. Ráadásul megmondtam a valódi nevemet. Hogy miért, az az én dolgom. Akartam, hogy ön tudja meg, ki vagyok.

És Jean Valjean egyenest Marius arcába nézett.

Mariusban összefüggéstelenül kavarogtak az érzések. A végzet orkánjai vernek fel lelkünkben ilyen zavaros hullámokat.

Mindnyájan éltünk már át ily örvénylő pillanatokat, amikor minden szétszóródik bennünk; azt mondjuk, ami éppen eszünkbe jut, nem mindig pontosan azt, amit mondanunk kellene. Vannak váratlan feltárulások, amelyeket nem bírunk el, mert részegítők, mint a sátán bora. Mariust annyira megdöbbentette az új helyzet, amely elébe tárult, hogy majdnem úgy felelt ennek az embernek, mint aki haragszik a vallomásáért.

- De hát miért mondta el mindezt nekem? - rivallt rá. - Ki kényszerítette? Megtarthatta volna magának a titkát. Megvádolták? Keresik? Üldözik? Nem? Akkor valami okának kell lenni, hogy önszántából áll elő ezzel a leleplezéssel. Ha elkezdte, fejezze is be. Valami még hátravan. Mi indította erre a vallomásra? Mi okból tette?

- Mi okból? - válaszolt Jean Valjean oly halk és tompa hangon, hogy azt lehetett volna hinni, inkább magához, semmint Mariushoz beszél. - Csakugyan, mi okból mondja ez a fegyenc: Fegyenc vagyok? Hát igen! Nagyon különös okból. Becsületből. Látja, az a baj, hogy szívemben van egy fonál, amely kötve tart. Ezek a fonalak nagyon erősek, kivált, ha megöregszünk. Az egész élet elkopik körülöttünk, de a fonál nem szakad el. Ha megragadhattam és eltéphettem volna a fonalat, ha kibogozhattam vagy átvághattam volna a csomót, ha elmehettem volna messzire, meg lettem volna mentve, hiszen csak el kellett volna utaznom; a Bouloi utcából indul a gyorskocsi; önök boldogok, én távozom. Próbáltam is elszakítani a fonalat, de hiába húztam, rángattam, nem szakadt el, csak a szívemet téptem vele. Ekkor azt mondtam magamban: „Nem tudok másutt élni, csak itt. Maradnom kell.” De hát önnek igaza van, ostoba vagyok, miért is nem maradok itt egész egyszerűen? Ön fölajánl egy szobát a házban, Pontmercy báróné szeret, azt mondja a karosszéknek: öleld őt karjaidba, nagyapja kedvel, örül, ha láthat, együtt fogunk lakni, egy asztalnál étkezünk, karonfogva járok majd Cosette-tel... akarom mondani a bárónéval - bocsánat, már úgy szoktam meg -, közös fedél alatt, közös asztalnál, közös tűzhelynél élünk, télen körülüljük a kandallót, nyáron együtt sétálunk, ez lesz csak az öröm, a boldogság. Egy család leszünk. Egy család!

Ennél a szónál Jean Valjean arcán vad kifejezés jelent meg. Összefonta karját, szemét a padlóra szegezte, mintha át akarná fúrni, s a hangja egyszerre fölcsattant:

- Egy család? Nem. Én semmiféle családhoz nem tartozom. Az önéhez sem. Kívül vagyok az emberek családján. Családi kört alkotó emberek házában fölösleges vagyok. Vannak családok, de nem az én számomra. Én vagyok az a boldogtalan, aki sehol nincs otthon. Volt-e apám és anyám? Szinte kételkedem benne. Aznap, amikor férjhez adtam ezt a gyermeket, mindennek vége lett; láttam, hogy boldog annak a férfinak oldalán, akit szeret, mellettük egy jóságos aggastyán, angyali házasélet áll előtte, körülötte öröm lakozik, láttam, hogy minden jól van így, és azt mondtam magamban: Ne lépj be a házba! Igaz, hazudhattam volna, megcsalhattam volna mindnyájukat, maradhattam volna továbbra is Fauchelevent úr. Amíg őérte tettem, hazudhattam; de most már magamért hazudnám, és ezt nem tehettem. Igaz, elég lett volna, ha hallgatok, s akkor minden a régiben maradt volna. Azt kérdezi, mi kényszerített szólásra? Tudom, furcsán hangzik: a lelkiismeretem. Pedig könnyű lett volna hallgatnom. Ma egész éjjel próbáltam rábeszélni magamat; ön engem gyóntat, és joga van hozzá, hiszen oly rendkívüli, amit elmondottam. Nos, igen, egész éjjel érveltem magamban, igen nyomós érvekkel, megtettem minden tőlem telhetőt. De sehogy se boldogultam két dologgal: nem bírtam elszakítani a fonalat, amely szívemet ideköti, ideláncolja, és nem bírtam elhallgattatni valakit, aki halkan szól hozzám, ha egyedül vagyok. Ezért jöttem el ma, hogy mindent bevallják önnek. Mindent, vagy majdnem mindent. Van, amit fölösleges elmondanom, mert csak rám tartozik; azt megtartom magamnak. A lényeget tudja. Fogtam a titkomat, és elhoztam ide. És kiöntöttem ön előtt a szívemet. Nem volt könnyű rászánnom magam. Egész éjjel tusakodtam. Ó, ne higgye, hogy nem mondtam el magamnak: ez nem olyan, mint a Champmathieu-eset volt; ha eltitkolom valódi nevem, azzal senkinek sem ártok, a Fauchelevent nevet maga Fauchelevent adta nekem, hálából egy neki tett szolgálatért; megtarthatnám, és boldogan élhetnék abban a szobában, amelyet ön fölajánlott, senkit sem háborgatnék, jól megvolnék kis kuckómban, s míg Cosette maga az öné lenne, én beérném azzal a boldogító tudattal, hogy vele egy házban lakom. Mindenkinek meglenne az őt megillető része a boldogságból. Ha tovább is Fauchelevent úr maradnék, azzal minden rendben lenne. Igen, csak a lelkem nem. Körülöttem csupa öröm, de lelkem mélyén sötétség. Nem elég, ha az ember boldog; elégedettnek is kell lennie. Így megmaradtam volna Fauchelevent úrnak, elrejtettem volna igazi arcomat, az önök nyíltságával szemben rejtély lettem volna, árnyékot vetettem volna az önök fényes nappalába; suttyomban, szépszerével bevittem volna az önök hajlékába a fegyházat, azzal a gondolattal ültem volna asztalukhoz, hogy ha tudnák, ki vagyok, elkergetnének; kiszolgáltattam volna magam a cselédeknek, akik elszörnyednének, ha ismernék a titkomat! Érintettem volna önöket a könyökömmel, amelyet joguk lenne eltaszítani, csalárdul elfogadtam volna kézszorításukat! Az önök házában a tisztelet megoszlott volna a becsületben megőszült és a gyalázatban megőszült fej között; a legmeghittebb órákban, amikor minden szív fenékig kitárul egymás előtt, négyen ültünk volna egymás mellett, az ön nagyapja, önök ketten és én, de ott ült volna egy ismeretlen is. Így éltem volna önök között, és egyetlen gondom az lett volna, hogy soha föl ne emeljem borzalmas kutam fedelét. Én, a halott, odatolakodtam volna önökhöz, az élőkhöz. És Cosette-et életfogytiglan a magam sorsára ítéltem volna. Ön, Cosette és én, mindhárman viseltük volna a zöld fegyencsapkát! Nem borzad el? Most még csak a legszerencsétlenebb ember vagyok; akkor a legszörnyűségesebb lettem volna. És mindennap elkövettem volna ezt a bűnt! Mindennap hazudtam volna! Mindennap viseltem volna a sötét álarcot! És becstelenségemből mindennap részt juttattam volna nektek, mindennap! Nektek, kedves, ártatlan gyermekeim! Hallgatni talán könnyű? Olyan egyszerű nem beszélni? Nem, nem egyszerű. A hallgatás is lehet hazugság. És én csöppenként ittam volna a hazugságomat, a csalásomat, az aljasságomat, a gyávaságomat, az árulásomat, a bűnömet, aztán kihánytam volna és megittam volna megint; amit éjfélkor bevégeztem, délben újrakezdtem volna; ha jó napot mondok, hazugság, ha jó éjt kívánok, az is hazugság lett volna, hazugsággal aludtam volna, hazugságot nyeltem volna minden falat kenyérrel, szemébe kellett volna néznem Cosette-nek, és az elkárhozott mosolyával viszonoznom az ő angyali mosolyát; gyalázatos gazember lettem volna! És mindez miért? Hogy boldog legyek! Hát van nekem jogom a boldogsághoz? Én kívül vagyok az életen, uram.

Jean Valjean elhallgatott. Marius feszülten várta a folytatását. Szorongó gondolatok ilyen láncolatát nem lehet félbeszakítani. Jean Valjean újból meghalkította a hangját, de ez a hang már nem tompán szólalt meg, hanem gyászosan kongott:

- Azt kérdi, miért beszélek? Hiszen, mondja ön, nem vádoltak be, nem üldöznek, nem hajszolnak. De igen! Van, aki bevádol, aki üldöz, aki hajszol! Kicsoda? Én magam. Magam zárom el az utam, és vonszolom, taszigálom, elfogom, kivégzem magamat, s ha valaki maga fogja magát, akkor nem menekülhet.

Megmarkolta kabátját, Marius felé vonta, aztán így folytatta:

- Látja ezt az öklöt? Nem gondolja, hogy ez nem ereszti el egykönnyen, akit egyszer galléron ragadott? Nos, van másik marok is, a lelkiismeret! Aki boldog akar lenni, uram, annak nem szabad ráébredni a kötelességtudatára; mert a fölismert kötelesség kérlelhetetlen. Azt mondhatná valaki, hogy büntet azért, mert fölismertük. De nem: jutalmaz, mert olyan pokolra vet, ahol Isten közellétét érezzük. Még mielőtt bensőnket szétmarcangolná, békében vagyunk önmagunkkal.

És szívet tépő hangsúllyal hozzátette:

- Pontmercy úr, én, bár ezek után alig érthető, becsületes vagyok. Az emel fel a magam szemében, hogy lealacsonyodom ön előtt. Már voltam így egyszer, de az kevésbé fájt; ehhez képest semmi sem volt. Igen, becsületes ember vagyok. De nem lennék az, ha ön a magam hibájából továbbra is becsülne; most, hogy megvet, az vagyok. Az a végzetem, hogy mindig csak lopott tiszteletben lehet részem, ez a tisztelet megaláz, bensőmben lesújt, és hogy becsülhessem magam, szükséges, hogy megvessenek. Akkor azután fölegyenesedem. Fegyenc vagyok, aki szót fogad a lelkiismeretének. Tudom, hogy ez nehezen egyeztethető össze. De mit csináljak, ha egyszer így van? Kötelezettségeket vállaltam önmagammal szemben; amit vállaltam, azt állom. Vannak körülmények, amelyek megkötnek bennünket, vannak véletlenek, amelyek belésodornak a kötelességbe. Lássa, Pontmercy úr, sok minden történt velem az életben.

Jean Valjean megint elhallgatott, erőlködve nyelte le a nyálát, mintha szavai keserű utóízét érezné, és így folytatta:

- Ha az ember ennyi borzalmat cipel a hátán, nincs joga, hogy ezt a borzalmat megossza másokkal, azok tudta nélkül; nincs joga, hogy megfertőzze őket a pestisével, hogy magával rántsa őket a szakadékba anélkül, hogy észrevennék; nincs joga rájuk borítani a vörös daróczubbonyt; nincs joga alattomban becsempészni saját nyomorúságát mások boldogságába. Odalopózni az egészségesekhez, és a sötétben hozzájuk dörzsölni a láthatatlan fekélyt - undorító. Fauchelevent hiába kölcsönözte nekem a nevét, nincs jogom viselni, még ha ajándékba adta, akkor sem fogadhatom el. A név valakinek az énjét jelenti. Láthatja, uram, paraszt létemre gondolkoztam; olvastam is egy keveset, és számot vetek a dolgokkal. Láthatja, hogy tűrhetően ki tudom fejezni, amit gondolok. A magam neveltje vagyok. Nos, hát igen, eltulajdonítani egy nevet és elrejtőzni mögötte: becstelenség. Az ábécé betűit ugyanúgy el lehet lopni, mint egy erszényt vagy egy órát. Hogy megtestesült névhamisítás legyek, élő álkulcs, hogy tolvaj módra surranjak az emberek házába, hogy soha egyenesen ne nézhessek, hanem mindig csak jobbra-balra sandítva, hogy belül gyalázatosnak érezzem magam - nem! nem és nem! Ezerszer inkább szenvedek, vérzek, sírok, körmeimmel tépem húsomat, gyötrődve hánykolódom éjszakákon át, marcangolom testemet, lelkemet. Íme, ezért mondtam el önnek mindent. Önszántamból, amint ön mondja.

Kínlódva mély lélegzetet vett, és kivágta az utolsó mondatot:

- Valamikor elloptam egy kenyeret, hogy élhessek; ma azért, hogy élhessek, nem akarok egy nevet lopni.

- Hogy élhessen? - vágott a szavába Marius. - Mi szüksége van ahhoz a névre?

- Ó, tudom én, mit beszélek! - válaszolta Jean Valjean, lassan föl-le ingatva fejét.

Csend lett. Mindketten hallgattak, mindketten elmerültek gondolataik örvényébe. Marius egy asztal mellett ült, szája szélét egyik behajtott ujján nyugtatta. Jean Valjean föl-alá járt a szobában. Végül mozdulatlanul megállt egy tükör előtt, nem látta magát benne, s mintha belső gondolatmenetére válaszolna, megszólalt:

- Most legalább megkönnyebbültem!

Újból járkálni kezdett a szalon egyik végétől a másikig. Ahogy megfordult, észrevette, hogy Marius figyeli a járását. Akkor leírhatatlan hangsúllyal odaszólt neki:

- Kissé húzom a lábam. Most már tudja, miért.

Aztán egészen odafordult Mariushoz.

- És most, uram, képzelje el: tegyük fel, nem szóltam semmit, megmaradtam Fauchelevent úrnak, beköltöztem a házukba, a családhoz tartozom, a szobámban lakom, papucsban jövök reggelizni, este hármasban megyünk a színházba, elkísérem Pontmercy bárónét a Tuileriák kertjébe vagy a Place-Royale-ra, együtt élünk, ön engem magafajtájának tart; egy szép nap, ahogy itt ül velem szemközt, beszélgetünk, nevetgélünk, egyszer csak hallja, hogy egy hang ezt a nevet kiáltja: Jean Valjean! - s akkor egy rettenetes kéz, a rendőrség keze kinyúl a sötétből, és letépi rólam az álarcot!

Elhallgatott. Marius megborzongva állt fel. Jean Valjean megszólalt:

- Mit szól ehhez?

Marius hallgatása volt a válasz.

Jean Valjean folytatta:

- Látja, igazam volt, hogy nem hallgattam tovább. Ön csak legyen boldog, éljen a mennyországban, angyalként egy angyal oldalán, sütkérezzen a napfényben, érje be vele, és ne bánja, hogy egy szegény elkárhozott miképpen tárja fel szívét, és hogyan teljesíti kötelességét. Egy nyomorult áll ön előtt, uram.

Marius lassan végigment a szobán, s mikor Jean Valjeanhoz ért, kezet nyújtott neki. De kénytelen volt maga megfogni Jean Valjean kezét, mert ő nem nyújtotta, hanem csak odaengedte, és Mariusnak úgy rémlett, hogy márványkezet szorít.

- Nagyapámnak vannak barátai - szólt Marius. - Ki fogom eszközölni az ön számára a kegyelmet.

- Szükségtelen - válaszolt Jean Valjean. - Holtnak hisznek, ez elég. Aki meghalt, az nincs rendőri felügyelet alatt. Azt hagyják nyugton elrothadni. A halál ugyanaz, mint a kegyelem.

Kihúzta a kezét a Mariuséból, és valami kérlelhetetlen méltósággal hozzátette:

- Különben is, az egyetlen baráti segítség, amihez folyamodom, a kötelességem teljesítése; és mástól nem kérek kegyelmet, mint a lelkiismeretemtől.

Ebben a pillanatban a szalon túlsó végén csendesen félig kinyílt egy ajtó, és a keskeny résen megjelent Cosette feje. Csak édes arcocskáját lehetett látni, haja bájosan zilált volt, szeme még duzzadt az alvástól. Olyan mozdulattal, ahogyan a madár kinyújtja fejét a fészekből, először férjére pillantott, azután Jean Valjeanra, és mosolya mintha egy rózsa kelyhéből szállt volna elő, ahogy rájuk szólt:

- Fogadni merek, hogy politizálnak! Butaság, ahelyett, hogy velem lennének!

Jean Valjean összerezzent.

- Cosette!... - hebegte Marius. És elhallgatott. Úgy álltak ott, mint két tetten ért bűnös.

Cosette sugárzó tekintettel nézte hol egyiket, hol másikat. Szemében a paradicsom fényei ragyogtak.

- Most rajtakaptam magukat - mondotta. - Hallottam az ajtón keresztül, amint Fauchelevent papa ilyeneket mond: Lelkiismeret... kötelességem teljesítése... Szóval csupa politika. Ebből nem kérek. Ki hallott olyat, hogy egy újdonsült férj mindjárt másnap politikáról beszéljen. Mégse járja!

- Tévedsz, Cosette - felelt Marius. - Üzleti ügyekről beszélünk. Meghányjuk-vetjük, hogyan helyezhetnők el legelőnyösebben a te hatszázezer frankodat...

- Törődöm is én vele! - vágott a szavába Cosette. - Itt vagyok. Kellek?

Azzal elszántan átlépte a küszöböt, és belépett a szalonba. Bő ujjú fehér pongyolája dús redőkben omlott a nyakától a lába hegyéig. Régi gótikus képeken látni, aranyló fellegek közt, ilyen elbájoló zsákokba bújtatott angyalokat.

Cosette tetőtől talpig megnézte magát egy nagy tükörben, azután leírhatatlan elragadtatással fölujjongott:

- Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy király meg egy királyné. Ó, de boldog vagyok!

Ezzel mélyen meghajolt Marius és Jean Valjean előtt.

- Így ni - mondta -, most ide ülök mellétek a karosszékbe, félóra múlva ebédelünk, addig beszélhettek, amit akartok, tudom jól, hogy a férfiaknak vannak megbeszélnivalóik, én majd szép csöndben leszek.

Marius megfogta a karját, és szerelmesen mondta neki:

- Üzleti ügyekről beszélünk.

- Hogy el ne felejtsem - felelte Cosette -, az imént kinyitottam az ablakomat, egész sereg veréb gyűlt a kertbe. Úgy ugrálnak, mint a bohócok. Hamvazószerda van, de a madarak ma is vígan farsangolnak.

- Mondom, üzleti ügyekről beszélünk; menj, kis Cosette-em, hagyj egy kicsit magunkra. Számokról van szó. Téged untat az ilyesmi.

- Csinos nyakkendőd van, Marius. Lám, lám, hogy kicsípte magát a báró úr. Nem, dehogyis untat.

- Hidd el, hogy unatkozni fogsz.

- Nem, ha mondom. Hiszen veletek vagyok. Nem értem, amit beszéltek, de azért hallgatom. Ha azoknak a hangját halljuk, akiket szeretünk, nem szükséges, hogy megértsük a szavaikat. Nem akarok mást, mint együtt lenni veletek. Itt maradok, punktum.

- Édes, drága Cosette-em! Lehetetlen!

- Lehetetlen?

- Úgy van.

- Hát jó - mondta Cosette. - Pedig annyi újságot tudok. Elmondtam volna nektek, hogy nagyapa még alszik, hogy a nénéd misére ment, hogy Fauchelevent papa szobájában füstöl a kandalló, Nicolette elhívatta a kéményseprőt, hogy Nicolette és Toussaint már össze is vesztek, mert Nicolette kicsúfolta Toussaint dadogó beszédét. Rendben van, így hát nem fogtok megtudni semmit. Úgy? Szóval lehetetlen? Jó, majd én is azt mondom, uram: lehetetlen. Melyikünk fogja megbánni? Kérlek, kis Mariusom, engedd, hogy veletek maradhassak.

- Esküszöm, hogy magunkra kell maradnunk.

- Ugyan, hát én valaki vagyok?

Jean Valjean egy szót sem szólt. Cosette hozzá fordult:

- Hát maga, apám? Először is csókoljon meg. Miért nem beszél? Miért nem áll a pártomra? Micsoda apám van nekem? Láthatja, milyen szerencsétlenül mentem férjhez. Az uram folyton bánt. Jöjjön, csókoljon meg, de rögtön.

Jean Valjean közelebb lépett.

Cosette odaszólt Mariusnak:

- Magára fütyülök.

És Jean Valjeannak nyújtotta homlokát.

Jean Valjean még egy lépést tett felé.

Cosette hátralépett.

- Miért olyan sápadt, apám? Fáj a keze?

- Már meggyógyult - felelte Jean Valjean.

- Rosszul aludt?

- Nem.

- Szomorú?

- Nem.

- Csókoljon meg. Ha jól érzi magát, ha jól aludt, ha elégedett, akkor nem haragszom.

És újra odanyújtotta a homlokát.

Jean Valjean csókot lehelt az égi fénnyel sugárzó homlokra.

- Tessék mosolyogni.

Jean Valjean engedelmeskedett. Kísérteties volt a mosolya.

- Most pedig védelmezzen meg a férjemmel szemben.

- Cosette!... - szólt Marius.

- Szidja össze, apám. Mondja meg neki, hogy itt kell maradnom. Előttem ugyan nyugodtan beszélhetnek. Nem vagyok olyan ostoba, mint gondolják. De nagyon fontoskodnak! Üzleti ügyek, elhelyezni a pénzt valami bankba, óriási! A férfiak minden semmiséggel rejtélyeskednek. Itt akarok maradni. Nézd, Marius, milyen csinos vagyok ma.

Imádni való volt, ahogy fölvonta a vállát, és bájos duzzogással ránézett Mariusra. Mintha villám cikázott volna kettejük közt. Bánták is ők, hogy van ott még valaki!

- Szeretlek! - mondta Marius.

- Imádlak! - mondta Cosette.

És ellenállhatatlanul egymás karjába borultak.

- Most pedig - mondta Cosette kis diadalmas ajkbiggyesztéssel, és megigazított egy ráncot a pongyoláján - itt maradok.

- Nem lehet - szólt esdeklő hangon Marius. - Valamit elkezdtünk, azt be kell fejeznünk.

- Még mindig nem lehet?

Marius komoly hangot ütött meg:

- Hidd el, Cosette, lehetetlen.

- Úgy! Ön mogorváskodik, uram. Jó, megyek. Maga pedig, apám, nem állt ki mellettem. Tisztelt férjuram, tisztelt apámuram, önök zsarnokok. Megyek, megmondom nagyapának. Ha azt hiszik, hogy visszajövök és megalázkodom, csalódnak. Annál sokkal büszkébb vagyok. Elvárom, hogy most maguk jöjjenek. Majd meglátjuk, maguk fognak unatkozni nélkülem. Úgy kell maguknak.

És kiment.

Két másodperc múlva megint kinyílt az ajtó, és a két ajtószárny között megjelent Cosette üde, rózsás arca. Bekiáltott:

- Nagyon mérges vagyok!

Az ajtó bezárult, és a szoba megint komor lett.

Olyan volt ez, mint mikor egy eltévedt fénysugár hirtelen átvillan az éjszaka sötétjén.

Marius megnézte, hogy az ajtó jól be van-e téve.

- Szegény Cosette! - mormolta. - Ha megtudja...

Erre a szóra Jean Valjean egész testében megremegett. Rémült tekintettel meredt Mariusra.

- Cosette! Igen, persze ön el fogja mondani Cosette-nek. Igaz. Lám, erre nem gondoltam. Az embernek bizonyos dolgokhoz van ereje, másokhoz nincs. Kérem önt, uram, könyörgök önnek, adja legszentebb becsületszavát, hogy nem szól neki. Hát nem elég, hogy ön tudja? Önnek elmondhattam a magam jószántából, kényszerítés nélkül, elmondtam volna mindenkinek, az egész világnak, egyre megy. De ő, ő ne tudja meg a valót, halálra rémülne tőle. Egy fegyenc! Meg kellene neki magyarázni, mi az. Meg kellene mondani: olyan ember, akit gályarabságra ítéltek. Egyszer látta is az összeláncoltak menetét. Uramistenem!

Egy karosszékbe roskadt, és két kezébe temette arcát. Hallani nem lehetett, de a válla rázkódásán látszott, hogy sír. Nincs rettenetesebb, mint az ilyen néma zokogás.

Van valami fojtogató a zokogásban. Jean Valjeant görcsös vonaglás fogta el, hátradőlt a karosszékben, hogy levegőt kapjon, karjait lelógatta. Marius látta könnyektől áztatott arcát, és hallotta, amint halkan mormolja, mint valami feneketlen mélységből:

- Ó, bár meghalnék!

- Legyen nyugodt - szólt Marius -, magamban tartom a titkát.

Talán kevésbé volt meghatva, mint kellett volna, de miután egy óra óta kénytelen volt megbarátkozni egy váratlan szörnyűséggel, ahogy Fauchelevent úr szeme láttára fokozatosan gályarabbá vedlett, lassanként beleélte magát ebbe a gyászos valóságba, és a helyzet természetes alakulása folytán tudatára ébredve a távolságnak, amely közte és ez ember közt támadt, így folytatta:

- Nem tehetem, hogy szó nélkül hagyjam a letétet, amelyet ön oly híven és becsületesen átadott. Derekas cselekedet volt. Illő, hogy jutalomban részesüljön érte. Jelölje meg az összeget, meg fogja kapni. Ne féljen, hogy túl sokat talál kérni.

- Köszönöm, uram - szólt csendesen Jean Valjean.

Egy pillanatig elgondolkozott, mutatóujjával gépiesen dörzsölte hüvelykujja körmét, aztán megszólalt:

- Nagyjából végeztünk. Még csak egy dolog volna...

- Mi az?

Habozott, látszott, hogy rettenetesen küzd magával, aztán hangtalanul, szinte lélegzet nélkül, inkább dadogta, semmint mondta:

- Most, hogy mindent tud, uram, ön, aki úr a házában, azt hiszi, nem láthatom többé Cosette-et?

- Azt hiszem, jobb lenne - felelte hidegen Marius.

- Akkor hát nem fogom látni - mormolta Jean Valjean.

És elindult az ajtó felé.

Lenyomta a kilincset, a závár engedett, az ajtó kinyílt, Jean Valjean kitárta annyira, hogy kiférhessen rajta, egy másodpercig mozdulatlanul állt, aztán megint betette az ajtót, és visszafordult Marius felé.

Már nem halvány volt, hanem fakó-sápadt. Szemében nem csillogott könny, hanem valami tragikus fény lobogott. Hangja megint sajátságosan nyugodt lett.

- Nézze, uram - mondta -, ha nincs ellenére, mégis eljövök, hogy lássam őt. Higgye el, nagyon erős bennem ez a kívánság. Ha nem ragaszkodtam volna hozzá, hogy láthassam Cosette-et, nem tettem volna önnek ilyen vallomást, hanem elutaztam volna; de mert Cosette közelében akartam maradni, és továbbra is látni akartam őt, becsületesen el kellett mondanom önnek mindent. Ugyebár, követi a gondolatmenetemet? Hiszen oly könnyen érthető. Látja, több mint kilenc esztendeje, hogy magamhoz vettem. Eleinte abban a rozzant körúti házban laktunk, azután az apácazárdában, majd a Luxembourg-kert közelében. Ön ott látta először. Emlékszik? Kék plüsskalapja volt. Azután az Invalidusok környékén laktunk, a Plumet utcai rácsos, kertes házban. Nekem az udvar végében volt kis lakásom, oda lehallatszott a zongorázása, így telt el az életem. Soha el nem hagytuk egymást. Így tartott ez kilenc éven és néhány hónapon át. Mintha az apja lettem volna, és ő az édesgyermekem. Nem tudom, megért-e, Pontmercy úr, de hogy most elmenjek úgy, hogy ne láthassam őt, ne beszélhessek vele többé, hogy semmim sem legyen a világon, nagyon nehéz lenne. Ha nem tiltja meg, néha-néha ellátogatok Cosette-hez. Nem fogok gyakran jönni. És nem maradok sokáig. Ön majd úgy intézi, hogy lent, a kis szobában fogadjon Cosette. A földszinten. Szívesen bejönnék a cselédségnek való hátsó kis ajtón; de ez talán feltűnő lenne. Azt hiszem, jobb, ha azon az ajtón jövök, amelyen mindenki ki-be jár. Igazán, uram, nagyon szeretném még látni olykor Cosette-et. Olyan ritkán, ahogy ön akarja. Képzelje magát a helyembe, nekem már egyebem sincs, csak ez. Aztán meg vigyázni is kell. Ha egyáltalán nem jönnék többé, kellemetlen hatást tenne, az emberek nem tudnák mire vélni. Egyébként azt is megtehetem, hogy este jövök, sötétedéskor.

- Jöjjön el minden este - szólt Marius -, Cosette várni fogja.

- Ön jó hozzám, uram - mondta Jean Valjean.

Marius meghajolt. A boldogság az ajtóig kísérte a kétségbeesést, s a két férfi elvált egymástól a küszöbön.

II
A kinyilatkoztatás néha homályos

Mariust fölkavarta ez a találkozás.

Immár megkapta a magyarázatot arra, hogy miért érzett valamilyen idegenkedést attól az embertől, akit Cosette mellett látott. Volt ebben az emberben valami rejtélyes, amitől ösztöne elfordította. Ez a rejtély a legiszonyúbb szégyen volt: a fegyház. Erről a Fauchelevent úrról kiderült, hogy Jean Valjean a neve, és volt gályarab.

A boldogság teljében hirtelen ilyen titokra bukkanni olyan, mint skorpiót találni egy gerlefészekben.

Kettejük boldogsága tehát ezentúl ilyen szomszédságra lesz ítélve? El kell fogadni megváltozhatatlan tényként, hogy ez az ember hozzátartozik házaséletükhöz? Semmit sem lehet tenni ez ellen?

Ő, Marius, a fegyenccel is összeházasodott?

Viselje bár valaki a fény és öröm koronáját, élvezze bár az élet fölséges, nagyszerű óráját, a boldog szerelmet, az ilyen rázkódtatások ereje még a rajongó arkangyalt, a dicsőséges félistent is megremegtetné.

Ahogyan efféle hirtelen változásoknál történni szokott, Marius azon töprengett, hogy nem kell-e önmagának szemrehányást tennie? Csődöt mondott a megsejtő képessége? Cserbenhagyta az előrelátása? Akarata ellenére elkábította magát? Alighanem. Szabad volt-e szerelmi kalandba bocsátkoznia Cosette-tel, s végül feleségül vennie a lányt anélkül, hogy kellő óvatossággal földerítette volna a körülményeket? Megállapította - az ilyen önmagunkban végzett megállapítások során javít meg bennünket lassanként az élet -, megállapította természetének képzelgő, rögeszmés hajlamát, amely a fájdalom és szenvedély révületében, mint valami belső pára terjeng szét sok emberben, s a lélek hőmérsékletét megváltoztatva annyira elhatalmasodik, hogy elködösíti öntudatát. Már több ízben utaltunk Marius egyéniségének erre a jellemző vonására. Ráeszmélt, hogy a Plumet utcában, mialatt hat vagy hét héten át a szerelmi mámor önkívületében élt, egy szóval sem említette Cosette-nek a Gorbeau-házban lezajlott rejtélyes drámát, amelyben a főszereplő oly furcsa néma szerepet játszott a küzdelem alatt, s utána oly különös módon menekült. Hogyan lehetséges, hogy erről nem beszélt Cosette-nek? Holott közeli és oly borzalmas eset volt! Miként történhetett, hogy egy szót sem ejtett előtte Thénardier-ékról, kivált aznap, amikor Éponine-nal találkozott? Most szinte kínos volt neki, hogy megmagyarázza akkori hallgatását. Mindazáltal számot adott magának róla. Eszébe jutott földúltsága, mámoros, mindent elnyelő szerelme Cosette iránt, kölcsönös elragadtatásuk az eszmény világában, és - mint az a parányi értelem, amely a lélek e szenvedélyes és boldog állapotába vegyült - eszébe jutott talán az a tétova, homályos ösztön is, hogy elrejtse és eltüntesse emlékezetében ezt a szörnyű kalandot, melynek árnyékától is félt, melyben semmiféle részt nem akart venni, melyet szántszándékkal került, s melynek sem elbeszélője, sem pedig szemtanúja nem lehetett úgy, hogy vádló is ne legyen egyszersmind. Különben is ez a néhány hét villámgyorsan elszaladt; nem értek rá másra, mint arra, hogy szeressék egymást. Végül pedig, mindent mérlegelve, mindent megfontolva, mindent tekintetbe véve, ha beszélt volna Cosette-nek a Gorbeau-házban lefolyt orvtámadásról, ha megemlítette volna neki Thénardier-ék nevét, még akkor is, ha fölfedezte volna, hogy Jean Valjean fegyházviselt ember, ugyan mi következett volna ebből? Változtatott volna ez rajta, Mariuson, változtatott volna Cosette-en? Ő, Marius, talán meghátrált volna? Kevésbé imádta volna Cosette-et? Elment volna a kedve, hogy feleségül vegye? Nem. Másként történt volna bármi is, ami történt? Nem. Nincs hát mit megbánnia, nincs mit a szemére vetnie önmagának. Minden jól van így, ahogy van. Külön isten őrködik a szerelmeseknek mondott részegek fölött. Marius vakon is azon az úton haladt, amelyet látóként követett volna. A szerelem bekötötte a szemét, hogy elvezesse, hová? a paradicsomba.

Ez a paradicsom azonban most már a pokollal volt határos.

Az idegenkedésbe, amelyet Marius ez iránt a Fauchelevent, most már Jean Valjean nevű ember iránt már korábban is érzett, most borzadály vegyült. Meg kell azonban mondani, hogy a borzadályhoz némi könyörület, sőt bizonyos meglepődés is járult.

Ez a tolvaj, aki méghozzá visszaeső bűnös, átadott egy kezére bízott összeget. És mekkora összeget? Hatszázezer frankot. Erről a letétről rajta kívül senki sem tudott. Megtarthatta volna az egészet, mégis átadta hiánytalanul.

Amellett még őszintén föl is tárta helyzetét. Minden külső kényszer nélkül. Ha tudják, hogy ki volt, tőle tudják. Vallomásával nemcsak a megaláztatást vállalta, hanem a veszélyt is. Az elítélt számára az álarc, amit visel, nem csupán álarc, hanem menedék is. Ő lemondott erről a menedékről. Az álnév a biztonság záloga; ő eldobta álnevét. Ő, a gályarab, mindenkorra megbújhatott volna egy tisztességes családban; ellenállt ennek a kísértésnek. És mi indította erre? Lelkiismereti aggály. Ő maga mondta, oly igaz hangon, hogy nem lehetett kétségbe vonni. Mindent összevéve, akárki volt ez a Jean Valjean, annyi bizonyos, hogy fölébredt benne a lelkiismeret. Valami rejtelmes rehabilitáció kezdődik itt, s ezen az emberen minden jel szerint már régóta úrrá lett az erkölcsi aggály. Közönséges jellemeket nem szokott megszállni az igaz és jó utáni vágy. A lelkiismeret felébredése lelki nagyságra vall.

Jean Valjean őszinte volt. Ez a látható, megfogható, cáfolhatatlan őszinteség annyival is nyilvánvalóbb, minthogy neki magának is fájt, így hát feleslegessé tett minden utánjárást, és hitelességet adott mindannak, amit ez az ember mondott. Marius számára sajátságosan visszájára fordult a helyzet. Mit támasztott benne Fauchelevent úr? Bizalmatlanságot. Mit ébresztett Jean Valjean? Bizalmat...

Marius, amikor fölállította ennek a Jean Valjeannak titokzatos erkölcsi mérlegét, tekintetbe vette egyfelől az aktívákat, másfelől a passzívákat, és igyekezett egyenleghez jutni. De mindez mintha viharban kavargott volna. Marius, ahogy azon erőlködött, hogy tiszta fogalmat alkosson magának erről az emberről, és gondolatban úgyszólván üldözőbe vette Jean Valjeant, valami végzetes ködben hol elvesztette, hol újra megtalálta.

A letét becsületes kiszolgáltatása, a bátor vallomás, ez rendjén volt. Ez egy pillanatra mintegy megvilágította a sötét felhőt, de azután a felhő megint elsötétült.

Akármily kuszáltak voltak is Marius emlékei, fölrémlett köztük egynémely homályos pont.

Mi is volt tulajdonképpen az a kaland ott, Jondrette odújában? Miért ugrott meg ez az ember, amikor a rendőrök benyomultak, ahelyett, hogy panaszt tett volna? Erre a kérdésre Marius már megtalálta a feleletet. Azért, mert ez az ember elítélt és szökött fegyenc volt.

Másik kérdés: mit keresett ez az ember a barikádon? Mert Marius most már határozottan látta, izgalmas emlékei közül előtűnt, mint a vegytintaírás a tűz melegénél. Ez az ember ott volt a torlaszon. De nem harcolt. Mi dolga volt hát akkor ott? Erre a kérdésre egy kísértet jelentkezett, az adta meg a választ. Javert. Marius emlékezetében most tisztán fölmerült a komor látomás, ahogy Jean Valjean a barikádról elhurcolja a megkötözött Javert-t, és még hallotta a kis Mondétour utca sarka mögött eldördülő borzalmas pisztolylövést. A rendőrkém és a gályarab alkalmasint halálosan gyűlölték egymást. Az egyik útjában volt a másiknak. Jean Valjean nyilván azért jött a barikádra, hogy kitöltse bosszúját. Később jött, mint a többiek. Valószínűleg tudta, hogy Javert-t ott fogolyként őrzik. A korzikai vendetta[1138] behatolt bizonyos alsó rétegekbe, ahol törvényt szab. Oly egyszerű törvény ez, hogy még a félig már jóra hajlamos lelkek sem találnak benne semmi különöst; és a megbánás útjára tért bűnös szíve olyan, hogy a lopástól visszariad, de a vérbosszúval szemben nincsenek aggályai. Jean Valjean megölte Javert-t. Legalábbis látszat szerint így kellett történnie.

Végül még egy kérdés; de erre már nincs felelet. Ez a kérdés úgy szorította Mariust, mint valami harapófogó. Hogyan történt, hogy Jean Valjean élete oly hosszú időn át összefonódott Cosette életével? A gondviselésnek miféle sötét játéka hozta érintkezésbe ezt a gyermeket ezzel az emberrel? Fönt az égben is kovácsolnak hát kettős bilincseket, és Isten kedvét leli benne, hogy összeláncolja az angyalt az ördöggel? Lehetséges, hogy a bűn és az ártatlanság cellatársak legyenek az emberi nyomorúság titokzatos börtönében? Megeshet, hogy az elítéltek szomorú menetében, amelynek emberi sors a neve, egymás mellé kerül két homlok, az egyik gyermekien ártatlan, a másik félelmetes, az egyik a hajnal isteni sugárzásában fürdik, a másik egy örök villám fényétől fakó? Ki rendezte ezt az érthetetlen párosítást? Hogyan, minő csoda folytán jöhetett létre e kis égi teremtés és e vén elkárhozott életközössége? Ki kötözhette a bárányt a farkashoz, és ami még megfoghatatlanabb, a farkast a bárányhoz? Mert a farkas szerette a bárányt, a bőszült lény imádta a gyöngét, és kilenc éven át az angyalnak a szörnyeteg volt a támasza. Cosette gyermek- és serdülőkorát, kivirulását, szűzi növekedését az élet és a világosság felé ez a torz odaadás oltalmazta. Itt a kérdések megszámlálhatatlan talánnyá pattogzottak szét - hogy így mondjuk -, a mélységek fenekén új mélységek nyíltak, és Marius már nem hajolhatott Jean Valjean fölé szédülés nélkül. Ki hát ez az örvénylő ember?

A Genezis ősi jelképei örök életűek. Az emberi társadalomban, ahogyan kialakult, mindaddig, amíg nagyobb világosság meg nem változtatja, csak kétféle ember van, felsőbbrendű és alantas; a jó oldalán: Ábel, a gonosz oldalán: Káin. Ki hát ez a gyöngéd szívű Káin? Ki ez a haramia, aki egy szűz vallásos imádatába merült, őrködött fölötte, nevelte, óvta, glóriával övezte, és tisztátalan létére tisztasággal vette körül? Ki ez a csatornapatkány, aki annyira tisztelte ezt az ártatlanságot, hogy egyetlen foltot sem hagyott ejteni rajta? Ki ez a Jean Valjean, aki fölnevelte Cosette-et? Ki ez a sötétség embere, akinek az volt egyetlen gondja, hogy távol tartson minden árnyékot, minden felhőt egy kelő csillagtól?

Ez volt Jean Valjean titka; és ez Isten titka is volt.

E kettős titok elől Marius visszatorpant. Az egyik bizonyos mértékben megnyugtatta a másik felől. Ebben a kalandban Isten ugyanolyan látható volt, mint Jean Valjean. Istennek megvannak az eszközei. Azt használja, amelyiket akarja. Nem tartozik felelősséggel az embernek. Mit tudunk mi Isten útjairól? Jean Valjean munkálkodott azon, hogy Cosette azzá legyen, aki. Ez a lélek vitathatatlanul egy kissé az ő műve. Hát aztán? A munka elvégzője borzalmas; de a mű bámulatos. Isten úgy tesz csodát, ahogyan jónak látja. Megalkotta a bájos Cosette-et, és felhasználta hozzá Jean Valjeant. Úgy tetszett neki, hogy ilyen különös munkatársat válasszon. Ki kérheti ezt tőle számon? Talán először történik, hogy a trágya segít a tavasznak rózsát fakasztani?

Marius ezeket a válaszokat adta saját kérdéseire, és magában kijelentette, hogy ezek jó válaszok. Az általunk említett homályos pontok egyikéről sem merte faggatni Jean Valjeant, de nem vallotta be magának, hogy nem meri. Imádta Cosette-et, Cosette az övé volt, és Cosette tündöklően tiszta volt. Ez elég volt neki. Miféle világosságra lehetett még szüksége? Cosette maga volt a fény. Van-e szüksége a fénynek arra, hogy megvilágítsák? Neki, Mariusnak, mindene megvolt; mit kívánhatott még? Hát a minden nem elegendő? Jean Valjean magánügyeihez semmi köze. Miközben ennek az embernek végzetes árnyéka fölé hajolt, megkapaszkodott a nyomorult ember ünnepélyes kijelentésében: „Senkije se vagyok Cosette-nek. Tíz évvel ezelőtt azt se tudtam, hogy a világon van.”

Cosette számára Jean Valjean véletlen ismerős volt. Ő maga mondta. Nos hát, az ismeretség lejárt. Szerepe, bármi volt is, véget ért. Mostantól fogva Mariusnak kell betöltenie a gondviselés feladatát Cosette mellett. Cosette a boldogság azúrjában megtalálta párját, szerelmesét, férjét, égi férfi társát. Átváltozva, szárnyat bontva fölröppent, ott hagyta a földön üres, rút bábját, Jean Valjeant.

Bármily gondolatkörben keringett is Marius, végül mindig oda tért vissza, hogy iszonyodik Jean Valjeantól. Talán szent volt az iszonyodása, mert mint már jeleztük, quid divinum-ot érzett ebben az emberben. Ám akárhogy erőlködött, akárhogy kereste az enyhítő körülményeket, a végeredmény mégiscsak az volt, hogy fegyenccel van dolga; vagyis olyan emberrel, akinek nincs helye a társadalmi ranglétrán, mivel annak még legalsó fokánál is lejjebb áll. Az emberek legutolsója után következik a fegyenc. A fegyenc, hogy úgy mondjuk, már nem is tartozik az élők közé. A törvény megfosztotta minden emberi mivoltától, elvett tőle mindent, amit csak elvehetett. Marius, demokrata létére, bűnügyi kérdésekben még a kérlelhetetlen felfogásnál tartott, és azokról, akikre lesújtott a törvény, a törvénnyel teljesen egyetértve gondolkozott. Mondjuk ki: még nem járta végig a haladás útját. Még nem jutott odáig, hogy különbséget tegyen az emberi szó és Isten igéje között, a törvény és a jog között. Nem vizsgálta meg és nem mérlegelte, mi jogon rendelkezik az ember a visszavonhatatlannal és a helyrehozhatatlannal. Még nem lázadt fel a megtorlás szó ellen. Természetesnek látta, hogy az írott törvény bizonyos megszegéseit örök bűnhődés kövesse, s a civilizáció jogos eljárásának tartotta, hogy a bűnöst kiveti magából a társadalom. Még itt tartott, bár nem hiányzott belőle a hajlam, hogy idővel okvetlenül előbbre jusson, mert a természete jó volt, és lelke mélyén ott lappangott a készség a haladásra.

Jelenleg olyan volt az eszmevilága, hogy Jean Valjeanban csak a torzat és a visszataszítót látta. A kitaszítottat. A fegyencet. Ez a szó úgy zúgott a fülében, mint a végítélet harsonája; és, miután sokáig nézte Jean Valjeant, legvégül elfordította tőle arcát. Vade retro.[1139]

Marius ugyan kifaggatta Jean Valjeant, úgyhogy ez maga mondta: „ön engem gyóntat”; de el kell ismernünk, sőt hangsúlyoznunk kell, hogy néhány döntő kérdést nem tett föl neki. Nem mintha ezek a kérdések nem ötlöttek volna eszébe, de félt tőlük. Jondrette-ék padlásszobáját firtassa? A torlaszon történteket? Javert szerepét? Ki tudja, hová vezetnének a fölfedezések? Jean Valjean nem olyan embernek látszott, aki visszakozik, pedig ki tudja, hogy Marius, miután elindította, nem szerette volna-e megállítani. Rendkívüli körülmények között nem esett-e meg már akármelyikünkkel, hogy föltettünk egy kérdést, de befogtuk a fülünket, hogy ne kelljen meghallanunk a választ? Főként olyankor szállja meg az embert ilyen gyávaság, ha szerelmes. Nem okos a végletekig feszegetni bizonyos dolgokat, kiváltképp ha életünk egy része elválaszthatatlanul hozzájuk kapcsolódik. Jean Valjean kétségbeesett magyarázkodásaiból valamilyen rémítő sugár lövellhetett volna elő, és ki tudja, ez a borzalmas fény nem érte volna-e Cosette-et is. Ki tudja, angyali homloka körül nem maradt volna-e valami pokoli csillogás? A villám mennykőcsapás akkor is, ha csak sárral fröcsköl be valakit. Vannak végzetszerű kapcsolatok, amelyek a fénytörés szigorú törvénye folytán az ártatlanságra is a bűn színeit vetítik. A legtisztább arcok is örökké magukon viselhetik valami iszonyú szomszédság sugarainak visszaverődését. Okkal vagy ok nélkül, Marius félt. Máris túlságos sokat tudott. Inkább elvakítani próbálta magát, semhogy még többet lásson. Feldúlt képzeletében karjaiba kapva ragadta el Cosette-et, és nem akarta látni Jean Valjeant.

Ez az ember az éjszaka volt, élő és rettentő éjszaka. Hogyan merjen a mélyére hatolni? Iszonyodott attól, hogy kivallassa az árnyékot. Ki tudja, mit felelne? A hajnal örökre elsötétülhetne a választól.

Ebben a lelkiállapotban Mariust gyötrelmes zavarba ejtette az a gondolat, hogy ez az ember továbbra is valamilyen érintkezést tarthat Cosette-tel. Most már szinte bánta, hogy nem tette fel azokat a kérdéseket, amelyektől visszariadt, s amelyek révén kérlelhetetlen, végleges elhatározásra juthatott volna. Vádolta magát, hogy túlságosan jó, túlságosan szelíd - mondjuk ki nyíltan: túlságosan gyönge. Ez a gyöngeség bírta rá, hogy meggondolatlan engedményt tegyen. Engedte, hogy levegyék a lábáról. Bár ne engedte volna. Kereken el kellett volna utasítani Jean Valjeant. Jean Valjean az ebek harmincadján van, ott kellett volna hagyni, meg kellett volna szabadítani a házat ettől az embertől. Marius haragudott magára, gyűlölte hirtelen indulatát, amely elkábította, elvakította, tévútra vitte. Elégedetlen volt önmagával.

Most mit tegyen? Mélységesen irtózott Jean Valjean látogatásaitól. Minek jön ide ez az ember? Mihez kezdjen vele? Elhessegette a problémát, nem akart a mélyére nézni, nem akart önmagában fürkészni. Megígért valamit, ígéretre ragadtatta magát. Szavát adta Jean Valjeannak, márpedig egy fegyenccel szemben, sőt egy fegyenccel szemben különösen, állnia kell szavát. Viszont elsősorban mégiscsak Cosette iránt vannak kötelességei. Mindent összevéve, az undor érzése lett benne úrrá, és egészen fölkavarta.

Ily zűrzavarosan keringő gondolatok közt hányódott ide-oda Marius. Nem csoda, hogy roppant nyugtalanság fogta el. Nem volt könnyű leplezni nyugtalanságát Cosette előtt. De a szerelem képessé tette rá.

Egyébként, látszólag minden cél nélkül, kérdezgette Cosette-et, aki gyermekien ártatlan volt, mint ahogyan fehér a galamb, és semmit sem sejtett. A beszélgetések során Marius fölidézte Cosette gyermekkorát és serdülő éveit, és egyre jobban meggyőződött, hogy a fegyenc oly atyaian és tiszteletre méltóan jó volt Cosette-hez, amilyen egy ember csak lehetett. Mindaz, amit Marius sejtett és föltételezett róla, igaz volt. Ez a rút talán szerette és oltalmazta ezt a liliomot.

NYOLCADIK KÖNYV
Esti szürkület

I
A földszinti szoba

Másnap estefelé Jean Valjean kopogtatott a Gillenormand-ház kapuján. Basque fogadta. Basque a megbeszélt időben az udvaron tartózkodott, mintha erre parancsot kapott volna. Megesik néha, hogy azt mondják a szolgának: „Ez meg ez az úr fog jönni, figyelje.”

Basque be sem várta, hogy Jean Valjean szóljon hozzá, ő szólította meg:

- A báró úr meghagyta, hogy kérdezzem meg, föl akar-e menni uraságod, vagy itt lent marad.

- Lent maradok - felelte Jean Valjean.

Basque tisztelettel meghajolt, kinyitotta a földszinti szoba ajtaját, és így szólt:

- Jelentem a bárónénak.

A szoba, amelybe Jean Valjean belépett, bolthajtásos, nyirkos földszinti helyiség volt, alkalomadtán éléskamrának használták, vörös tégla volt a padozata, egyetlen vasrácsos ablaka az utcára nyílt, onnét kapott gyér világítást.

Nem az a fajta szoba volt, amelyik sok kárt tesz a seprűben, a partvisban meg a törlőrongyban. Békésen ülepedett benne a por. A pókok ellen sem folyt szervezett hadjárat. Az egyik ablaküvegen széltében-hosszában jócskán megfeketedett, döglött legyekkel megtűzdelt pókháló terpeszkedett. Az alacsony, kicsiny szobában alig volt egyéb bútorzat, mint az egyik sarokban fölhalmozott nagy csomó üres palack. A sárgára mázolt falakról nagy darabokban lehámlott a vakolat. Hátul keskeny párkányú, feketére festett kandalló állt. Tűz lobogott benne, jeléül annak, hogy számítottak Jean Valjean válaszára: Lent maradok.

A kandalló két sarka elé egy-egy karosszéket állítottak. A karosszékek közé ágy elé való ócska lábszőnyeget terítettek, amelyből több csupasz szál látszott, mint gyapjúszövés. A szobát a kandalló tüze és az ablakon át derengő szürkület világította meg.

Jean Valjean fáradt volt. Napok óta nem evett, nem aludt. Kimerülten roskadt az egyik karosszékbe.

Basque bejött, égő gyertyát tett a kandallóra, aztán kiment. Jean Valjean lehorgasztott fővel, állát a mellére ejtve ült, sem Basque-ot, sem a gyertyát nem vette észre.

Egyszerre megriadva fölegyenesedett. Cosette állt mögötte.

Nem látta, de megérezte, hogy bejött.

Jean Valjean hátrafordult. Ránézett Cosette-re. Imádnivalóan szép volt. De ez az átható tekintet nem a szépséget nézte, hanem a lelket.

- Ejnye, apám - kiáltott fel Cosette -, mindig tudtam, hogy különös ember, de ezt mégsem vártam! Marius mondta, maga kívánta, hogy itt fogadjam.

- Igen, én.

- Gondoltam, hogy ezt fogja felelni. Most aztán vigyázzon. Figyelmeztetem, hogy ezért még kikap tőlem. Most kezdjük az elején. Csókoljon meg, apám.

És odatartotta az arcát.

Jean Valjean nem mozdult.

- Meg se moccan. Ezt megjegyzem magamnak. Úgy áll, mint aki bűnösnek érzi magát. Mindegy, megbocsátok. Jézus Krisztus mondta: „Tartsd oda a másik orcádat.” Tessék.

És a másik arcát nyújtotta felé.

Jean Valjean erre sem mozdult. Mintha lába a földbe gyökerezett volna.

- A dolog kezd komolyra fordulni - szólt Cosette. - Mit vétettem magának? Vegye tudomásul, hogy haragszom. Tessék kibékíteni. Ma velünk vacsorázik.

- Már vacsoráztam.

- Nem hiszem el. Majd szólok Gillenormand úrnak, hogy mossa meg a fejét. Arra valók a nagyapák, hogy összeszidják az apákat, ha megérdemlik. Tessék velem szépen feljönni a szalonba. De most rögtön.

- Lehetetlen.

Cosette kissé elvesztette maga alól a talajt. Abbahagyta a parancsolgatást, és áttért a kérdezésre:

- Miért lehetetlen? És miért akar velem mindenáron a ház legcsúnyább szobájában találkozni? Borzasztó ez a hely.

- Tudod...

Jean Valjean kijavította a megkezdett mondatot.

- Tudja, báróné, különc vagyok, vannak ilyen bogaraim.

Cosette összecsapta két kis kezét.

- Báróné!... tudja... hát ez meg micsoda újítás? Mit akar ezzel?

Jean Valjean azzal a szívet tépő mosollyal nézett rá, amely már néhányszor megjelent az arcán.

- Báróné akart lenni. Hát most az.

- De nem magának, apám.

- Ne szólítson engem többé apjának.

- Tessék?

- Mondja azt: Jean úr. Vagy ha úgy tetszik: Jean.

- Hát már nem az apám? És én már nem vagyok Cosette? Jean úr? Mit jelentsen ez? Hiszen ez kész forradalom! Mi történt tulajdonképpen? Nézzen csak a szemembe. Meg hogy nem akar nálunk lakni! Nem akarja elfoglalni a szobáját, amelyet én rendeztem be! Mit követtem el? Megbántottam? Történt valami?

- Nem történt semmi.

- Akkor hát?

- Minden a régiben van.

- Miért változtatta meg a nevét?

- Ön is nevet változtatott.

Ugyanolyan mosollyal, mint előbb, hozzátette:

- Miután Cosette-ből Pontmercy báróné lett, én is lehetek Jean úr.

- Egy szót sem értek az egészből. Merő ostobaság. Majd megkérdezem a férjemtől, szólíthatom-e magát Jean úrnak. Remélem, nem fog beleegyezni. Maga engem nagyon elszomorít. Lehetnek bogarai, de azért nem kell, hogy bánatot okozzon kis Cosette-jének. Ez nem járja. Maga olyan jó ember, nincs joga ahhoz, hogy rossz legyen.

Jean Valjean nem felelt.

Cosette hévvel megragadta mindkét kezét, ellenállhatatlanul arcához emelte, és mélységesen, gyöngéd mozdulattal nyaka és álla közé szorította.

- Ó, legyen jó hozzám!

És így folytatta:

- Megmondom, mit értek jóság alatt: legyen kedves, jöjjön hozzánk lakni, hogy együtt sétálgathassunk megint, úgy, mint a Plumet utcában, hiszen itt is vannak madarak, éljen velünk együtt, hagyja ott azt az Homme-Armé utcai sötét odút, ne adjon fel rejtvényeket, legyen olyan, mint a többi ember, vacsorázzon velünk, reggelizzen velünk, legyen az apám.

Jean Valjean kiszabadította a kezeit.

- Önnek férje van, nincs szüksége apára.

Cosette-et elfutotta a pulykaméreg.

- Nincs szükségem apára? Igazán nem tudom, hogy beszélhet valaki ilyen badarságokat!

- Ha Toussaint itt volna - folytatta Jean Valjean, mint aki tekintélyeket keres, és minden szalmaszálban meg akar kapaszkodni -, megmondaná, hogy mindig megvoltak a magam szokásai. Semmi sem változott. Mindig szerettem a sötét zugomat.

- De itt hideg van. És alig lát az ember. Csúnya dolog, hogy mindenáron Jean úr akar lenni. És miért magáz engem? Nem tűröm, hogy magázzon.

- Az imént, idejövet - válaszolta Jean Valjean - a Szent Lajos utcában egy műasztalosnál láttam egy bútordarabot. Ha szép asszony lennék, megvásároltatnám magamnak. Nagyon helyes öltözőasztalka, egészen a mai ízlés szerint való. Azt hiszem, rózsafából készült. Gyöngyház-berakásokkal. Jókora tükörrel és sok fiókkal. Igazán csinos darab.

- Huh! A vén medve! - felelt Cosette.

Elbájolóan kedves volt, ahogy fogait összeszorítva, ajkait szétnyitva, ráfújt Jean Valjeanra. Mint egy grácia, aki macskát utánoz.

- Dühös vagyok - mondta. - Tegnap óta folyton bosszantanak. Sokat mérgelődöm. Nem értem, mi van itt. Ön nem védelmez Mariusszal szemben, Marius nem támogat önnel szemben. Mindenki magamra hagy. Gyönyörűen berendezek egy szobát. A Jóistent is beletettem volna. A szoba a nyakamon marad. A lakóm egyszerűen cserbenhagy. Nicolette-nek meghagyom, hogy főzzön finom vacsorát. Senki sem kér a vacsorámból. Fauchelevent apám azt kívánja, hogy szólítsam Jean úrnak, s hogy egy csúf, ócska pincében fogadjam, penészes falak közt, ahol csillár helyett üres palackok, függöny helyett pókhálók díszelegnek! Tudom, maga különc, jó, ilyen a természete. De azért az új házasoknak adhatna egy kis fegyverszünetet. Nem okvetlenül szükséges rögtön elkezdeni a különcködést. Azt mondja, nagyon jól megvan ott, abban az undok Homme-Armé utcában. Én ott kétségbe voltam esve! Csak tudnám, mi bőszítette föl ellenem? Igazán rosszul bánik velem. Szégyellje magát!

Hirtelen elkomolyodott, erősen ránézett Jean Valjeanra, és hozzátette:

- Haragszik, mert boldog vagyok?

A naivság olykor tudtán kívül nagyon is elevenre talál. Ez a megjegyzés, amilyen egyszerűen hangzott Cosette szájából, olyan mély értelmű volt Jean Valjean számára. Cosette csak karcolásnak szánta, de sebet tépett föl vele.

Jean Valjean elsápadt. Egy pillanatig szótlanul állt, aztán kimondhatatlan fájdalmas hangsúllyal, s mintha magában beszélne, mormolta:

- Életem célja az ő boldogsága volt. Most már Isten elbocsáthat. Cosette, te boldog vagy; az én időm letelt.

- Ah! Azt mondta: te! - ujjongott fel Cosette.

És a nyakába ugrott.

Jean Valjean magánkívül, önfeledten magához ölelte. Mint aki visszakapta azt, amit elveszített.

- Köszönöm, apám!

Jean Valjean elragadtatása nyomasztó érzéssé változott. Gyöngéden kibontakozott Cosette karjaiból, és a kalapja után nyúlt.

- Nos? - kérdezte Cosette.

- Megyek, önt várják, báróné - felelte Jean Valjean. Az ajtóból még visszaszólt:

- Az imént tegeztem. Mondja meg a férjének, hogy ez többé nem fog előfordulni. Bocsásson meg.

Távozott és otthagyta Cosette-et, akit egészen elképesztett ez a rejtélyes búcsúzás.

II
Újabb lépések hátrafelé

Másnap ugyanabban az órában Jean Valjean megint eljött. Cosette most már nem kérdezett semmit, nem is csodálkozott, nem panaszkodott a hideg miatt, nem említette a szalont; az „apám” és a „Jean úr” megszólítást egyaránt kerülte. Tűrte, hogy Jean Valjean önözze, és bárónénak címezze. Csak éppen az öröme csökkent valamivel. Szomorkodott volna, ha egyáltalán tudott volna szomorkodni.

Valószínű, hogy Mariusszal olyanfajta beszélgetése volt, amelyben az imádott férj azt mondja, amit akar, nem magyarázgat, mégis kielégíti imádott feleségét. A szerelmesek kíváncsisága nemigen terjed túl a szerelmükön.

A földszinti szobát kissé rendbe hozták. Basque eltüntette a palackokat, Nicolette pedig a pókhálót.

Nap nap után ugyanabban az órában jelent meg Jean Valjean. Minden este eljött, nem volt ereje, hogy ne vegye betű szerint Marius szavait. Marius úgy intézte, hogy Jean Valjean látogatása idején sohasem volt otthon. A ház népe hozzászokott Fauchelevent úr újszerű magatartásához. Ez részben Toussaint-nek köszönhető. „Az úr mindig ilyen volt” - mondogatta. A nagyapa kimondta a maga véleményét: „Különc ember.” Ez volt a döntő szó. Egyébként kilencvenéves fővel az ember már nem tud barátságokat kötni. Környezete kialakult, minden új jövevény feszélyezi. Nem tudja, hova tegye; ragaszkodik megrögzött szokásaihoz. Fauchelevent úr ide, Tranchelevent úr oda, a nagyapa nem kívánt magának jobbat, mint hogy megszabaduljon „ettől az úrtól”. Így folytatta: „Nincs komiszabb fajta az ilyen különcöknél. Mindenféle furcsaságot művelnek. Minden ok nélkül. Canaples márki még ennél is rosszabb volt. Palotát vásárolt, és a padláson lakott. Az ördög se ismeri ki magát ezeken az embereken.”

Senki sem tudta, miféle sötét dolgok rejlenek a háttérben. De ki is sejthette volna? Indiában vannak nagy mocsarak; vizük kifürkészhetetlenül különösnek látszik, fodrozódik akkor is, ha nem fúj a szél, hullámzik ott, ahol nyugodtnak kellene lennie. Az ember csak nézi a felszín ok nélküli bugyborékolását, és nem veszi észre a meder fenekén vonagló hidrát.

Sok embernek van ilyen titkos szörnyetege, rejtett kínja, mely élősködik rajta, sárkánya, mely marcangolja, kétségbeesése, mely éjjel sem hagyja nyugton. Az ilyen ember látszólag nem különbözik másoktól, úgy jön-megy, mint a többi. Senki sem tudja, hogy ebben a szerencsétlenben egy szörnyű fájdalom élősködik, mely ezernyi fogával halálra marcangolja. Senki sem tudja, hogy ez az ember örvény. Vize pangó, de mély. Felszíne időnként érthetetlen okból zavaros lesz. Rejtelmes hullámfodor támad rajta, eltűnik, majd ismét megjelenik; a mélyből fölszáll egy buborék, és széjjelpattan. Csekélység, mégis ijesztő valami. Az ismeretlen szörnyeteg lélegzetvétele.

Bizonyos különös szokások, hogy valaki olyankor jön, amikor mások távoznak, eltűnik, mikor mások feltűnnek, hogy sohasem veti le az elvonultság falszürke köpenyét, hogy magányos ösvényeken jár, és a néptelen utcákat kedveli, hogy nem elegyedik a társalgásba, kerüli a tömegeket és az ünnepi sokadalmakat, hogy jómódúnak látszik, de szegényesen él, gazdag létére kapukulcsát a zsebében, gyertyáját a kapusnál tartja, s a kis kapun, a melléklépcsőn jár haza, mindezek a jelentéktelen különcködések, ezek a hullámfodrok, ezek a futó redők a felszínen, ezek a buborékok gyakran borzalmas mélységből erednek.

Több hét telt el így. Cosette-et lassanként lefoglalta az új életmód: a férjhezmenetellel járó ismeretségek, a látogatások, a háztartás gondjai, a szórakozások, a fontos tennivalók. Szórakozásai nem voltak költségesek; leginkább azt élvezte, ha Mariusszal lehetett. Vele eljárni, vele otthon maradni, ez volt életének fő elfoglaltsága. Meg-megújuló öröm volt számukra, hogy fényes nappal karonfogva mehetnek az utcán, nem kell rejtőzködniük, s mindenki szeme láttára is kettesben vannak. Egy dolog szerzett csak bosszúságot Cosette-nek. Toussaint nem fért össze Nicolette-tel, a két vénlány között lehetetlen volt egyezséget teremteni, és Toussaint elhagyta a házat. A nagyapa jól érezte magát; Mariusnak elvétve akadt egy-egy peres ügye; Gillenormand kisasszony békésen élte tovább a maga elkülönült életét, amely kielégítette. Jean Valjean naponként eljött.

Azáltal, hogy tegezés helyett önözte és bárónénak címezte, saját magát pedig Jean úrnak szólíttatta, Jean Valjean lassanként más emberré vált Cosette szemében. Igyekvése, amellyel a fiatalasszonyt el akarta idegeníteni magától, sikerrel járt. Cosette egyre vidámabb lett, és egyre kevésbé gyöngéd. Pedig még mindig nagyon szerette, és Jean Valjean érezte is, hogy szereti. Egy ízben hirtelen így szólt hozzá:

- Ön az apám volt, s már nem az apám; nagybátyám volt, és már nem a nagybátyám; Fauchelevent úr volt, most pedig már Jean úr. Kicsoda hát tulajdonképpen? Sehogy se tetszenek nekem ezek a dolgok. Ha nem tudnám, hogy milyen jó ember, félnék öntől.

Jean Valjean még mindig az Homme-Armé utcában lakott, nem tudta elszánni magát, hogy Cosette lakásától távolabb eső környékre költözzön.

Eleinte csak néhány percet töltött Cosette-nél, aztán elment. Hovatovább rászokott, hogy kevésbé rövidre szabja látogatásait. Azt lehetett volna mondani, hogy kihasználta a napok hosszabbodásából származó lehetőséget: valamivel korábban jött, és valamivel későbben távozott.

Egy ízben Cosette száján kicsúszott a megszólítás:

„Apám”. Öröm cikázott át Jean Valjean komor, öreg arcán. De nyomban kiigazította Cosette-et:

- Mondja azt, hogy Jean.

- Hja igaz - nevette el magát Cosette -, Jean úr.

- Így helyes.

És elfordult, hogy Cosette ne lássa, amint könnyeit törli.

III
Emlékezés a Plumet utcai kertre

Utolszor történt meg ez. A végső felragyogás után beállt a teljes sötétség. Vége lett a bizalmasságnak, a csókkal kísért üdvözlésnek, soha többé nem hangzott el a mélységesen gyöngéd szó: „apám”! Jean Valjean maga kívánta így, magára vethetett, hogy fokról fokra kicsöppent minden boldogságból; el kellett szenvednie, hogy miután egy napon egészében elvesztette Cosette-et, újra elvesztette részletenként is.

A szem lassan megszokja a pince félhomályát. Végül is Jean Valjean mindennap láthatta futólag Cosette-et, beérte ennyivel. Egész élete ezekben a találkozásokban összpontosult. Leült Cosette mellé, hallgatagon nézte, vagy pedig beszélt neki az elmúlt esztendőkről, gyermekkoráról, a zárdáról, akkori kis barátnőiről.

Egy délután - április egyik első napja volt, amikor már enyhe, de még kissé hűvös a levegő, s nagy vígan játszadoz a napsugár, Marius és Cosette ablaka előtt a kerteket az ébredés izgalma járta át, rügyeztek a galagonyabokrok, a vén falakon violakelyhek nyiladoztak, a kövek réseiben tátogott az oroszlánszáj, a fűben elbájolón kandikált a százszorszép és a boglárka, röpködtek a kora tavaszi lepkék, a szellő, az örök nász kobzosa, a fák közt első hangjait próbálgatta annak a nagy szimfóniának, amelyet a régi költők kikeleti ájulásnak neveztek - Marius így szólt Cosette-hez:

- Megbeszéltük, hogy ellátogatunk a Plumet utcai kertbe. Menjünk. Ne legyünk hálátlanok.

És elszálltak, mint egy fecskepár, mely a tavasz elé röpül.

A Plumet utcai kert olyan hatást tett rájuk, mint a hajnal. Már mögöttük volt egy darab élet, melyet szerelmük tavaszának éreztek. A Plumet utcai ház, minthogy egész évre bérelték, még Cosette-é volt. Bementek a kertbe és a házba. Újra megtalálták egymást, ottfelejtkeztek. Este a rendes időben Jean Valjean megjelent a Filles-du-Calvaire utcában.

- A báróné elment a báró úrral, még nem jött haza - mondta Basque.

Jean Valjean csendben leült, és egy óra hosszat várt. Cosette még mindig nem tért haza. Jean Valjean lehorgasztott fejjel távozott.

Cosette annyira megrészegült „az ő kertjükben” tett sétától, s olyan öröm volt számára „egy napot a múltjában élni”, hogy másnap folyton csak erről beszélt. Észre se vette, hogy előző nap nem látta Jean Valjeant.

- Hogy mentek a Plumet utcába? - kérdezte Jean Valjean.

- Gyalog.

- És hogy jöttek vissza?

- Bérkocsin.

Jean Valjeannak egy idő óta föltűnt, hogy az ifjú pár meglehetős szigorúan takarékoskodott, és Jean Valjean a „szigorú” szót a legszigorúbban értelmezte. Megkockáztatta a kérdést:

- Miért nincs saját fogatuk? Egy csinos kocsi tartása nem kerülne többe havi ötszáz franknál. Hiszen önök gazdagok.

- Nem tudom - felelte Cosette.

- Ugyanígy van Toussaint-nel - folytatta Jean Valjean. - Elment, és nem fogadnak helyette mást. Miért?

- Elég nekünk Nicolette.

- De hiszen szüksége lenne szobalányra.

- Hát kell nekem más, mint Marius?

- Kellene, hogy külön háztartást vezessenek, külön cselédséget, kocsit tartsanak, páholyuk legyen a színházban. Semmit sem kellene sajnálniuk maguktól. Miért ne használnák ki, hogy gazdagok? A gazdagság fokozza a boldogságot.

Cosette erre nem válaszolt.

Jean Valjean látogatásai nem lettek rövidebbek. Sőt ellenkezőleg. Ha a szív elindul a lejtőn, nincs megállás.

Jean Valjean, ha meg akarta hosszabbítani látogatását és feledtetni akarta az idő múlását, elkezdte dicsérni Mariust, hogy milyen szép, nemes, bátor, elmés, ékesszóló, jószívű. Cosette ráduplázott. Jean Valjean újrakezdte. Ki nem fogytak a szóból, Marius kimeríthetetlen beszédtárgy volt, nevének hat betűje kötetekkel ért fel. Ily módon Jean Valjean elérte, hogy sokáig maradhatott. Látni Cosette-et, mellette mindenről megfeledkezni, mily jóleső balzsam volt a sebére! Több ízben megesett, hogy Basque kétszer is jelentette: Gillenormand úr üzeni a bárónénak, hogy a vacsora tálalva van.

Ilyen napokon Jean Valjean mélyen eltűnődve ballagott haza.

Volt hát valami igazság Marius hasonlatában a bábból kiröppent lepkéről? Jean Valjean csakugyan afféle makacs báb volt, mely látogatóba járt a pillangójához?

Egy ízben még tovább maradt, mint egyébkor. Másnap észrevette, hogy a kandallóban nem lobog a tűz. „Nini - szólt magában -, nem fűtöttek.” És rögtön talált a dologra magyarázatot: „Persze, hiszen április van, vége a hideg időnek.”

- Jaj de hideg van itt! - borzongott Cosette, ahogy belépett.

- Dehogy - szólt Jean Valjean.

- Ön mondta Basque-nak, hogy ne fűtsön?

- Igen. Pár nap múlva itt a május.

- De hiszen júniusig szokás fűteni. Ilyen pincében pedig egész éven át.

- Azt hittem, már fölösleges tüzet rakatni.

- Ez megint olyan ötlet, amilyen csak öntől telik ki - duzzogott Cosette.

Másnap be volt fűtve. A két karosszéket azonban a szoba másik végére, az ajtó mellé állították. „Mit jelent ez?” - kérdezte magában Jean Valjean. Fogta a karosszékeket, és a rendes helyükre, a kandalló mellé állította. A vígan lobogó tűz azonban felbátorította. Aznap a szokottnál is hosszabbra nyújtotta a társalgást. Amikor felállt, hogy elmenjen, Cosette így szólt hozzá:

- Furcsa dolgot mondott tegnap a férjem.

- Mit?

- Azt mondta: „Cosette, harmincezer frank évjáradékunk van. Huszonhétezer a te vagyonod után, három, amit a nagyapámtól kapok.” „Összesen harminc” - feleltem. Mire ő: „Volna bátorságod hozzá, hogy háromezerből éljünk?” Azt feleltem: „Akár semmiből, ha veled élhetek.” Aztán megkérdeztem: „Miért kérded?” „Csak tudni akartam” - felelte.

Jean Valjean nem talált szavakat. Cosette alkalmasint valami magyarázatot várt tőle, de ő komoran hallgatott. Hazament az Homme-Armé utcába; annyira el volt mélyedve, hogy eltévesztette a kaput, a szomszéd házba fordult be, csak a második emeleten vette észre a tévedést, és újra lement a lépcsőn.

Mindenféle találgatás kavargott az eszében. Nyilvánvaló volt, hogy Mariusnak kétségei támadtak a hatszázezer frank felől, félt, hogy a pénz tisztátalan forrásból ered, ki tudja, talán rájött, hogy magának Jean Valjeannak a pénze, tétovázott a gyanús vagyonnal szemben, irtózott tőle, hogy elfogadja, és inkább szegényen akart élni Cosette-tel, semhogy valami zavaros eredetű gazdagságban dúslakodjanak.

Amellett Jean Valjean homályosan olyasmit érzett, hogy kitessékelik a házból.

Másnap, mikor belépett a földszinti szobába, szinte összerázkódott. A két karosszék eltűnt. Egyáltalán nem volt mire leülni.

- Hát ez mi? - kiáltott fel Cosette, mikor belépett. - Nincsenek karosszékek! Hová lettek?

- Nincsenek itt! - felelte Jean Valjean.

- Ez már mégiscsak sok!

Jean Valjean akadozva mondta:

- Én mondtam Basque-nak, hogy vigye ki a székeket.

- Miért?

- Mert csak pár percig maradok.

- Az nem ok arra, hogy állnunk kelljen.

- Azt hiszem, Basque-nak kellettek a karosszékek a szalonban.

- Minek?

- Biztosan vendégek jönnek.

- Nem várunk senkit.

Jean Valjean nem bírt többet mondani.

Cosette bosszúsan vállat vont.

- Kiviteti a karosszékeket! A minap a tüzet oltatta el. Különös ember!

- Isten áldja - mormolta Jean Valjean.

Nem mondta: „Isten áldja, Cosette” - de arra sem volt ereje, hogy azt mondja: „Isten áldja, báróné.”

Leverten távozott. Ezúttal elértette a célzást. Másnap nem jött el. Cosette csak késő este vette észre.

- Nini - mondta -, Jean úr ma nem volt itt.

Kissé elszorult a szíve, de alighogy ráeszmélt, Marius csókja elterelte a figyelmét.

A következő napon megint nem jött el Jean Valjean.

Cosette nem gondolt rá, az estét eltöltötte, az éjszakát átaludta, úgy, mint rendesen, és csak ébredéskor jutott eszébe a dolog. Oly boldog volt! Nicolette-et gyorsan elküldte Jean úrhoz, tudja meg, nem beteg-e, s hogy miért nem jött el az este. Nicolette meghozta Jean úr válaszát. Nem beteg. Nagyon el van foglalva. Nemsokára eljön. Mihelyt teheti. Egyébként kisebb utazásra készül. A báróné bizonyára emlékszik, hogy időnként el szokott utazni. Ne nyugtalankodjék miatta. Ne is törődjön vele.

Nicolette, mikor belépett Jean úrhoz, szó szerint átadta neki úrnője üzenetét. Hogy a báróné kérdezteti, „miért nem jött el az este Jean úr?”

- Már két napja nem voltam ott - felelte csendesen Jean Valjean.

Ezt a megjegyzést azonban a füle mellett engedte el Nicolette, és nem is említette Cosette-nek.

IV
Vonzás, amely megszűnik

1833 tavaszának utolsó és nyarának első hónapjaiban a Marius városrész szórványos járókelői, a boltosok és a kapukban ácsorgó semmittevők mindennap ugyanabban az órában, sötétedéskor egy rendesen öltözött, fekete ruhás aggastyánt láthattak, amint az Homme-Armé utcából jövet a Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie utca táján elhaladt a Blanc-Manteaux[1140] előtt, kitért a Culture-Sainte-Catherine utcába, és az Écharpe utcánál balra térve, befordult a Szent Lajos utcába.

Fejét előrehajtva bandukolt, se nem látva, se nem hallva, tekintetét változatlanul ugyanarra a pontra szegezte, mely mintha csillagként világított volna előtte, s mely nem volt más, mint a Filles-du-Calvaire utca sarka. Mennél közelebb ért ehhez az utcaszöglethez, annál csillogóbb lett a tekintete; valami belső hajnal ragyogott fel a szemében, arcán megbűvölt és elérzékenyült kifejezés jelent meg, bárgyún, tétova mosollyal mozgatta az ajkát, mintha beszélne valakihez, akit nem lát, és oly lassan haladt előre, ahogy csak tudott. Szinte úgy festett a dolog, hogy noha kívánkozik odaérni, fél a pillanattól, amikor, ott lesz. Mikor már csak pár háznyira volt attól az utcától, mely szemlátomást vonzotta magához, annyira meglassította lépteit, hogy úgy látszott, mintha nem is menne. Ide-oda ingó fejével, merev tekintetével az iránytűre emlékeztetett, amely a sarkot keresi. De akárhogy is húzta-halasztotta, egyszer mégiscsak meg kellett érkeznie. El is ért a Filles-du-Calvaire utcához; ott reszketve megállt, valami komor félénkséggel kidugta fejét a legszélső ház mögül, benézett az utcába, és tekintetében volt valami, ami a lehetetlenség káprázatához, a bezárt paradicsom tükröződéséhez hasonlított. Azután lassanként könny gyűlt a szeme sarkába, s mikor egy-egy csepp elég nagy lett, hogy kicsorduljon, lepergett az arcán, és néha megakadt a szája szélén. Az aggastyán érezte a könnyek keserű ízét. Így állt néhány percig, mint egy kőszobor; majd ugyanazon az úton és ugyanolyan lassú léptekkel visszafordult, s mennél jobban távolodott, annál fénytelenebbé vált a tekintete.

Lassanként az öreg már nem ment el egészen a Filles-du-Calvaire utcáig; megállt félúton, a Szent Lajos utcában, néha kissé távolabb, máskor kissé közelebb. Egyik nap a Culture-Sainte-Catherine utca sarkán állt meg, és messziről nézte a Filles-du-Calvaire utcát. Aztán csendesen megrázta a fejét, mint aki megtilt magának valamit, és visszafordult.

Nemsokára már a Szent Lajos utcáig se ment el. A Pavée utcához érve megállt, megrázta fejét, és visszafordult; később már a Trois-Pavillons utcán, majd a Blanc-Manteaux-n sem jutott túl. Olyan volt, mint a föl nem húzott óra ingája, mely egyre kisebbeket leng, míg végleg meg nem áll.

Mindennap ugyanabban az időben indult el, ugyanazon az úton, de már nem járta végig, és talán nem is tudott róla, hogy folyton rövidíti az utat. Egész arca ezt a gondolatot fejezte ki: Minek? Tekintete kialudt, nem csillant fel többé. Könnye is elapadt, már nem gyűlt meg a szeme sarkában; ez a réveteg szem száraz volt. Az aggastyán feje állandóan előrehajolt; álla olykor megmozdult. Sovány nyakán szánalmat keltők voltak a ráncok. Rossz időben néha esernyőt vitt a hóna alatt, de nem nyitotta ki. „Jámbor lélek” - mondták róla a városrész derék asszonyságai. A gyerekek nevetve kísérgették.

KILENCEDIK KÖNYV
Végső alkony, végső hajnal

I
Szánjuk a boldogtalanokat,
de legyünk elnézők a boldogok iránt

Tud ám a boldogság kegyetlen lenni! Hogy beéri vele az ember! Mily elégedett! Ha elérte az élet hamis célját, a boldogságot, mennyire megfeledkezik a valódi célról, a kötelességről!

Mindazáltal igazságtalanság lenne vádolni Mariust.

Marius, amint láttuk, házassága előtt elmulasztotta, hogy kérdéseket intézzen Fauchelevent úrhoz, azóta pedig félt kérdésekkel ostromolni Jean Valjeant. Utólag megbánta az ígéretet, amelyre elragadtatta magát. Százszor is elmondta magában, hogy helytelenül cselekedett, amikor ezt az engedményt tette a kétségbeesésnek. Nem tett egyebet, mint hogy igyekezett lassanként eltávolítani házától és lehetőleg elhalványítani Cosette emlékezetében Jean Valjeant. Valahogyan mindig ott állt kettejük közt, bízott benne, hogy Cosette így nem veszi észre Jean Valjeant, nem is gondol rá.

Több volt ez elhalványításnál, eltüntetés volt.

Marius azt tette, amit szükségesnek és helyesnek látott. Úgy vélte, hogy Jean Valjean kíméletes, de következetes eltávolítására komoly okai vannak, azokon kívül, amelyeket már ismerünk, még olyanok is, amelyekről később fogunk hallani. Egy per során, amelyben mint védő szerepelt, véletlenül összekerült a Laffitte bankház egy volt alkalmazottjával, s anélkül, hogy kereste volna, holmi rejtélyes értesülésekhez jutott, de ezeknek igazság szerint nem járhatott a végére, részint mert tiszteletben kellett tartania a rá bízott titkot, részint mert tekintettel volt Jean Valjean veszélyes helyzetére. De ugyanakkor abban a hitben volt, hogy egy fontos kötelességet kell teljesítenie: visszaadni a hatszázezer frankot valakinek, aki után a lehető legdiszkrétebben nyomozott. Addig is óvakodott hozzányúlni a pénzhez.

Cosette mit sem tudott ezekről a titkokról; de őt is méltánytalanság lenne elítélni.

Valami mindenható delejes erő áramlott rá Mariusból, minek folytán ösztönszerűen, szinte gépiesen Marius óhajtása szerint cselekedett. Érezte, hogy Marius akarata „Jean úrral” szemben is érvényesül, és alkalmazkodott hozzá. Nem kellett, hogy férje bármit is mondjon neki; meghajolt ki nem mondott szándékainak homályos, de határozott kényszere alatt, és vakon engedelmeskedett. Az engedelmesség itt abban állt, hogy ne emlékezzék arra, amit Marius elfelejtett. És ez nem is került erőfeszítésébe. Maga sem tudta, miért, s nem is lehet őt ezért hibáztatni; lelke annyira eggyé vált férje lelkével, hogy amire Marius gondolatában árnyék borult, az övében is elhomályosodott.

De ne essünk túlzásba; Jean Valjeanra vonatkozóan ez a feledés és elhomályosulás csak a felszínen ment végbe. Cosette inkább kábult volt, mint feledékeny. Voltaképpen mindig szerette ezt az embert, akit oly sokáig nevezett apjának. De férjét még jobban szerette. Ez kissé megingatta szíve egyensúlyát, a mérleg egyik oldalra billent.

Megesett olykor, hogy Cosette szóba hozta Jean Valjeant, és csodálkozott, hogy mi lehet vele. Marius megnyugtatta:

- Azt hiszem, nincs Párizsban. Nem mondta neked, hogy elutazni készül? - „Igaz - gondolta Cosette. - Szokott így néha eltűnni. De nem ilyen sokáig.”

Kétszer-háromszor elküldte Nicolette-et az Homme-Armé utcába, tudakolja meg, hogy Jean úr visszajött-e már az útjáról. Jean Valjean azt válaszoltatta, hogy nem.

Cosette nem érdeklődött tovább, hiszen a földkerekségén senkire sem volt szüksége Mariuson kívül.

Megjegyzendő, egy ízben Marius és Cosette is elhagyta Párizst. Vernonba utaztak. Marius elvitte Cosette-et atyja sírjához.

Marius lassanként szoktatta el Cosette-et Jean Valjeantól. Cosette hagyta.

Egyébként az, amit bizonyos esetekben túlságos szigorral gyermeki hálátlanságnak mondanak, nem mindig annyira elítélendő, mint hiszik. A természet hálátlansága ez. Már más alkalommal is mondottuk, hogy a természet „előrenéz”. A természet érkezőkre és távozókra osztja a halandókat. A távozók az árnyék felé fordulnak, az érkezők a fény felé. Innen az eltérés, amely az öregek részéről végzetszerű, a fiatalok részéről önkéntelen. Ez az eltérés eleinte alig észrevehető, de lassanként növekszik, mint minden szétágazás. Az ágak nem válnak le a törzsről, de távolodnak tőle. Nem tehetnek róla. Az ifjúság arra tart, ahol az öröm, a mulatság, a verőfény, a szerelem. Az öregség a vég felé tart. Nem vesztik egymást szem elől, de nincs már köztük ölelkezés. A fiatalok az élet kihűlését érzik; az aggastyánok a sír hidegét. Ne vádoljuk hát a szegény gyermekeket.

II
A kiégett lámpa utolsó lobbanásai

Jean Valjean egy nap lement az utcára egy kicsit járkálni, aztán leült egy sarokkőre, ugyanarra, amelyen Gavroche június ötödikéről hatodikára virradó éjjel mély töprengésben találta; ott üldögélt néhány percig, aztán fölment a lakásába.

Ez volt az inga utolsó kilengése. Másnap nem mozdult el hazulról. Harmadnap már az ágyból sem kelt föl.

A házmesterné, aki szerény ebédjéről gondoskodott - rendszerint valami főzeléket vagy néhány zsírban főtt burgonyát készített neki -, ránézett a barna cseréptányérra, és fölkiáltott:

- Szegény jó ember, hiszen tegnap nem is evett!

- De igen - felelte Jean Valjean.

- Tele a tányérja.

- Nézze meg a vizeskorsót. Üres.

- Ebből csak azt látom, hogy ivott, de nem azt, hogy evett.

- De ha csak vízre éheztem! - szólt Jean Valjean.

- Azt szomjúságnak hívják, és ha valaki mellette nem eszik, akkor láznak.

- Majd holnap eszem.

- Vagy holnapután kiskedden. Miért nem ma? Ki hallott már olyat: Holnap eszem! Hozzá se nyúl az ételhez! Pedig olyan finomat főztem!

Jean Valjean megfogta az öregasszony kezét.

- Ígérem, hogy megeszem - mondta neki jóindulatúan.

- Elégedetlen vagyok magával - válaszolt a portásné.

Jean Valjean egy lelket sem látott ezen a derék asszonyon kívül. Vannak Párizsban utcák, amelyekben senki sem jár, és vannak házak, amelyekben senki sem fordul meg. Jean Valjean ilyen utcában és ilyen házban lakott.

Amikor még kijárt, egy rézművesnél pár garasért feszületet vásárolt, és felszögezte a falra, szemközt az ágyával. Mindig jó, ha ez a bitó szem előtt van!

Egy hét is eltelt úgy, hogy Jean Valjean egy lépést sem tett a szobájában. Folyton csak feküdt. Mondta is a portásné a férjének: - Szegény öreg sohasem kel fel, nem is eszik, nem sokáig húzza már. Biztos, hogy sokat bánkódik. Nekem ugyan ki nem verik a fejemből, hogy a lánya szerencsétlenül ment férjhez.

A portás a férji felsőbbség hangján válaszolt:

- Ha van pénze, hívasson orvost. Ha nincs pénze, ne hívasson. Ha nem lesz orvosa, meghal.

- És ha lesz?

- Akkor is meghal - felelt a portás.

A portásné egy rozsdás késsel gyomlálta a gizgazt a kövek közül azon a darabon, amelyet az ő járdájának nevezett, közben magában dörmögött:

- Kár érte. Olyan tiszta öregember! Fehér, akár a patyolat.

Az utcán megpillantotta a környéken lakó orvost, aki épp arra ment; jószántából megkérte, menjen fel Jean Valjeanhoz.

- A második emeleten lakik - mondta. - Tessék csak benyitni. Szegény öreg az ágyat nyomja, soha sincs bezárva az ajtaja.

Az orvos felment Jean Valjeanhoz, és beszélt vele.

Mikor lejött, a kapusné megkérdezte: - Nos, doktor úr?

- A maga betege nagyon beteg.

- Mi baja van?

- Minden és semmi. Minden látszat szerint elvesztett valakit, aki nagyon kedves volt neki. Ebbe bele lehet halni.

- Mit mondott?

- Azt mondta, jól érzi magát.

- Eljön megint, doktor úr?

- Eljövök - felelte az orvos. - De inkább valaki másnak kellene eljönni.

III
Egy toll is nehéz annak, aki valamikor
felemelte Fauchelevent szekerét

Egyik este Jean Valjean csak nagy nehezen tudott felkönyökölni; megtapintotta a csuklóját, és nem érezte a pulzusát; lélegzete rövid volt és el-elakadt; még sohasem érezte magát ennyire legyöngültnek. Ekkor, nyilván valami végső gondtól szorongatva, nagy erőfeszítéssel felkelt és felöltözött. Ócska napszámosruháját vette magára. Amióta nem járt ki, ezt a ruháját szedte elő, inkább kedvére volt, mint más. Öltözködés közben többször meg kellett pihennie. Már attól is, hogy belebújt a zubbony ujjába, verejték gyöngyözött a homlokán.

Amikor magára maradt, ágyát kivitette az előszobába, hogy minél kisebb részt lakjon az üres lakásból. Kinyitotta a ládikát, és előszedte Cosette kislánykori ruháit. Leterítette az ágyra.

A püspök gyertyatartói ott álltak helyükön a kandalló párkányán. Az asztalfiókból kivett két viaszgyertyát, és beletűzte a gyertyatartókba. Aztán, jóllehet még világos nappal volt, nyári idő, meggyújtotta a gyertyákat. Néha fényes nappal égő fáklyákat látni azokban a szobákban, amelyekben halott van.

Minden lépés, amit egyik bútortól a másikig tett, annyira kimerítette, hogy kénytelen volt leülni. Nem a rendes fáradtság volt, amelynek elmúltával az elfogyasztott erő visszatér; már csak a maradványa volt a lehetséges mozdulatoknak; az élet kimerülése, amely kínos erőfeszítésekben aprózódik el, s amely után nincs megújhodás.

Az egyik szék, amelyre leroskadt, éppen szemközt állt azzal a tükörrel, mely rá nézve oly végzetes, Mariusra nézve oly gondviselésszerű volt; ebben olvasta el annak idején Cosette fordított írását az itatóson. Belenézett a tükörbe, és nem ismerte meg magát. Nyolcvanéves volt; Marius házassága előtt alig ötvenévesnek nézte volna az ember; ez az egy esztendő harmincat számított. Homlokán nem az aggkor redője, hanem a halál titokzatos jegye húzódott. Kérlelhetetlen köröm vájta ezt a barázdát. Arca petyhüdt volt; arcbőre olyan színű, mintha már földdel lenne behintve; szájának két szöglete lefelé húzódott, mint a halotti maszkon, amelyet a régiek a síremlékekre véstek; fájdalmas kifejezéssel meredt maga elé; aki látja, azt hihette volna, hogy egyike azoknak a nagy tragikus alakoknak, akiknek panaszuk van valakire.

A végső lesújtottság állapotában volt, amikor a fájdalom már nem lüktet, hanem úgyszólván megalvad, s mint a megkövült kétségbeesés nyomja a lelket.

Leszállt az éj. Jean Valjean kínos-keservesen a kandalló mellé húzta az asztalt és az ócska karosszéket, tintát és papirost tett az asztalra.

Aztán elájult. Mikor fölocsúdott, szomjúságot érzett. A korsót nem bírta fölemelni, lehajolt fölé, úgy ivott néhány kortyot.

Aztán az ágy felé fordult, csak úgy ültében, mert felállni nem tudott, és tekintetét a kis fekete szoknyán meg a többi kedves holmin nyugtatta.

Órákig tart az ilyen szemlélgetés, s közben úgy tűnik, mintha csak percek teltek volna el. Egyszerre összerázkódott, fázott; rákönyökölt az asztalra, amelyet a püspök gyertyatartói világítottak meg, és kezébe vette a tollat.

Minthogy már régóta nem használta az írószert, a toll hegye elgörbült, a tinta kiszáradt; föl kellett állnia, hogy pár csepp vízzel felhígítsa a tintát, amit csak úgy tudott megtenni, hogy közben kétszer-háromszor leült, és kénytelen volt fordítva tartott tollal írni. Közben-közben megtörölte izzadó homlokát.

A keze remegett. Nagy lassan írta le ezeket a sorokat:

Cosette, áldalak téged. Mindent megmagyarázok. Férjednek igaza volt, amikor értésemre adta, hogy el kell maradnom a házatoktól; kissé ugyan tévedett abban, amit rólam hitt, de egyébként igaza volt. Kitűnő ember. Szeresd őt nagyon, ha én már nem leszek. Pontmercy úr, szeresse ön is az én drága gyermekemet. Cosette, ezt a levelet itt megfogják találni, leírom, amit mondani akarok neked, számokat látsz majd, ha ugyan lesz még erőm emlékezni rájuk, jól figyelj, az a pénz csakugyan a tied íme: A fehér zsett Norvégiából jön, a fekete zsett Angliából, a fekete üveggyöngy Németországból. A zsett könnyebb, értékesebb, drágább. Franciaországban éppúgy lehet utánozni, mint Németországban. Egy kicsiny, két négyzethüvelyknyi üllő kell hozzá, meg egy spirituszlámpa a viasz megpuhítására. A viaszt azelőtt gyantából és koromból csinálták, fontja négy frankba került. Én saját találmányom szerint sellakból és terpentinből csináltam, így csak harminc souba került, és sokkal jobb minőségű. A csatokat lilaszín üveggel díszítik; s ezzel a viasszal ragasztják rá a kis drótvázra. Acéltárgyakhoz lilaszín; aranytárgyakhoz fekete üveg kell. Spanyolország a zsett-ékszer országa, ott nagyon sokat vásárolnak...

Itt elakadt az írásban, a toll kihullott ujjai közül, elfogta az a kétségbeesett zokogás, amely lelke mélyéből tört fel olykor, fejét két tenyere közé fogta, és elgondolkozott.

- Ó! - jajongott hangtalanul (az ilyen kesergéseket csak Isten hallja) -, vége! Nem látom őt többé. Egy átfutó mosoly volt az életemben. Úgy lépek az éjszakába, hogy nem láthatom viszont. Ó! Csak egy percet, egy pillanatot, hogy a hangját hallhassam, megérinthessem a ruháját, ránézhessek, nézhessem őt, az angyalt! aztán hadd haljak meg! Meghalni semmi, a borzasztó az, hogy meghalok anélkül, hogy láthatnám. Ó, ha rám mosolyogna, ha egy szót szólna hozzám! Ártana az valakinek? Nem, vége, soha többé. Egyedül vagyok. Istenem, Uram! Soha többé nem fogom látni.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón.

IV
Tintafolt, mely tisztít

Ugyanezen a napon, jobban mondva, ugyanezen az estén, Marius éppen fölkelt az asztaltól, hogy dolgozószobájába menjen, mert egy iratcsomót akart áttanulmányozni, amikor Basque egy levelet adott át neki azzal, hogy a levél írója az előszobában várakozik.

Cosette karon fogta a nagyapát, és levitte a kertbe, hogy járjanak egyet.

A levél, akárcsak az ember, lehet rossz külsejű. Durva papír, ügyetlenül összehajtva, némely levélre csak rá kell nézni, és már visszatetszik. Az, amelyet Basque átadott, ilyenfajta volt.

Marius elvette. Dohányszag érzett rajta. Semmi sem idézi úgy vissza az emlékeket, mint a szag. Marius ráismert a dohányra. Megnézte a címzést: Méltóságos báró Pommerci úr őméltóságának. Saját palotájában. A dohányról fölismerte az írást is. Azt lehetne mondani, hogy a meglepetésnek vannak villámfényei. Ilyen villámfény cikázott át Mariuson.

A szaglóérzék, ez a rejtelmes emlékeztető, egy egész világot elevenített benne újjá. Ugyanaz a papír, ugyanúgy összehajtva, ugyanaz a fakó tinta, ugyanaz a jól ismert írás; és főként ugyanaz a dohányszag. Marius előtt újra megjelent Jondrette padlásszobája.

Különös szeszélye a véletlennek! A két nyom közül, amelyeket annyira keresett, az, amelynek megleléséért még legutóbb is oly sokat vesződött, s amelyről azt hitte, hogy végleg elveszett, most magától jelentkezik.

Mohón feltépte a levelet, és ezeket olvasta:

Méltóságos báró úr!

Ha a Magaságbeli tehetségel áldot volna meg, én lehetnék Thénard báró[1141] az Institut (tudományos akkadémia) tagja, de nem vagyok az. Csak a nevem ugyanaz mint az övé, és szerencsémnek tartom, ha ez a hasonlóság báró úr kiválló kegyeibe ajál. A jótéteményt, amellyel megtisztel, viszonozni fogom. Tudok egy titkot, amely bizonyos eggyénre vonatkozik. Az ilető méltóságodra tartozik. A titkot báró úr rendelkezésére bocsátom, mert szerencsémnek tartanám, ha hasznára lehetnék. Egyszerű módot ajánlok, hogy becses családjából elűzze azon egyént, aki joktalanul került oda, mivel hogy a báróné őméltósága ellőkelő származású. Az erény nem lakhat tovább együtt a bűnnel anélkül, hogy ne veszítene szentségéből.

Az előszobában várom a méltóságos báró úr parancsait.

tisztelettel
Thénard

Az aláírás nem volt hamis. Csak a nevét rövidítette meg egy kissé az aláíró.

Egyébként a zagyva szöveg és a hibás helyesírás tökéletes bizonysággal szolgált a levél eredetére nézve. Nem is fért hozzá kétség.

Mariuson nagy izgalom vett erőt. Először roppantul meglepődött, azután megörült. Most már csak a másik embert kell megtalálnia, azt, aki az ő életét mentette meg, több kívánnivalója nincs.

Kihúzta íróasztalának egyik fiókját, néhány bankjegyet vett elő, zsebébe gyűrte, a fiókot újra bezárta, és csengetett. Basque benyitott az ajtón.

- Bocsássa be - szólt Marius.

Basque bejelentette a jövevényt:

- Thénard úr.

Egy férfi lépett a szobába.

Újabb meglepetés. A férfi, aki belépett, Marius számára vadidegen volt.

Idős, nagyorrú férfi, állát is eltakaró széles nyakravalót viselt, vastag, zöld szemüveget, afölött zöld selyemellenzőt, haja simára fésülve a szemöldök vonaláig a homlokára lapult, akárcsak az angol urasági kocsisok parókája. Haja őszbe csavarodott. Tetőtől talpig fekete ruhája kopott volt, de tiszta; zsebéből kilógó, fityegőkkel teleaggatott lánc sejtette, hogy órája van. Kezében ócska kalapot tartott. Meghajolva közeledett, és a mély hajbókolástól még jobban meggörbült a háta.

Túlságosan bő volt az öltözete, s noha gondosan végiggombolta, rögtön látni lehetett, hogy nem rá szabták.

Itt egy kis kitérést kell tennünk.

Párizsban, az Arzenál közelében, a Beautreillis utca egyik ódon, roskatag házában élt akkoriban egy ügyes zsidó. Az volt a mestersége, hogy gazfickókat tisztességes emberré változtatott. Nem hosszú időre, ami kényelmetlen is lett volna a gazfickónak. Az átváltozás csak úgy szemre történt, egy vagy két napra, napi harminc souért, olyan öltözék segítségével, amely lehetőleg hasonlított a tisztességes emberek ruhájához. Ezt a ruhakölcsönzőt Álcázónak emlegették a párizsi tolvajok, nem is tudták más nevét. Eléggé teljes készlete volt. Az ócskaságok, amikbe az embereket belebújtatta, úgy-ahogy megjárták. Foglalkozások és rangok szerint osztályozta a raktárát; boltjának mindegyik szögén, elnyűtt és kopott állapotban, egy-egy társadalmi állás lógott, itt egy bírói talár, ott egy reverenda, amott bankárnak, nyugalmazott katonatisztnek, íróembernek vagy államférfinak való öltözék. Ez az alak volt a jelmeztárosa a párizsi gazemberség roppant színjátékának. Butikjából, mint valami színfal mögül, kilépett a tolvajlás, és eltűnt mögötte a csalás. Bement a ruhatárba egy rongyos csirkefogó, lefizetett harminc sout, s aszerint, hogy milyen szerepet akart játszani aznap, kiválasztotta a megfelelő jelmezt, s amikor kijött, ez a senki valaki lett. Másnapra az elvitt cókmók pontosan a helyén volt, az Álcázó megbízott a tolvajokban, sose lopták meg. Csak egy baj volt ezekkel a ruhákkal, „nem álltak jól”; nem voltak rászabva viselőjükre; az egyiken szoros volt az öltöny, a másikon bő, sohasem testhezálló. Amelyik gazember kisebb vagy nagyobb volt az átlagosnál, kényelmetlenül érezte magát a kölcsönzött ruhában. Sem túlságos kövérnek, sem túlságos soványnak nem volt szabad lennie. Az Álcázó csak a közönséges termetűekre rendezkedett be. Az első keze ügyében levő csavargóról vett mértéket, aki nem volt se kövér, se sovány, se magas, se alacsony. Ezért aztán a kliensei különféle átigazító műveletekkel segítettek magukon, ahogy tudtak. Volt elég bajuk a kivételes termetűeknek! Az államférfi-ruha például, amely az álláshoz illően tetőtől talpig fekete volt, Pittnek[1142] bő, Castelcicalának[1143] szűk lett volna. Az államférfi-viselet az Álcázó leltárkönyvében így szerepelt: „Fekete posztókabát, fekete gyapjúpantalló, selyemmellény, csizma és fehérnemű.” A margón ez állt: „Volt nagykövet”, s mellette a kellékék felsorolása: „Külön dobozban gondosan fésült paróka, zöld szemüveg, óralánc fityegőkkel, két darab hüvelyknyi hosszú, vattába csavart lúdtoll.” Mindez hozzátartozott az államférfi és volt nagykövet felszereléséhez. Az egész öltöny, ha szabad így mondanunk, megviselt volt; a varratok kifakultak, a kabát egyik könyökén valamilyen gomblyukszerű nyílás látszott; azonkívül elöl hiányzott egy gomb, de ez lényegtelen, minthogy az államférfi állandóan a szívén tartotta a kezét, s ezzel eltakarta a gomb hiányát.

Ha Marius ismerős lett volna Párizs titkos intézményeinek világában, a látogatón, akit Basque bevezetett, rögtön észrevette volna az Álcázó ócskásboltjában szerzett államférfi-ruhát.

Marius csalódása, hogy nem az lépett be, akit várt, barátságtalanságra fordult. Tetőtől talpig végigmérte az előtte hajlongó idegent, és kurtán megkérdezte:

- Mit kíván?

Az idegen nyájas vigyorral válaszolt, egy krokodilus hízelgő mosolya lehet ilyen.

- Lehetetlen, hogy ne lett volna már szerencsém a báró úrhoz. Ha jól emlékszem, néhány évvel ezelőtt Bagration hercegasszonynál és Dambray[1144] őrgróf őkegyelmessége, Franciaország pairje szalonjában találkoztunk.

A gazemberek mindig bevált fogása, hogy úgy tesznek, mintha ráismernének valakire, akit nem ismernek.

Mariusnak föltűnt az idegen beszédmodora. Figyelte a szavait, mozdulatait, s a csalódása egyre nagyobb lett; ez az orrhangú nyafka beszéd merőben más volt, mint az az éles, rekedtes hang, amit várt. Nem tudta, hányadán van.

- Nem ismerem - mondta - se Bagration hercegasszonyt, se Dambray vikomt urat. Soha életemben nem voltam sem az egyiknél, sem a másiknál.

A válasz mogorva volt, de az idegen tovább is nyájaskodva erősködött:

- Akkor Chateaubriand-éknál láthattam a báró urat! Chateaubriand jó ismerősöm. Nagyon kedves ember. Többször mondta nekem: Thénard barátom, nem inna meg velem egy pohár bort?

Marius homlokán egyre szigorúbb ráncok jelentek meg:

- Sohasem volt alkalmam Chateaubriand úrnál tisztelemet tenni. Végezzünk. Mit akar?

Az idegen a nyers hangra még mélyebben hajlongott.

- Báró úr, kegyeskedjék meghallgatni. Amerikában, Panama vidékén van egy Joya nevű falu. Az egész falu egyetlen ház. Nagy, négyszögletes, háromemeletes ház, napon égetett téglákból épült, mindegyik oldala ötszáz láb hosszú, mindegyik emelete tizenkét lábnyival beljebb kezdődik az alatta levőnél, úgyhogy körös-körül teraszok futnak; a ház közepén udvar, tele élelemmel és lőszerrel. Az épületen nincsenek ablakok, csak lőrések, kapuja sincs, hágcsón kell felmenni az első teraszra, onnét a másodikra, a másodikról a harmadikra, az udvarba is hágcsón lehet lemenni; a szobákban ajtók helyett csapóajtók vannak, lépcsők helyett megint csak hágcsók. Este a csapóajtókat leeresztik, a hágcsókat felhúzzák, a lőréseken kidugják a puskákat és karabélyokat; nincs rá mód, hogy valaki bejuthasson; nappal ház, éjjel erőd, nyolcszázan laknak benne; ilyen ez a falu. Miért a nagy elővigyázat? A vidék veszedelmes, tele van emberevőkkel. Miért mennek mégis oda lakni? Mert csodálatos ország, lépten-nyomon aranylelőhelyek vannak.

- Mire akar kilyukadni? - vágott közbe Marius, akiben a csalódottság most már türelmetlenségbe csapott át.

- Rögtön rátérek, báró úr. Diplomata voltam, fáradt ember vagyok. Halálosan unom a régi civilizációt, meg akarok próbálkozni a vadakkal.

- No és?

- Báró úr, a világ törvénye az önzés. A napszámban dolgozó parasztasszony megfordul az arra robogó postakocsi után, a birtokos parasztasszony, aki saját földjét műveli, nem fordul meg. A szegény ember kutyája megugatja a gazdagot, a gazdag ember kutyája megugatja a szegényt. Mindenki magával törődik. Az embereket az érdek vezeti. Az arany a nagy mágnes.

- Nos? Végezzen.

- Szeretnék kivándorolni Joyába. Harmadmagammal. Feleségem van és leányom, nagyon szép lány. Az út hosszú, és sokba kerül. Némi pénzre lenne szükségem.

- Mi közöm nekem ehhez? - kérdezte Marius.

Az idegen, a keselyű jellegzetes mozdulatával, kinyújtotta fejét a nyakravalójából, és még édeskésebb mosollyal válaszolt:

- Báró úr nem olvasta el a levelemet?

Körülbelül úgy is volt. Marius alig vett tudomást a levél tartalmáról. Inkább az írást nézte, semmint a levelet olvasta. Jóformán nem is emlékezett, hogy mi van benne. Egy perc óta valami más kötötte le a figyelmét. Megütötte a fülét ez a pár szó: Feleségem van és leányom. Átható pillantást vetett az idegenre. Egy vizsgálóbíró sem nézhetne szigorúbban. Szinte velőkig ható pillantás volt. Csak ennyit felelt:

- Mondja meg, mit akar.

Az idegen zsebre dugta két kezét, fejét fölszegte, anélkül hogy a hátát kiegyenesítette volna, s a zöld szemüveg alól fürkészőn sandított Mariusra.

- Amint tetszik, báró úr. Megmondom. Egy titkot akarok eladni önnek.

- Titkot?

- Titkot.

- Rám vonatkozót?

- Olyasmit.

- Mi az a titok?

- Ingyen kezdem - szólt az idegen. - Meglátja, érdekes lesz.

Marius, ahogy hallgatta, egyre fürkészőbben figyelte ezt az embert.

- Beszéljen.

- Báró úr, önnél egy rablógyilkos rejtőzik.

- Nálam? Nem igaz - mondta.

Az idegen végigsimította könyökével a kalapját, és rendületlenül folytatta:

- Rablógyilkos. Figyelmeztetem, báró úr, nem holmi régi, elavult, idejét múlta cselekedetekről beszélek, amelyek semmivé válhatnak elévülés folytán a törvény előtt és megbánás folytán Isten előtt. Új keletű, jelenlegi tényekről beszélek, amelyekről még nem tud az igazságszolgáltatás. Folytatom. Ez az ember hamis név alatt báró úr bizalmába, majdnem a családjába férkőzött. Megmondom az igazi nevét. Mégpedig ingyen.

- Hallgatom.

- Jean Valjean a neve.

- Tudom.

- Megmondom azt is, szintén ingyen, hogy miféle ember.

- Hadd hallom.

- Volt fegyenc.

- Tudom.

- Tudja, miután volt szerencsém megmondani.

- Nem. Már előbb is tudtam.

Marius hideg hangja, kétszeri válasza: tudom, szűkszavúsága, amellyel útját szegte a társalgásnak, valamilyen süket haragot támasztott az ismeretlenben. Lopva dühös, de nyomban kialvó pillantást röpített Mariusra. Bármily rövid volt is azonban, olyan volt ez a pillantás, amelyre az ember ráismer, ha már egyszer látta; Marius figyelmét nem kerülte el. Bizonyos fellángolások csak bizonyos lelkekből eredhetnek; a szem, a gondolat ablaka, kigyullad tőlük; a szemüveg nem rejt el semmit; próbálja valaki ablaküveggel álcázni a poklot.

Az ismeretlen megint mosolyogva szólalt meg:

- Nem bátorkodom megcáfolni a báró urat. Mindenesetre láthatja, hogy jók az értesüléseim. Amit azonban még közölni akarok önnel, azt csak én tudom. Ez a bárónő őméltósága vagyonára vonatkozik. Rendkívül érdekes titok. Eladó. Ön az első, akinek fölajánlom. Nem nagy az ára. Húszezer frank.

- Tudom ezt a titkot is, úgy, mint a többit - szólt Marius.

Az idegen érezte, hogy engednie kell az árból:

- Báró úr, adjon tízezer frankot, és beszélek.

- Ismétlem, hogy nekem semmi újat nem mondhat. Mindent tudok.

Az ismeretlen szeme újra megvillant. Felkiáltott:

- De hát mégiscsak kell ma vacsoráznom! Mondom, rendkívül érdekes titok. Báró úr, én elmondom. Adjon húsz frankot.

Marius merően ránézett:

- Tudom az ön rendkívül érdekes titkát; ahogyan tudtam Jean Valjean nevét, sőt tudom az ön nevét is.

- Az én nevemet?

- Azt.

- Azt könnyen tudhatja, báró úr. Volt szerencsém írásban és szóban bemutatkozni. Thénard.

- Dier.

- Tessék?

- Thénardier.

- Ki az?

Ha veszélyben forog, a sündisznó felborzolja a tüskéit, a bogár halottnak tetteti magát, a régi gárda négyszöget formál; ez az ember elnevette magát.

Aztán egy porszemet fricskázott le a kabátja ujjáról.

Marius folytatta:

- Azonkívül ön Jondrette, a napszámos, Fabantou, a színész, Genflot, a költő, a spanyol don Alvarez, és ön Balizard-né is.

- Kicsodáné?

- És kocsmája volt Montfermeilben.

- Nekem kocsmám? Soha.

- Mondom, hogy maga Thénardier.

- Tagadom.

- És közönséges gazember. Fogja.

Marius kihúzta zsebéből a bankjegyet, és az arcába vágta.

- Köszönöm! Bocsánat! Ötszáz frank, báró úr!

Az idegen egészen magánkívül hajlongott, fölkapta a bankjegyet, és mindenfelől vizsgálgatta.

- Ötszáz frank! - álmélkodott megint, és halkan dadogta: - Komoly ficcs!

Aztán egyszerre fölkiáltott:

- Hát jó. Helyezzük kényelembe magunkat.

Majomügyességgel hátralökte a hajzatát, levette szemüvegét az orráról, levette és eltüntette a két lúdtollat, amelyekről fentebb szó esett, és aminőket könyvünk más helyén is láttunk, egyszóval levetette álarcát, úgy, mint más a kalapját.

Szeme megvillant; egyenetlen, hepehupás, fölül csúf ráncoktól barázdált homloka látható lett, orra megnyúlt, mint a madárcsőr; előtűnt a zsákmányra leső ember kegyetlen, ravasz arcéle.

- Báró urat nem lehet becsapni - mondta szárazon, abbahagyva az orrhangú nyafogást -, Thénardier a nevem.

És kiegyenesítette görnyedt hátát.

Thénardier, mert csakugyan ő volt, roppantul meglepődött; talán zavarba is jött volna, ha képes lett volna rá. Azért jött, hogy megdöbbenést keltsen, és ő döbbent meg. Ez a megaláztatás ötszáz frankot hozott neki, ami eléggé elfogadható kárpótlás; de azért nagyon meg volt rökönyödve.

Először látta Pontmercy bárót, és ez a Pontmercy báró ráismert, hiába volt rajta álöltözet, ráismert, mégpedig alaposan. Ez a báró, úgy látszik, nemcsak vele volt tisztában, hanem Jean Valjeannal is. Ki lehet ez a majdnem tejfelesszájú ifjú, aki oly fagyos és nagylelkű egyben, aki tudja az ember nevét, sőt valamennyi nevét, és megnyitja neki az erszényét, aki oly komiszul bánik a gazemberekkel, mint egy vizsgálóbíró, és úgy fizet nekik, mint egy balek?

Thénardier, emlékezhetünk rá, jóllehet egy időben szomszédja volt Mariusnak, soha színét sem látta, ami gyakori eset Párizsban; valamikor fél füllel hallotta a lányaitól, hogy lakik ott a házban valami Marius nevű nagyon szegény fiatalember. Anélkül, hogy ismerte volna, megírta neki azt a levelet, amelyről szólottunk. Sejtelme sem volt róla, hogy ennek a Mariusnak bármiféle köze van Pontmercy báróhoz.

A Pontmercy névnek, említettük, csak két utolsó szótagját hallotta volt a waterlooi csatatéren, és erre a „mercy”-re mindig jogos kicsinyléssel gondolt, hiszen csak annyit jelent: „Köszönöm”.

Egyébiránt Azelma leánya révén, akit február 16-án az esküvőre menő pár nyomába menesztett, valamint saját kutatásai révén sok mindent megtudott, és suttyomban nem egy titkos szálat sikerült megragadnia. Szorgos utánjárással kiderítette, vagy legalább kikövetkeztette, hogy ki volt az az ember, akivel egy bizonyos napon a Nagycsatornában összetalálkozott. Az emberről könnyen rátalált a névre. Tudta, hogy Pontmercy báróné nem más, mint Cosette. Eltökélte azonban, hogy erről diszkréten hallgatni fog. Hogy ki volt Cosette, tulajdonképpen maga se tudta. Sejtett valami házasságon kívüli származást, Fantine története mindig gyanús volt neki; de minek fecsegne erről? Hogy megfizettesse hallgatását? Úgy gondolta, ennél különb vásárt is csinálhat. Különben is, ha bizonyíték nélkül ezzel állít be a báróhoz: „A felesége fattyú” - minden valószínűség szerint csak azt éri el, hogy a férj cipőtalpa érintkezésbe kerül a leleplező ülepével.

Thénardier úgy vélekedett, hogy társalgása Mariusszal voltaképpen még el sem kezdődött. Belátta, hogy jobb lesz meghátrálni, változtatni a stratégiáján, más hadállásból, más fronton támadni; de lényegében semmi sem veszett el, és az ötszáz frank már a zsebében van. Azonfelül még döntő jelentőségű mondanivalója volt, és ezzel a jól tájékozott és derekasan fölfegyverzett Pontmercy báróval szemben is erősnek érezte magát. Olyan fajta embernek, mint Thénardier, minden párbeszéd egy-egy ütközet. Milyen a helyzete abban, amely most fog megindulni? Nem tudta, kivel beszél, de tudta, hogy miről fog beszélni. Gyorsan elvégezte magában az „erőviszonyok” áttekintését, s miután kimondta: „Thénardier a nevem”, várt.

Marius elgondolkozott. Végre kezében van Thénardier. Az az ember, akit annyira óhajtott megtalálni, itt áll előtte. Most hát eleget tehet néhai Pontmercy ezredes ajánló sorainak. Megalázónak érezte, hogy ez a hős adósa lehet valamivel ennek a haramiának, s hogy a sírból kibocsátott váltó, amellyel atyja őt, Mariust megterhelte, mindeddig kifizetetlen. Thénardier-val szemben oly bonyolult volt a helyzete, hogy az is megfordult az eszében, hogy meg kell bosszulnia az ezredest azért a szerencsétlenségért, hogy egy ilyen csirkefogó mentette meg annak idején. Bármint volt is, elégedettséget érzett. Végre tehát mentesítheti az ezredes árnyékát ettől a méltatlan hitelezőtől, és szinte úgy tűnt neki, hogy az adósok börtönéből szabadítja ki apja emlékét.

Ezen a kötelességen kívül egy másikat is kellett teljesítenie: kideríteni, hacsak lehetséges, Cosette vagyonának eredetét. Úgy látszott, erre most alkalom kínálkozik. Thénardier talán tud valamit. Esetleg hasznos lesz ennek az embernek a veséjébe látni. Ezzel akarta kezdeni.

Thénardier, miután zsebre vágta a „komoly ficcset”, szelíden, majdnem gyöngéden pislogott Mariusra.

Marius törte meg a hallgatást.

- Thénardier - szólt -, megmondtam a nevét. Akarja, hogy megmondjam azt is, mi az a titok, amelyet föl akar tárni előttem? Nekem is vannak értesüléseim. Majd meglátja, hogy többet tudok, mint ön. Jean Valjean, amint ön is mondja, rablógyilkos. Rabló, mert meglopott, és ezáltal anyagi romlásba döntött egy gazdag gyárost, Madeleine urat. És gyilkos, mert megölte Javert titkosrendőrt.

- Nem értem, báró úr - mondta Thénardier.

- Mindjárt megérti. Hallgasson ide. Élt Pas-de-Calais megyében 1822 táján egy ember, aki régen valamilyen összeütközésbe került a törvénnyel, de utóbb Madeleine néven fölemelkedett, és visszaszerezte becsületét. Ez az ember a szó szoros értelmében megigazult. Föllendített egy iparágat, a fekete üveggyöngy gyártását, és ezzel gazdaggá tette az egész várost. Ő maga is vagyont szerzett, de csak úgy mellékesen, másodlagosan. Kenyéradó apja volt a szegényeknek. Kórházakat alapított, iskolákat nyitott, betegeket látogatott, kiházasította a lányokat, segítette az özvegyeket, örökbe fogadta az árvákat; valósággal gyámja volt az egész vidéknek. A becsületrendet nem fogadta el, polgármesternek nevezték ki. Egy kiszabadult fegyenc tudta róla, hogy valamikor ítélettel sújtották; följelentette, lefogatta, ezt a lefogatást arra használta fel, hogy Párizsba jöjjön, és Laffitte bankárral - ezt magától a pénztárostól tudom - hamis nyugta alapján kifizettessen magának félmilliónál nagyobb összeget, ami Madeleine úr pénze volt. Ez a fegyenc, aki Madeleine urat meglopta, Jean Valjean. A másik ügyről sem mondhat nekem olyat, amit ne tudnék. Jean Valjean megölte Javert titkosrendőrt; pisztollyal lőtte le. Jelen voltam, amikor ez történt.

Thénardier fölényes pillantást vetett Mariusra, mint a megvert ember, aki nem nyugodott bele legyőzetésébe, és egy perc alatt visszaszerezte az elveszített talajt. Ám megint megjelent arcán az előbbi mosoly, mert az alárendeltnek sunyin lepleznie kell a fölötte állón aratott diadalát. Thénardier csak ennyit mondott:

- Báró úr téves úton jár.

És hogy ennek a kijelentésnek nagyobb nyomatékot adjon, megpörgette óraláncán a fityegőket.

- Micsoda? - pattant fel Marius. - Kétségbe vonja? Ezek tények.

- Képzelt tények. A bizalom, amellyel báró úr megtisztel, arra kötelez, hogy ezt a szemébe mondjam. Fő az igazság és a méltányosság. Nem szeretem, ha igaztalanul vádolnak valakit. Báró úr, Jean Valjean nem lopta meg Madeleine urat, és Jean Valjean nem ölte meg Javert-t.

- Ez már mégis sok! Hogy mondhat ilyet?

- Két okom van rá.

- Melyek azok? Beszéljen!

- Az egyik ez: Jean Valjean nem lopta meg Madeleine urat, mivelhogy ő maga Madeleine úr.

- Mit mesél itt összevissza?

- A másik ok: Jean Valjean nem gyilkolta meg Javert-t, mivelhogy Javert önmagát ölte meg.

- Mit mond?

- Azt, hogy Javert öngyilkosságot követett el.

- Bizonyítékot! Bizonyítékot! - kiáltott magánkívül Marius.

Thénardier szótagolva válaszolt, ahogy a verset szokás skandálni:

- Ja-vert tit-kos-rend-őrt víz-be-fúl-va ta-lál-ták, a Pont-au-Change-nál egy bár-ka a-latt.

- De hol vannak a bizonyítékok?

Thénardier oldalzsebéből jókora szürke borítékot húzott elő, amelyben láthatóan különböző nagyságú összehajtott papírlapok voltak.

- Itt vannak - mondta nyugodtan.

És hozzátette:

- Báró úr, én az ön érdekében igyekeztem alaposan tisztába jönni Jean Valjeannal. Állítom, hogy Jean Valjean és Madeleine egy és ugyanazon személy, állítom továbbá, hogy Javert-nek maga Javert volt a gyilkosa, és amikor ezt mondom, mindenre bizonyítékaim vannak. Nem írott bizonyítékok, az írás gyanús, az írás türelmes, hanem nyomtatott bizonyítékok.

Miközben beszélt, kivett a borítékból két elsárgult, megfakult és erősen dohányszagú újságpéldányt. Az egyik újság, mely minden hajtásnál szakadt volt, és négyszögletes darabkákra esett szét, sokkal régibbnek látszott a másiknál.

- Két tény, két bizonyíték - szólt Thénardier. És átnyújtotta Mariusnak a kiteregetett lapokat.

A két újságot ismeri az olvasó. Az egyik, a régebbi a Drapeau Blanc 1823. július 24-i száma, amelyből könyvünk első kötetében már idéztünk, megállapította Madeleine úr azonosságát Jean Valjeannal. A másik a Moniteur 1832. június 15-i száma, közölte a hírt Javert öngyilkosságáról, megtoldva azzal, hogy Javert, a rendőrfőnöknek tett szóbeli jelentése szerint, miután a Chanvrerie utcai barikádon foglyul ejtették, életben maradását egy nemes lelkű felkelőnek köszönhette, aki pisztolyt emelt rá, de ahelyett, hogy agyonlőtte volna, a levegőbe lőtt.

Marius elolvasta a közleményeket. Csupa nyilvánvaló, ténybeli adat, csupa kétségbevonhatatlan bizonyíték, hiszen az újságokat nem nyomtatták külön abból a célból, hogy Thénardier állításait tanúsítsák: a Moniteur-ben közölt hír a rendőrfőnökség hivatalos közleménye volt. Marius nem kételkedhetett. A pénztárnok, nyilván tévedésből, hamisan tájékoztatta. Jean Valjean hirtelen megnövekedve lépett ki a homályból. Marius nem bírta megállni, hogy örömében föl ne kiáltson:

- De hisz akkor az a szerencsétlen ember csodálatot érdemel! Az a pénz csakugyan őt illette! Ő Madeleine, egy egész vidék gondviselője, ő Jean Valjean. Javert megmentője! Egy hős, egy szent!

- Se nem hős, se nem szent - szólt Thénardier. - Gyilkos és rabló.

És olyan ember hangján, aki érzi, hogy kezd fölülkerekedni, hozzátette: - Csak nyugalom.

Gyilkos, rabló, ezek a szavak, amelyekről Marius azt hitte, hogy végleg lekerültek a napirendről, s most újra elhangzottak, úgy érték, mint a hideg zuhany.

- Még mindig? - kérdezte.

- Változatlanul - felelte Thénardier. - Jean Valjean nem lopta meg Madeleine urat, és mégis rabló. Nem ölte meg Javert-t, és mégis gyilkos.

- Arról a negyven év előtti nyomorult lopásról akar beszélni - válaszolt Marius -, amelyet, mint ezekből az újságokból is kiviláglik, egy egész élet bűnbánatával, önmegtagadásával és tisztességével tett jóvá?

- Gyilkosságot és rablást mondtam, báró úr. És ismétlem, mostanában történt dolgokról beszélek. Amit el fogok mondani, teljesen ismeretlen. Ezt csak én tudom. És báró úr talán rá fog jönni annak a vagyonnak az eredetére, amelyet Jean Valjean oly ügyesen a báróné őméltóságának adományozott. Azt mondom, ügyesen, mert aki ilyen adomány révén becsempészi magát egy tisztességes házba, osztozik a ház jólétében, leplezi saját bűnét, egyúttal élvezi a lopott jószágot, és igazi nevét eltitkolva családot szerez magának, az nem ügyetlen ember.

- Itt a szavába vághatnék - jegyezte meg Marius -, de csak folytassa.

- Báró úr, mindent el fogok mondani, és a nagylelkűségére bízom a jutalmat. Ez a titok megér egy marék aranyat. Ön azt mondhatná: Miért nem fordultál Jean Valjeanhoz? Igen egyszerű okból: tudom, hogy lemondott a vagyonáról, az ön javára mondott le, ezt remekül kieszelte, de neki már egy garasa sincs, csak az üres tenyerét mutathatná nekem, és mivel némi pénzre van szükségem, hogy Joyába utazhassak, őhelyette, akinek semmije sincs, inkább önhöz fordulok, akinek mindene van. Kissé fáradt vagyok, engedje meg, hogy leülhessek.

Marius leült, és helyet mutatott neki.

Thénardier egy kipárnázott karosszékbe telepedett, a két újságot visszatette a borítékba, s miközben ujjai hegyével összecsippentette a Drapeau Blanc szakadozott példányát, így dörmögött: „Nem kis fáradságomba került, amíg ezt megszereztem.” Azután keresztbe vetette lábát, hátradőlt a székben, mint aki biztos a mondanivalójában, és fontoskodva, minden szót megnyomva elkezdte:

- Báró úr, körülbelül most egy éve, 1832. június 6-án, a zendülés napján, egy ember lent volt a párizsi Nagycsatornában, ott, ahol a csatorna az Invalidusok hídja és a Jéna híd közt a Szajnába torkollik.

Marius hirtelen közelebb húzta székét Thénardier székéhez. Thénardier észrevette ezt a mozdulatot, és mint a szónok, aki kezében tartja hallgatóját, és érzi, hogy ellenfele szívdobogva lesi minden szavát, lassan, tagolva folytatta:

- Ez az ember, aki politikától idegen okokból rejtőzködni kényszerült, a szennycsatornában választott magának lakást, kulcsa is volt hozzá. Ismétlem, június 6-án történt; este nyolc óra lehetett. Az ember neszt hallott a csatornában. Meglepetve a fal mellé húzódott és figyelt. Lépések zaja volt, valaki járt a sötétben, éppen feléje tartott. Csodálkozott, hogy más is van rajta kívül a csatornában. A kijárást elzáró rács nem volt messze. Azon át egy kis világosság szűrődött be, ami lehetővé tette, hogy az ember megpillantsa a közeledőt, és lássa, hogy valamit visz a hátán. Meggörnyedve haladt. Egykori fegyenc volt, és egy holttestet cipelt. Kézzelfogható bizonyság az esetben, ha gyilkosság történt. Hogy ugyanakkor rablás is, az magától értetődik; ingyen nem szoktak gyilkolni. A fegyenc nyilván a folyóba készült bedobni a hullát. Megjegyzendő, a fegyenc, aki valahonnan messziről jött a csatornában, mielőtt a ráccsal elzárt nyíláshoz ért, okvetlenül útba kellett hogy ejtsen egy szörnyű beomlást, és nyilván ott hagyhatta volna a holttestet; csakhogy a beomlás eltakarításán dolgozó munkások már másnap megtalálták volna a meggyilkolt embert, ez pedig aligha lett volna ínyére a gyilkosnak. Jobbnak látta a terhével együtt átlábalni a beomláson, ami iszonyú erőfeszítés lehetett, el sem lehet képzelni életveszélyesebb vállalkozást; nem is értem, hogy került ki élve.

Marius még közelebb húzta a székét. Thénardier fölhasználta az alkalmat, hogy jó nagy lélegzetet vegyen. Aztán folytatta:

- Báró úr, a szennycsatorna nem a Mars-mező. Egyebek közt a helynek is szűkiben van. Két ember el nem kerülheti benne a találkozást. Ez meg is történt.

A csatorna lakója és az, aki keresztülment rajta, kénytelen-kelletlen köszöntötte egymást. Az idegen így szólt a másikhoz: „Látod, mit viszek a hátamon, ki kell jutnom innen, neked van kulcsod, add ide.” Ez a fegyenc rettenetes erős ember volt. Nem volt tanácsos elutasítani a kérést. Mindazonáltal az, akinél a kulcs volt, tárgyalni kezdett vele, pusztán csak azért, hogy időt nyerjen. Szemügyre vette a halottat, de csak annyit látott, hogy fiatal, jó ruha van rajta, gazdagnak látszik, és csupa vér. Beszélgetés közben, anélkül hogy a gyilkos észrevette volna, módját ejtette, hogy hátulról letépjen egy darabot a meggyilkolt kabátjáról. Tárgyi bizonyítéknak, tetszik érteni; az ilyesmi nyomra vezethet, rá lehet vele bizonyítani a bűnösre a bűnt. A tárgyi bizonyítékot zsebre dugta. Azután kinyitotta az ajtót, az embert, a hátán a teherrel, kieresztette a nyíláson, megint becsukta a rácsot, azután odábbállott, mert nem akart még jobban belekeveredni a kalandba, főleg nem akart jelen lenni, mikor a gyilkos a folyóba dobja áldozatát. Most már érti, báró úr. Az, aki a holttestet vitte, Jean Valjean volt; akinél a kulcs volt, az én vagyok; a ruhafoszlány pedig...

Thénardier félbehagyta a mondatot; egy elrongyolt, sötét foltokkal tarkálló, fekete posztódarabot húzott ki a zsebéből, és hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve, Marius szeme elé tartotta.

Marius sápadtan, elfúló lélegzettel, szemét a fekete posztódarabra szegezve felállt, egyetlen szó nélkül, pillantását le nem véve a ruhafoszlányról, a fal felé hátrált, jobb kezével a falat tapogatva kereste a kulcsot, amely a faliszekrény zárába volt dugva a kandalló mellett. Megtalálta. Kinyitotta a szekrényt, és oda se nézve, kitágult pupilláit el nem fordítva a szövetdarabról, amelyet Thénardier kiterjesztve tartott, benyúlt a szekrénybe.

Közben Thénardier tovább beszélt:

- Báró úr, a lehető legnyomósabb okaim vannak azt hinni, hogy a fiatalember, akit Jean Valjean kelepcébe csalt és meggyilkolt, valami dúsgazdag külföldi volt, és hatalmas pénzösszeget hordott magánál.

- A fiatalember én voltam, és itt a kabát! - kiáltott Marius, és egy vérrel összemocskolt ócska kabátot dobott a padlóra.

Aztán kikapta Thénardier kezéből a foszlányt, a kabát fölé guggolt, és a letépett csücsök helyére odaillesztette a rongyot. Pontosan egyezett, a posztódarab kiegészítette a kabátot.

Thénardier kővé dermedt. „Na, ezzel felsültem” - gondolta.

Marius remegve, kétségbeesetten, sugárzón talpra állt.

Zsebébe nyúlt; dühösen odalépett Thénardier-hoz, és szinte az arcához nyomta ötszáz- és ezerfrankos bankjegyeket szorító öklét.

- Maga gyalázatos! Hazug, rágalmazó, csirkefogó! Vádolni jött azt az embert, és igazságot szerzett neki; el akarta veszejteni, de csak azt érte el, hogy dicsfényben áll előttem. És maga a rabló! Maga a gyilkos! Láttam magát, Thénardier-Jondrette, az Ispotály körúton, ott abban a padlásszobában. Épp eleget tudok, hogy fegyházba vagy még rosszabb helyre juttassam, ha akarnám. Itt van ezer frank, fogja, alávaló!

És egy ezerfrankost vetett oda neki.

- Hah, Jondrette, Thénardier, hitvány gazember! Tanuljon ebből a leckéből, titkok zsibárusa, rejtelmek kufára, sötétben turkáló nyomorult! Fogja ezt az ötszáz frankot is, és takarodjon! Waterloonak köszönheti, hogy ép bőrrel menekül.

- Waterloo? - dörmögött Thénardier, miközben az ezer frankkal együtt az ötszázat is zsebre gyűrte.

- Igen, gyilkos! Ott megmentette egy ezredesnek az életét...

- Tábornoknak - szólt Thénardier, és fölszegte a fejét.

- Ezredesnek - ismételte Marius indulatosan. - Ha tábornok lett volna, egy fityinget sem adnék. És most idejött, hogy aljasságot műveljen. Mondom, nincs bűn, amely ne terhelné! Hordja el magát! Tűnjön el! Boldoguljon, ahogy tud, csak menjen el. Hah! Szörnyeteg! Itt van még háromezer frank. Fogja. És holnap indul Amerikába, a leányával; mert a felesége már nem él, gyalázatos hazug! Ott leszek, vigyázok, hogy elutazzon, gazember, és induláskor kap tőlem még húszezer frankot. Menjen, akasztassa fel magát másutt!

- Báró úr - válaszolt Thénardier földig hajolva -, örök hála és köszönet.

Távozott. Semmit sem értett az egészből, de el volt képedve és el volt ragadtatva a fejére záporozó bankjegyek kellemes arany-mennyköveitől.

Villámcsapás érte, de elégedett volt; nagyon mérges lett volna, ha ebben a mennykőhullásban el lett volna látva villámhárítóval.

Végezzünk mindjárt ezzel az alakkal. Két nappal az itt elmondott események után Marius gondoskodásából Azelma leányával elutazott Amerikába, álnév alatt, zsebében húszezer frankos hitellevéllel, mely New Yorkban volt beváltandó. Thénardier-ban a félresikerült polgár erkölcsi nyomorúsága gyógyíthatatlan volt; Amerikában is csak az maradt, ami Európában volt. Néha egy gonosz ember érintése elég ahhoz, hogy egy jó cselekedet megrothadjon, és rossz származzék belőle. A Mariustól kapott pénzzel Thénardier fölcsapott rabszolga-kereskedőnek.

Mihelyt Thénardier kívül volt az ajtón, Marius futott le a kertbe, ahol Cosette még sétált.

- Cosette! Cosette! - kiáltott. - Gyere! Gyere gyorsan! Megyünk hozzá! Basque, kocsit! Jöjj, Cosette! Istenem! Ő mentette meg az életemet! Egy percet se veszítsünk! Vedd a sáladat.

Cosette azt hitte, megőrült, de szót fogadott.

Marius alig bírt lélegzeni, kezét mellére szorította, hogy csillapítsa heves szívdobogását. Nagy léptekkel járt föl és alá, megölelte Cosette-et.

- Ah, Cosette, milyen szerencsétlen vagyok! - hajtogatta.

Magánkívül volt. Valamilyen magas és komoly alakot kezdett látni Jean Valjeanban. Valami rendkívüli, fenséges és szelíd, óriási és alázatos erény derengett előtte. A fegyenc Krisztussá magasztosult. Mariust elkápráztatta ez a csoda. Nem tudta, valójában mit lát, de amit látott, nagyszerű volt.

Egy perc múlva a kocsi a kapu elé állt.

Marius felsegítette Cosette-et, aztán maga is a kocsiba ugrott.

- Homme-Armé utca 7. - szólt ki a kocsisnak.

A kocsi elindult.

- Jaj, de örülök! - ujjongott Cosette. - Homme-Armé utca. Már említeni sem mertem neked. Meglátogatjuk Jean urat.

- Apádat, Cosette! Most inkább apád, mint valaha. Cosette, kezdek rájönni. Azt mondtad, hogy nem kaptad meg a levelet, amelyet akkor Gavroche-sal küldtem. Biztosan az ő kezébe került. És ő, tudod-e, Cosette, ő akkor elment a barikádra, hogy engem megmentsen. És mert lelki szükség nála, hogy angyal legyen, mellékesen megmentett másokat is; megmentette Javert-t. Engem kihúzott a mélységből, hogy visszaadjon neked. A hátán vitt végig a borzalmas szennycsatornán. Ah, én hálátlan szörnyeteg! Előbb a te gondviselésed volt, Cosette, azután az enyém. Képzeld, volt ott egy iszonyatos gödör, százszor is bele lehet fulladni, bele a sárba. Cosette! Ő átvitt rajta. Ájult voltam; nem láttam, nem hallottam semmit, semmit sem tudhattam a szörnyű kalandról, amin átestem. Elhozzuk, magunkhoz vesszük, akár akarja, akár nem, többé el nem megy tőlünk. Csak otthon legyen! Csak megtaláljuk! Életem végéig tisztelni fogom. Igen, Cosette, úgy kell történni, ahogy mondtam. Egész biztos, hogy Gavroche neki adta át a levelet. Most már minden világos előttem. Ugye érted?

Cosette egy szót sem értett az egészből.

- Igazad van - hagyta rá.

Közben robogott velük a kocsi.

V
Az éjszaka mögött dereng a hajnal

Jean Valjean, mikor a kopogást hallotta ajtaján, hátrafordult.

- Szabad! - szólt gyönge hangon.

Az ajtó kinyílt. Ott állt Cosette és Marius.

Cosette berohant a szobába.

Marius állva maradt a küszöbön, az ajtófélfához támaszkodva.

- Cosette! - szólt Jean Valjean, és felegyenesedett, kitárt, remegő karokkal, sápadtan, révedezve, félszegen, szemében véghetetlen örömmel.

Cosette az izgalomtól lihegve Jean Valjean mellére borult.

- Apám!

Jean Valjean zavarodottan hebegett:

- Cosette! Ő! Ön, te vagy! Ó, Istenem!

És, ahogy Cosette szorosan magához ölelte, felkiáltott:

- Te vagy az! Te itt! Hát megbocsátasz?

Marius lesütötte a szemét, hogy a könnyei ki ne csorduljanak, egyet lépett előre, ajkait görcsösen összeszorította, hogy visszafojtsa a zokogását, úgy suttogta:

- Apám!

- És ön, ön is megbocsát? - rebegte Jean Valjean.

Marius nem volt képes felelni, és Jean Valjean hozzátette: - Köszönöm.

Cosette ledobta a sálját, és kalapját az ágyra vetette.

- Enélkül szabadabban mozgok - mondta.

Ölébe ült az aggastyánnak, elbűvölő mozdulattal hátrasimította ősz fürtjeit, és homlokon csókolta.

Jean Valjean, szinte megzavarodva, hagyta.

Cosette, aki csak nagyon homályosan sejtett valamit a történtekről, kettőzött gyöngédséggel dédelgette Jean Valjeant, mintha Marius adósságát is le akarná róni.

Jean Valjeannak el-elakadt a szava, ahogy beszélt:

- Milyen ostoba is vagyok! Azt hittem, soha többé nem látom őt. Képzelje, Pontmercy úr, mielőtt beléptek, azt mondtam magamban: „Vége”. Itt a ruhácskája, de Cosette-et nem látom többé, én nyomorult. Akkor mondtam ezt, amikor már a lépcsőn jöttek fölfelé. Buta voltam! Milyen buta tud lenni az ember! De a Jóisten nélkül csinál számítást. A Jóisten azt mondja: Azt képzeled, magadra hagynak? Nem, nem úgy lesz az. Lám, van itt egy szegény öreg bácsi, akinek angyalra van szüksége. És az angyal eljön; és az öreg bácsi viszontlátja Cosette-et, viszontlátja az ő kis Cosette-jét! Ó, milyen szerencsétlen voltam!

Egy percig nem bírt beszélni, azután folytatta:

- Valóban szükségét éreztem, hogy néha-néha kis időre lássam Cosette-et. A szívnek is kell valami, amin rágódjon, mint kutya a koncon. De éreztem azt is, hogy fölösleges vagyok. Egész sor érvet hoztam föl. Nekik nincs rád szükségük, maradj a kuckódban, nincs jogod, hogy örökké a nyakukon ülj. Ó, jóságos Isten, viszontlátom őt! Tudod-e, Cosette, hogy a férjed nagyon csinos ember? És neked milyen szép hímzett gallérod van, ez már teszi. Szeretem ezt a mintát. Ugye, a férjed választotta? De még néhány kasmírkendőt is vehetne neked. Pontmercy úr, engedje meg, hogy tegezzem a feleségét. Úgysem tart sokáig.

Cosette a szavába vágott:

- Nem szép, hogy így elhagyott bennünket! Merre járt? Miért volt oly sokáig távol? Azelőtt az utazásai csak három-négy napig tartottak. Többször is elküldtem ide Nicolette-et, mindig azzal jött vissza: Elutazott. Mikor jött meg? Miért nem értesített? Nagyon megváltozott, tudjae, apa! Maga csúnya! Beteg volt, és mi nem tudtunk róla. Nézd, Marius, milyen hideg a keze!

- Hát itt vannak! Pontmercy úr, megbocsát nekem? - mondta megint Jean Valjean.

Erre az ismételten elhangzott szóra Marius szívéből kiáradt minden, ami meggyűlt benne:

- Hallod, Cosette? Ő kér tőlem bocsánatot. Képes rá! Tudod, mit tett értem? Az életemet mentette meg. Sőt többet is tett. Nekem adott téged. És miután engem megmentett és téged, Cosette, nekem adott, tudod, mit tett saját magával? Feláldozta magát. Íme, az ember. És nekem, hálátlannak, feledékenynek, könyörtelennek, vétkesnek, azt mondja: „Köszönöm”. Cosette, ha egész életemben előtte térdelnék, az is kevés lenne. A barikádon, a csatornán, tűzön-vízen, mindenen átment érettem és éretted, Cosette! Átvitt száz halálon, rólam elhárította az életveszélyt, a maga számára vállalta. Minden bátorság, minden erény, minden hősiesség, minden szentség együtt van benne! Cosette, ez az ember: angyal.

- Csitt! Csitt! - szólt halkan Jean Valjean. - Minek mindezt elmondani?

- De ön! - kiáltott Marius haragosan, de a haragját tisztelet hatotta át. - Ön miért nem mondta el? Ön is hibás. Életeket ment meg, és eltitkolja. Sőt mi több, önvallomás ürügyén megrágalmazza magát. Ez borzasztó.

- Az igazat mondtam - felelt Jean Valjean.

- Nem - válaszolt Marius -, igazság csakis a teljes igazság; és azt nem mondta el. Ön volt Madeleine úr, erről miért hallgatott? Megmentette Javert-t, erről miért hallgatott? Önnek köszönhetem az életemet, erről miért nem beszélt?

- Mert ugyanazt gondoltam, amit ön. Igazat adtam önnek abban, hogy nekem távoznom kell. Ha tudta volna, ami a csatornában történt, magánál tartott volna. Ezért kellett erről hallgatnom. Ha elmondom, mindenkinek kényelmetlen lett volna.

- Kényelmetlen? Ugyan kinek? - fakadt ki Marius.

- Azt hiszi, engedjük, hogy itt maradjon? Magunkkal visszük. Szent Isten, ha elgondolom, hogy mindezt véletlenül tudtam meg! Velünk fog jönni, mert a miénk. Ön Cosette apja és az enyém is. Egy nappal sem marad tovább ebben a förtelmes házban. Ne is képzelje, hogy holnap még itt lesz.

- Holnap - szólt Jean Valjean - már nem leszek itt; de önöknél sem.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte Marius. - Ohó, vége az utazgatásnak. Többé nem hagy el bennünket. Ön a miénk. Nem eresztjük el.

- Most aztán fele se tréfa - tette hozzá Cosette. - Lent vár a kocsink. Viszem magammal. Ha másképpen nem megy, erőszakkal.

És nevetve úgy tett, mintha föl akarná emelni az aggastyánt.

- A szobája még mindig várja a házunkban - folytatta. - Ha tudná, milyen szép most a kertünk! Az azáleák virágzanak. Az utak föl vannak hintve; kis lila kagylók kandikálnak ki a homokból. Majd megkóstolja a földiepremet. Én öntözöm. És aztán semmi báróné, semmi úr. Köztársaságban élünk, ahol mindenki tegeződik, nem igaz, Marius? Mától fogva új életet kezdünk. Ha tudná, apám, milyen bánat ért. Volt nálunk egy helyes kis vörösbegy, a fal egyik résébe rakott fészket, egy undok macska megette. Szegény, szép kis madárkám, hogy nézett rám a fészekből! Sírtam bánatomban. Meg tudtam volna ölni azt a macskát! De most már nem sír senki. Mindenki nevet, mindenki boldog. Magát hazavisszük. Hogy fog örülni nagyapa! A kertben magának is lesz egy szöglete, azt művelheti, és majd elválik, lesz-e olyan szép földiepre, mint nekem? Én mindent megteszek magának, amit csak kíván, maga meg szépen szót fogad majd nekem.

Jean Valjean hallgatta, de alig értette. Inkább hangjának zenéjére figyelt, mint a szavai értelmére. Egy könnycsepp gyűlt lassan a szemében, a lélek bús igazgyöngye. Halkan mormolta:

- Jó az Isten, itt a bizonyság.

- Apám! - szólt Cosette.

Jean Valjean folytatta:

- Bizony igaz, hogy nagyon jó volna együtt élnünk. A fák ott tele vannak madarakkal. Sétálgatnék Cosette-tel. Olyanok közé tartozni, akikben szikrázik az élet, akik jó reggelttel köszöntik egymást, elbeszélgetnek a kertben, milyen gyönyörűség. Reggeltől fogva együtt volnánk. Ki-ki művelné a maga kis parcelláját. Ő megkínálna engem az eprével, én rózsákat tépnék neki. Gyönyörű lenne. Csakhogy...

Hirtelen elhallgatott, majd csendesen mondta:

- Kár.

A könnycsepp nem gördült le, visszaszivárgott; ahelyett Jean Valjean elmosolyodott.

Cosette az aggastyán két kezét a magáéba fogta.

- Istenem! - szólt. - A keze most még hidegebb. Nem jól van? Fáj valamije?

- Nekem? Dehogy - válaszolt Jean Valjean. - Nagyon jól érzem magam. Csakhogy...

Megint elakadt.

- Csakhogy?

- Mindjárt meghalok.

Cosette és Marius összerezzent.

- Meghal?! - kiáltott fel Marius.

- Igen. De hisz az semmi - szólt Jean Valjean.

Sóhajtott, és mosolyogva folytatta:

- Cosette, az előbb beszéltél hozzám, beszélj még, mondj valamit, hát elpusztult a kis vörösbegy, beszélj, hadd hallom a hangodat.

Marius megkövülten nézte az öreget.

Cosette szívtépő sikolyban tört ki:

- Apám! Jó apám! Élni fog. Élnie kell. Akarom, hogy éljen, érti?

Jean Valjean imádattal nézett föl Cosette-re.

- Igen, igen, tiltsd meg, hogy meghaljak. Hátha engedelmeskedem. Haldokoltam, amikor beléptetek. Ez visszatartott, úgy éreztem, visszatér belém az élet.

- Önben buzog az életerő! - kiáltott Marius. - Azt hiszi, így halnak meg az emberek? Bánata volt, többé nem lesz. Én kérek öntől bocsánatot, térden állva. Élni fog, velünk, még sokáig. Magunkhoz vesszük megint. Itt vagyunk mi ketten, nincs más gondolatunk, mint az ön boldogsága.

- Látja - mondta Cosette könnyek közt -, Marius is azt mondja, hogy nem fog meghalni.

Jean Valjean tovább is mosolygott.

- Ha ön megint magához venne, Pontmercy úr, más lennék-e akkor, mint aki vagyok? Nem, Isten ugyanazt gondolta, amit ön és én, azon nem változtat; úgy jó, ha távozom. A halál mindent rendbe hoz. Isten jobban tudja, mint mi, hogy mire van szükségünk, hogy ti boldogok legyetek, hogy Pontmercy úr és Cosette férj és feleség legyen, hogy az ifjúság nászt üljön a hajnallal, hogy körülöttetek, gyermekeim, orgona illatozzon és csalogány daloljon, hogy életetek olyan legyen, mint a napsütötte pázsit, hogy a mennyország minden gyönyörűsége elárassza lelketeket, s hogy én, aki már semmire nem vagyok való, meghaljak, bizonyára így van rendjén. Lássátok, legyünk okosak, nincs más semmi lehetőség, érzem, tudom, hogy itt a vég. Egy órája elájultam. És ma éjjel kiittam azt az egész korsó vizet. Milyen jó ember a férjed, Cosette. Mennyivel jobb neked vele, mint velem.

Az ajtóban nesz hallatszott. Az orvos lépett be.

- Jó napot és isten vele, doktor úr - köszöntötte Jean Valjean. - Ezek itt az én szegény gyermekeim.

Marius odalépett az orvoshoz. Csak ezt az egy szót mondta: „Uram?...”, de ahogy mondta, egy egész kérdés volt benne.

Az orvos sokatmondó pillantással felelt a kérdésre.

- Azért, mert nincs minden kedvünk szerint - szólt Jean Valjean -, nem szabad igazságtalannak lennünk Isten iránt.

Csend lett. Mindannyiuk szíve elszorult.

Jean Valjean Cosette felé fordult. Nézte, nézte, mintha mindörökre elméjébe akarná vésni képét. Még a mélységes homályban is, ahová már leszállt, Cosette látása elragadtatásra tudta gyújtani. Ez az édes arc szelíd sugárzással világította meg az ő halvány arcát. A sírnak is lehet fénykáprázata.

Az orvos megtapintotta a beteg érverését.

- Igen, önök kellettek neki! - mormolta, Cosette-re és Mariusra pillantva.

És Marius füléhez hajolva, suttogva hozzátette:

- Késő.

Jean Valjean, szinte anélkül, hogy Cosette-ről levette volna a szemét, derűsen nézte Mariust és az orvost. Alig hallhatóan ezek a szavak szálltak el ajkáról:

- Meghalni semmi; de borzasztó nem élni.

Hirtelen felállt. Az erő ilyen visszatérése néha éppen a közeli halál jele. Szilárdan lépdelt a fal felé, elhárította Mariust és az orvost, akik támogatni akarták, a falról levette a kis rézfeszületet, a töretlen egészség szabad mozgásával ment vissza a székéhez, leült, a feszületet az asztalra tette, és hangosan így szólt:

- Íme, a nagy vértanú.

Azután melle beroskadt, feje ide-oda ingott, mintha a sír részegsége fogta volna el, és térdein nyugvó két kezével nadrágja szövetét kezdte kaparni.

Cosette a vállait támogatta, zokogott, és próbált beszélni hozzá, de nem tudott. Szavai sírásba fúltak, és csak ennyit lehetett kivenni: - Apám, ne hagyjon el bennünket! Hát csak azért találtuk meg, hogy elveszítsük?

Azt lehetne mondani, hogy a halálnak kígyómozgása van. Jön, megy, egyszer a sírhoz közeledik, máskor visszafordul az élet felé. Van valami tapogatózás a haldoklásban.

Jean Valjean fölocsúdott félájultából, erőre kapott, megrázta fejét, hogy mintegy elhessegesse homlokáról az árnyékokat, és majdnem teljesen visszanyerte világos öntudatát. Megfogta Cosette egyik ruhaujját, és megcsókolta.

- Magához tér! Doktor úr, magához tér!

- Ti mindketten jók vagytok - szólt Jean Valjean. Megmondom, mi fájt nekem. Az fájt, Pontmercy úr, hogy nem akart hozzányúlni a pénzhez. Pedig az a pénz a felesége jogos tulajdona. Mindjárt megmagyarázom, gyermekeim, és ezért is örülök, hogy eljöttek. A fekete zsett Angliából jön, a fehér zsett Norvégiából. Mindez benne foglaltatik az írásban, majd olvassátok el. A karperecek készítésénél azt az újítást eszeltem ki, hogy a forrasztott zárókarikát préselt bádogkarikával helyettesítettem. Így szebb, tartósabb és olcsóbb. Értitek már, mennyi pénzt lehet ezzel keresni? Cosette vagyona tehát teljes joggal az övé. Azért mondom el ezeket a részleteket, hogy önnek, báró, nyugodt legyen a lelkiismerete.

A házmesterné följött, és benézett a félig nyitott ajtón. Az orvos intett neki, hogy menjen el, de nem akadályozhatta meg, hogy a vallásos asszony még be ne kiáltsa a haldoklónak:

- Akar papot?

- Már van - felelte Jean Valjean.

És ujjával feje fölött egy pontra mutatott, mintha látna ott valakit.

Valószínű, hogy a püspök valóban jelen volt ennél a haldoklásnál.

Cosette gyöngéden egy párnát tett Jean Valjean dereka alá.

Jean Valjean tovább beszélt:

- Pontmercy úr, esküszöm önnek, nem kell aggódnia. A hatszázezer frank igazán Cosette vagyona. Ha önök nem élvezik, hiába vesztegettem el az életemet. Remekszép üvegdíszeket gyártottunk. Versenyeztünk az úgynevezett berlini csecsebecsékkel. És még azt mondják, hogy a németországi üveggyöngy fölülmúlhatatlan. Egy nagytucat, amelyben ezerkétszáz finoman csiszolt szem van, mindössze három frankba kerül.

Mikor egy drága valakink haldoklik, úgy nézzük, hogy tekintetünk szinte belekapaszkodik, szeretné visszatartani. Mindketten némán az aggódástól, reszketve, kétségbeesetten álltak előtte, nem tudták, mit mondjanak a halálnak. Marius fogta Cosette kezét.

Jean Valjean pillanatról pillanatra gyöngült. Napja leáldozóban volt. Közeledett a komor láthatár széléhez. Lélegzete el-elakadt; néha kis hörgés szaggatta meg. Karját mozdítani nehezére esett, lába megmerevedett, de a tagok fokozódó bénulásával és a test ellankadásával egyidejűleg emelkedett lelkének fensége, ott világított a homlokán. Szemében már az ismeretlen világ fényessége ragyogott.

Arca mind sápadtabb lett, és egyre mosolygott. Nem az élet látszott rajta, hanem valami más. Lélegzése gyengült, szeme tágabbra nyílt. Holttest volt, de érezni lehetett, hogy szárnyai vannak.

Intett Cosette-nek, hogy lépjen közelebb, aztán Mariusnak is; ez már nyilván a végső óra végső perce volt. Beszélni kezdett, de oly gyönge volt a hangja, mintha messziről jönne, mintha kőfal meredt volna közte és gyermekei közt.

- Gyertek közelebb, gyertek mind a ketten. Nagyon szeretlek titeket. Ó, milyen jó, hogy így halok meg! Te is szeretsz engem, Cosette. Tudtam mindig, hogy vonzódol a te szegény öregedhez. Mily kedves tőled, hogy a hátam mögé tetted ezt a vánkost! Ugye megsiratsz majd egy kicsit? De nem nagyon. Nem akarom, hogy igazi bánatod legyen. Csak szórakozzatok sokat, gyermekeim. Elfelejtettem mondani, hogy a tű nélküli csatokon többet kerestünk, mint minden egyében. Nekünk tíz frankba került egy nagytucat, és hatvanért adtuk. Igazán jó üzlet volt. Ne csodálkozzék a hatszázezer frankon, Pontmercy úr. Becsülettel szerzett pénz. Nyugodtan lehettek gazdagok. Tartsatok kocsit, béreljetek néha páholyt, csináltass szép báli ruhákat, Cosette-em, vendégeljétek meg barátaitokat, legyetek nagyon boldogok. Az imént írtam Cosette-nek. Meg fogja találni a levelet. Neki hagyom örökbe a kandallón álló két gyertyatartót. Ezüstből vannak, de nekem olyanok, mintha aranyból, gyémántból lennének. A gyertya, amit beléjük tesztek, szentelt gyertyává változik. Nem tudom, meg van-e velem elégedve ott fenn az, akitől kaptam. Megtettem, ami tőlem telt. Gyermekeim, ne feledjétek, hogy szegény ember vagyok, temessetek el akármilyen szerény helyen, s csak egy kővel jelöljétek meg a hantot. Így akarom. Név ne legyen a kövön. Ha Cosette néha ellátogat a síromhoz, örömet szerez vele. Ön is, Pontmercy úr. Be kell vallanom, hogy nem mindig szerettem önt; kérem, bocsásson meg érte. Most már ön és ő számomra egyet jelent. Nagyon hálás vagyok önnek. Érzem, hogy boldoggá teszi Cosette-et. Ha tudná, Pontmercy úr, mennyi örömöm telt az ő szép rózsás arcában; ha kissé sápadtnak láttam, elszomorodtam. A fiókban van egy ötszázfrankos bankjegy. Nem nyúltam hozzá. A szegényeknek szántam. Cosette, látod ott az ágyon a szoknyácskádat? Ráismersz? Még csak tíz esztendeje, hogy viselted. Hogy múlik az idő! Nagyon boldogok voltunk. Vége. Ne sírjatok, gyermekeim, nem megyek messzire. Látlak majd benneteket onnan. Csak nézzetek az égre; ha leszáll az éj, látni fogjátok, hogy rátok mosolygok. Emlékszel, Cosette, Montfermeilre? Hogy féltél ott az erdőben. Emlékszel, mikor megfogtam a vizesvödör fülét? Akkor érintettem először szegény kis kezedet. Milyen hideg volt! Úgy ám, kisasszony, akkoriban vörös volt a kezed, most bezzeg hófehér. Hát a nagy bábu! Emlékszel? Catherine-nak hívtad. Úgy sajnáltad, hogy nem vihetted magaddal a zárdába! Hányszor megnevettettél, édes angyalom! Ha esett, szalmaszálakat szórtál a pocsolyába, és nézted, ahogy úsznak. Kaptál egyszer tőlem egy fűzfaháncs labdaütőt, meg egy sárga, kék, zöld tollakkal cifrázott labdát. Már biztosan elfelejtetted. Pajkos kislány voltál. Szerettél játszani. Cseresznyét aggattál a füledre. Ezek már mind elmúlt dolgok. Az erdő, ahol az ember kézen fogva vezette gyermekét, a fák, melyek közt sétáltatta, a zárda, ahol rejtegette, a játékok, a boldog gyermeki kacagás, mindez már csak árnyék. És én olyan ostoba voltam, hogy azt képzeltem, ez mind az enyém. Azok a Thénardier-ék gonosz emberek voltak. Bocsássunk meg nekik. Cosette, elérkezett a pillanat, hogy megmondjam anyád nevét. Fantine-nak hívták. Jegyezd meg jól ezt a nevet: Fantine. Borulj térdre, valahányszor kimondod. Sokat szenvedett. Nagyon szeretett téged. Annyi rész jutott neki a boldogtalanságból, mint neked a boldogságból. Isten így osztja el az emberi sorsot. Lát mindnyájunkat a Magasságbeli, tudja, mit cselekszik nagy csillagai közt. Én hát elmegyek, gyermekeim. Szeressétek egymást nagyon, mindig. Egymást szeretni: nincs semmi más ezen a világon. Eszetekbe jut majd néha a szegény öreg, aki itt halt meg. Ó, Cosette-em, nem az én hibám, hogy az utóbbi időben nem láttalak, a szívem majd meghasad belé. Elmentem az utcátok sarkáig, furcsállhatták az emberek, akikkel találkoztam, olyan voltam, mint a bolond, egyszer kalap nélkül indultam neki. Gyermekeim, már nem látok tisztán, még sok mindent akartam mondani, de mindegy már. Gondoljatok néha rám. Istenáldotta teremtések vagytok. Nem tudom, mi van velem, valami fényt látok. Gyertek még közelebb. Boldogan halok meg. Hajtsátok ide drága fejeteket, szeretteim, hadd tegyem rá a kezem.

Cosette és Marius magukon kívül térdre estek, sírástól fuldokolva borultak Jean Valjean kezeire. Ezek az áldott kezek nem mozdultak többé.

Jean Valjean hátrahanyatlott, a két gyertyatartó világította meg; sápadt arca az eget nézte, hagyta, hogy Cosette és Marius csókokkal borítsák kezeit. Halott volt.

Az ég sötét boltján nem fénylettek csillagok. A mély homályban minden bizonnyal ott állt széttárt szárnyakkal valamelyik hatalmas angyal. Várta a lelket.

VI
Fű benőtte, eső elmosta

A Pére-Lachaise temetőben, a közös sírok környékén, távol a sírkövek városának elegáns negyedétől, távol az eredetieskedő síremlékektől, amelyek a halál visszás divatjait fitogtatják az örökkévalóság színe előtt, az egyik félreeső szögletben, egy ódon fal mellett, moha és fű közt folyondárral befutott nagy tiszafa tövében volt egy sírkő. Ezt a követ is, csakúgy, mint a többit, rongálja az idő vasfoga, a nedvesség, a zuzmó, a madarak ürüléke. A víz zöldíti, a levegő feketíti. Nem vezet mellette ösvény, nem is szívesen jár arrafelé ember, mert a fű magas, és a láb hamar átnedvesedik. Ha kissé kisüt a nap, odagyűlnek a gyíkok. Körös-körül zizegve burjánzik a vadzab. Tavasszal pintyőkék fütyörésznek a fán.

Ez a kő egészen csupasz. Mikor kifaragták, csak a sír méretével törődtek, csak arra vigyáztak, hogy a kő hossza és szélessége elegendő legyen egy ember befödésére.

Név nincs a kövön.

Csupán, ennek már jó sok esztendeje, egy kéz ceruzával ezt a négysornyi verset írta rá, amit lassanként lemosott az eső, belepett a por, és ma már valószínűleg teljesen olvashatatlan:

Alszik. Üldözte őt a sors ezernyi bajjal,
És mégis élt, amíg mellette volt egy angyal.
Meghalt. Oly egyszerű a magyarázata:
Mikor a nap lemegy, beáll az éjszaka.

.oOo.

[1] A kötetet a 226. oldalig Lányi Viktor, a 227. oldaltól végig Révay József fordította.

[2] Bienvenu Myriel úr volt Digne püspöke - Hugó megtörtént esetekből merítette az ötletet Myriel püspök és Jean Valjean alakjához. 1806-ban Digne alpesi városka püspöke, Bienvenu de Miollis, házába fogadott egy Pierre Maurin nevű szabadult fegyencet, aki öt esztendőt töltött rabságban, mert kenyeret lopott egy pék kirakatából. A történet megragadta a fiatal Hugó képzeletét, már 1828-ban adatokat gyűjtött róla, tanulmányozta Digne múltját és Miollis életrajzát. Noha az eset és A nyomorultak végleges megszövegezése között több mint fél évszázad telt el, a könyv megjelenése után Miollis családja tiltakozott, mert sérelmesnek vélte azt a módot, ahogy Myriel jellemének megrajzolásában Hugó felhasználta az igazi digne-i püspök életrajzának vonásait. Tiltakozott az egykorú klerikális sajtó is. Különösen rossz néven vette azt a jelenetet, melyben Hugó a konventtaggal szembesíti Myrielt (Első könyv, X). Bienvenu de Miollis - úgymond - nem kérhette s nem is kérte egy királygyilkos áldását.

[3] 1793 tragikus eseményei - a nagy forradalom Robespierre nevéhez fűződő szakasza, a Népjóléti Bizottság plebejus diktatúrája.

[4] A koronázás idején - Napóleon császárrá koronázása 1804. december 2-án.

[5] lazaristáknak - katolikus missziós papok kongregációja, melyet Paulai Szent Vince alapított 1624-ben, a párizsi Saint-Lazare kórházban. Innen a nevük.

[6] az Ötszázak Tanácsának - az Ötszázak Tanácsa a törvényhozó testület alsóháza volt a Direktórium idején. A forradalmi naptár VIII. évének brumaire 18-án (1799. november 9-én) Bonaparte gránátosaival szétkergette a tanácsot, és bevezette a konzulátus intézményét. Az Ötszázak közül csupán ötvenen támogatták az államcsínyt.

[7] Bigot de Préameneu (1747-1825) - jogtudós, a Napóleon-törvénykönyv egyik szerkesztője.

[8] Bienvenu méltóságos úr - a név jelentése szó szerint: „szívesen látott”, „örömmel fogadott”.

[9] Szent Ágoston (354-430) - Hippo püspöke, a legjelentősebb nyugati egyházatya.

[10] Joseph de Maistre (1753-1821) - író és gondolkodó, az ellenforradalom legszélsőségesebb eszméinek képviselője. Szentpétervári esték című művében bámulta a halálbüntetést; a hóhérban a gondviselés eszközét látta.

[11] Cesare Beccaria (1738-1794) - kiváló olasz gondolkodó és büntetőjogi író, Voltaire és Diderot harcostársa. A kínvallatás megszüntetéséért, a halálbüntetés eltörléséért, a büntetések enyhítéséért harcolt.

[12] Josephus Flavius (37-95) - zsidó történetíró. Főműve, A zsidók története, népének története a világ teremtésétől Nero császár koráig.

[13] Onkelos káldeus változatát - ez a káldeus változat valójában Mózes öt könyvének arameus fordítása és értelmezése. Szerzője, Onkelos, állítólag az első század végén élt.

[14] Hugo ptolemaisi püspöknek - ez a „dédnagybácsi” francia irodalomtörténészek véleménye szerint alighanem Hugó fantáziájának terméke.

[15] Baruch - Jeremiás próféta tanítványa a zsidók babylóniai fogsága idején.

[16] Ezdrás (i. e. V. sz.) a zsidók egy részét visszavezette Jeruzsálembe a babylóniai fogságból, és helyreállította Jahve kultuszát. Az egyik ószövetségi könyv szerzője.

[17] Joseph Pitton de Tournefort (1656-1708) - francia botanikus.

[18] Bemard de Jussieu (1699-1777) francia botanikus.

[19] Carl Linné (1707-1778) - svéd botanikus. Mindhárman jelentős munkák szerzői a növények rendszerezéséről.

[20] Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant, qui custodiunt eum. - Ha az Úr nem őrzi a házat, hiába virrasztanak, akik őrzik azt. (126. zsoltár.)

[21] Te Deum - Téged, Isten (dicsérünk); középkori latin himnusz kezdősora: hálaadó istentisztelet.

[22] Epikurosz (i. e. 341-270) - az ókor egyik nagy materialista és ateista bölcselője. Demokritos atomizmusának folytatója.

[23] Pigault-Lebrun - Guillaume-Charles-Antoine Pigault de l’Épinoy (1753-1835), francia író, szellemes, de gyakran alacsony színvonalú vallásellenes regények és színdarabok szerzője. Különösen a forradalom alatt volt divatban.

[24] D’Argens márki - Jean Baptiste De Boyer d’Argens (1704-1771), francia irodalmár és világfi. Nagy Frigyes porosz király kamarása. Szellemes művei nagyban hozzájárultak a francia felvilágosodás eszméinek nemzetközi elterjedéséhez.

[25] Pyrrhe (i. e. IV. század) - a görög szkeptikus bölcselet megalapítója.

[26] Thomas Hobbes (1588-1679) - angol materialista filozófus.

[27] Jacques-André Naigeon (1738-1810) - Diderot barátja és irodalmi hagyatékának kiadója.

[28] Diderot nem az én emberem - Denis Diderot, a felvilágosodás legkövetkezetesebb materialista gondolkodója nem volt istenhívő; „ideológus”-nak is csupán a szónak abban a különleges értelmében nevezhető, amely Napóleon szájában mélységes ellenszenvet fejezett ki az elméleti gondolkodók iránt. A francia filozófia története Condorcet (1743-1794), Cabanis (1757-1808), Destutt de Tracy (1754-1836) stb. szenzualista iskolájának képviselőit nevezi ideológusnak. Hugó itt a napóleoni korszak hivatalos gondolkodásmódjának torzképét rajzolja meg, a felvilágosodástól örökölt gondolatmenetek összekotyvasztását más elemekkel. A szenátor, miközben elutasítja Diderot-t, „ezt a forradalmárt”, sőt Voltaire-t is vakbuzgóságban marasztalja el, a maga zagyva materializmusa, ateizmusa mellett az ősnemzés tudománytalan elméletével és Needhammel érvel.

[29] Jean Tuberville Needham (1713-1781) - angol származású belga pap, a brüsszeli akadémia megalapítója, a vallásos képzeteket igyekezett összeegyeztetni az ősnemzés elméletével. Voltaire több művében támadja Needhamet. Az angolnák ősnemzését Filozófiai Szótárának „Isten” címszava alatt gúnyolja ki.

[30] Fiat lux - Legyen világosság. (Genezis I. 3.)

[31] Isis leplét - az egyiptomi istennő leple vagy fátyla a természet titkainak hozzáférhetetlenségét jelképezte.

[32] Tertullianus - (kb. 160-240) - pogányból kereszténnyé lett latin egyházi író.

[33] Nem írom meg a Moniteur-ben - Hugó a szenátor szavaival Napóleon jól ismert álláspontjára céloz. A császár nem hitt Istenben, de a vallást hasznos kormányzati eszköznek tartotta. A Moniteur a forradalmi és császári korszak legjelentősebb lapja volt.

[34] inter pocula - poharazás közben.

[35] Sardanapal - Asszíria királya, állítólag i. e. 836-817-ben uralkodott. Az elpuhult életmód, a kicsapongások megtestesítője.

[36] István vértanú - az első keresztény mártír, i. sz. 36 körül.

[37] Telemachos - Odysseus és Pénelopé fia, Minerva vezetésével indult apja megkeresésére. Fénelon Telemachos kalandjai című kiváló pedagógiai művének megjelenése után (1699) a kor festőinek divatos témája.

[38] ex abrupto - hirtelen, rögtönzött.

[39] amit ez a szó: 1814 jelent - Napóleon első lemondásának esztendeje, a Restauráció kezdete.

[40] XVII. Lajos - a „dauphin”-t, XVI. Lajos fiát, a legitimizmus és a királypárti hagyományt ápoló történetírás nevezi XVII. Lajosnak. A gyenge testalkatú gyermek, akit a Konvent Simon varga őrizetére bízott, 1795 júniusában, tehát közel egy esztendővel a jakobinus diktatúra után pusztult el a Temple-börtönben.

[41] Cartouche - eredeti nevén Louis-Dominique Bourgignon, hírhedt zsivány, 1721-ben kerékbe törték a Gréve téren.

[42] Sinite parvulos (...veneri ad me) - Engedjétek hozzám a kisdedeket. (Máté XIX. 14.)

[43] Barrabas - midőn, az Újtestamentum elbeszélése szerint, Pilátus megkérdezte a zsidó tömeget, hogy a húsvéti ünnepek alkalmából kit bocsásson szabadon: Jézust vagy a zendülés és gyilkosság miatt fogva tartott Barrabast, a tömeg Barrabast választotta.

[44] Heródes - a „nagy” Heródes, Júdea királya az időszámításunkat megelőző évtizedekben, akinek a bibliai hagyomány a betlehemi mészárlást tulajdonítja.

[45] Vermis sum - féreg vagyok, (latin).

[46] Jacques-Bénigne Bossuet (1627-1704) - meaux-i püspök, francia hitszónok. Egyházpolitikai szempontból a királyi hatalmat erősítő gallikán irányzat híve volt. A protestánsüldözés, amelyről szó van, az úgynevezett „dragonnades”. XIV. Lajos dragonyosokat telepített a protestáns családok nyakára, a durva katonák úgy bántak kényszerű vendéglátóikkal, ahogyan meghódított területen szokás.

[47] Jean Baptiste Carrier (1756-1794) - jakobinus túlzó, a nantes-i tömeges vízbefojtásokkal tette hírhedtté nevét. Részt vett Robespierre megbuktatásában, Thermidor után mégis lefejezték.

[48] Nicolas-Auguste de la Beaume-Montrevel márki (1636-1716) - a délvidéki protestánsok kíméletlen üldözője.

[49] Antoine-Quentin Fouquier-Tinville (1746-1795) - a Konvent forradalmi törvényszékének közvádlója. Robespierre bukása után kivégezték.

[50] Nicolas Lamoignon de Baville (1648-1724) - a délvidéki protestánsokat irtotta.

[51] François-Stanislas Maillard (1763-1794) - francia forradalmár, a Bastille bevételének egyik hőse. Hugo igazságtalan vele szemben, mert ma már konzervatív történészek is elismerik, hogy Maillard inkább mérséklő szerepet játszott az 1792. szeptemberi mészárlásokban.

[52] Gaspard de Saulx-Tavannes (1509-1573) - a Bertalan-éji tömegmészárlás egyik értelmi szerzője.

[53] „Páter” Duchéne - azaz Jacques-René Hébert (1757-1794), akit Hugo a szójáték kedvéért lapjával, a „Pére Duchéne”-nel azonosít, a jakobinusok túlzó szárnyának vezére, a szeptemberi mészárlások egyik kezdeményezője. Robespierre lefejeztette.

[54] Michel Letellier (1648-1719) - jezsuita páter, XIV. Lajos gyóntatója, a janzenisták fanatikus ellensége. Nemcsak arra vette rá a királyt, hogy a Port-Royal kolostort leromboltassa, hanem a janzenista apácák tetemeit is kidobatta sírjukból.

[55] Louvois márki - családi nevén szintén Michel Letellier (1641-1691), XIV. Lajos hadügyminisztere, a „dragonnade”-ok értelmi szerzője, Pfalz tartomány véres feldúlásának kezdeményezője.

[56] hugenotta - francia kálvinista. Az elnevezés a német-svájci „Eidgenossen” (Szövetségesek) szó elferdítéséből ered.

[57] meroving királyok - Franciaország első frank királyi családjának tagjai; az V. század közepétől 751-ig uralkodtak.

[58] urbanissza - a Szent Ferenc-féle klarissza rendből a XIII. század végén kiszakadt apácák.

[59] hazafias pap - azokat a papokat nevezték így, akik a forradalom alatt letették az esküt a klérus polgári alkotmányára.

[60] fogságba került a pápa - miután a pápa vonakodott csatlakozni a kontinentális zárlathoz, Napóleon 1808-ban elfoglalta Rómát, majd 1809-ben elkobozta az Egyházi Állam területeit. A pápa kiátkozással válaszolt. A császár erre elfogatta VII. Piust, és 1814-ig Fontainebleau-ban tartotta fogva.

[61] párizsi zsinatjára - ez a zsinat új konkordátum előkészítésére gyűlt össze, melyet VII. Pius kényszerből elfogadott, és csakhamar megtagadott.

[62] Fesch bíboros - Joseph Fesch (1763-1839), Napóleon nagybátyja. A forradalom alatt élelmezési megbízott az itáliai hadseregnél. Később visszatért a papi hivatáshoz, Lyon érseke, Franciaország nagykövete lett a Szentszéknél; közvetíteni igyekezett a pápa és a császár közt.

[63] ultramontán - (a hegyeken, az Alpokon túli) - az az irányzat, amely az egyházpolitikában Róma feltétlen elsőbbségét hirdette a nemzeti érdekekkel szemben.

[64] A gallikán irányzat a francia egyház „szabadságait” féltette a pápától. Sokáig élesen szemben állott a pápa csalhatatlanságának tételével, és védelmezte a király, a világi hatalom függetlenségének elvét.

[65] a cannes-i partraszállás - a Száz Nap kezdete. Elba szigetéről jövet Napóleon 1815. március 1-én Cannes közelében lépett francia földre.

[66] 1812 - Napóleon végzetes oroszországi hadjáratának esztendeje, a császárság katonai és politikai felbomlásának kezdete. - 1814-ben a marsallok magatartása kényszerítette Napóleont arra, hogy Fontainebleau-ban feltétel nélkül lemondjon a trónról.

[67] az austerlitzi csata - „a három császár csatája”, Napóleon egyik legfényesebb katonai diadala 1805. december 2-án Morvaországban.

[68] a három varangyot - a Bourbonok címerében díszelgő liliom körvonalai emlékeztették varangyra a Restauráció ellenfeleit.

[69] Szalézi Szent Ferenc (1567-1622) - ellenreformációs szent és hitvitázó.

[70] konklavistának - a konklavista a pápaválasztó bíboros kiszolgálója.

[71] Auditor a szentszéki bíróság tagjának a neve.

[72] A pallium keresztekkel díszített, hosszú fehér vászoncsík, az érsekek viselik miseruhájuk fölött; a pápa adományozta.

[73] Monsignore a pápai prelátusoknak kijáró olasz cím.

[74] Eminenciás a bíborosok címe.

[75] A pápát a bíborosok választják a Vatikán-palotában, melyet a végső döntésig nem szabad elhagyniuk. Az eredményt füstoszlop jelzi az épület előtt várakozó tömegnek.

[76] Juvenalis (i. sz. 60-125) - latin szatirikus költő.

[77] Tacitus (i. sz. 55-120) - a legnagyobb latin történetíró.

[78] Narcissus - a görög monda szerint: ifjú, aki beleszeretett saját tükörképébe.

[79] Aischylos (i. e. 525 - 456) - a görög tragédia atyja.

[80] talmi Corneille - Jean-Gilbert de Campistron (1656-1723), tehetségtelen drámaíró, Racine barátja. Tiridates című darabját 1691-ben adták elő.

[81] Sambre-et-Meuse-i sereg - az északi fronton harcoló katonai egység a nagy forradalom alatt. Nevét a francia hadsereg 1789-ben szerzett híres indulója örökíti meg.

[82] Claudius - római császár, i. sz. 41-től 54-ig uralkodott.

[83] Credo in patrem. - Hiszek az Atyában, (latin).

[84] quia multum amavit - Mert igen szeretett. (Lukács VI. 47.)

[85] mint a bráhmin - a brahminokról, a hindu papi kaszt tagjairól az a hiedelem volt elterjedve, hogy az élet egységének tiszteletében a férgeket is megkímélik.

[86] palimpsestus - ókori kézirat, melyre a középkorban új, rendszerint teológiai szöveget írtak. A kivakart eredeti szöveg helyreállítása az ókori irodalom ismeretének egyik fontos forrása.

[87] Marcus Aurelius - római császár, i. sz. 161-től 180-ig uralkodott: sztoikus filozófus.

[88] XVI. Gergely - 1831-től 1846-ig ült a pápai trónon. Mint az olasz nemzeti egység ellensége, zsarnoki eszközökkel tartotta féken a forradalmi mozgalmakat. Alattvalói ellen több ízben osztrák és francia fegyverek segítségéhez folyamodott. Elítélte a Lamennais-féle szabadelvű katolikus törekvéseket, melyekkel egy időben Hugo is rokonszenvezett.

[89] „panteista” látszatot - a panteizmus Istent a természettel, a világgal azonosítja. A kifejezést akkoriban a német idealista filozófia elterjedése tette divatossá.

[90] Swedenborg és Pascal - Emmanuel Swedenborg (1688-1772) svéd teozófus és szektaalapító csupán abban hasonlít Blaise Pascalra (1623-1662), hogy eredetileg mindketten matematikával és természettudományokkal foglalkoztak. Swedenborg miszticizmusa rég feledésbe merült; a nagy francia matematikus működése - irracionalizmusa ellenére - jelentős állomás a francia gondolkodás és széppróza történetében.

[91] Avilai Szent Teréz (1515-1582) - a karmelita apácarend reformátora, spanyol misztikus író.

[92] Szent Jeromos (348-420) latin egyházatya, a Vulgata néven ismert latin bibliafordítás szerzője.

[93] Lucretius (i. e. 98-53) - a latin irodalom egyik nagy alakja. A Természetről (De natura rerum) írott hatalmas lendületű tankölteményében Demokritos és Epikuros materializmusát rendszerezi.

[94] Manu - szanszkrit nyelven annyi, mint gondolkodó. Hugo talán az egyik félistent, Svayyambhuvát tekinti történelmi személynek. A brahmin hagyomány szerint ez a „manu” a szerzője a hinduk vallási, erkölcsi és társadalmi törvényeinek.

[95] Antoine Drouot (1774-1847) - tábornok, a császári gárda tüzérségének parancsnoka, Napóleon hű embere, Elba-sziget kormányzója a császár első száműzetése idején.

[96] Henri-Gatien Bertrand (1773-1844) - tábornok, Napóleon legszűkebb környezetéhez tartozott. Elbára és Szent Ilona szigetére is elkísérte urát. 1840-ben Párizsba szállította a császár hamvait.

[97] a vallásháborúk - a katolikusok és a hugenották nyolc véres háborúja 1562 és 1598 között. Legismertebb eseménye a Bertalan-éj.

[98] A mindenkit illető kötelességek - Máté evangéliumának V., VI. és VII. része a hegyi beszédet tartalmazza. A VI. rész tárgya: „Alamizsna, könyörgés, böjtölés. - Óvás világi lelkülettől.” Az V. rész 29. vers: „Ha pedig a te jobb szemed megbotránkoztat téged, vájd ki azt és vesd el magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül, semhogy egész tested a gyehennára vettessék.” 30. vers: „És ha a te jobb kezed botránkoztat meg téged, vágd le azt és vesd el magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül, semhogy egész tested a gyehennára vettessék.” A VII. rész 12. vers: „Amit akartok azért, hogy az emberek tiveletek cselekedjenek, mindazt ti is úgy cselekedjétek azokkal; mert ez a törvény és a próféták.” A VI. rész 20. vers: „Hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket mennyben, ahol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, és ahol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják.” A VI. rész 25. vers: „Azért azt mondom nektek: Ne aggodalmaskodjatok a ti életetek felől, mit egyetek és mit igyatok; sem a ti testetek felől, mibe öltözködjetek. Avagy nem több-é az élet, hogynem az eledel és a test, hogynem az öltözet?” (Károli Gáspár fordítása.)

[99] Gályarab vagyok - az evezős gályák megszűntek a XVIII. század elején, a gályarab kifejezés azonban megmaradt. A cselekmény idején azokat a nehéz kényszermunkára ítélt fegyenceket nevezték gályaraboknak, akik a touloni kikötő kimustrált hajóin berendezett börtönökben töltötték büntetésüket.

[100] Meduza - a Meduza fregatt közmondásossá vált hajótörése 1816. július 2-án történt.

[101] Voilŕ Jean - „Itt a János!”

[102] Floréal - a forradalmi naptár nyolcadik hónapja (április 20-tól május 19-ig).

[103] Másodízben történik - Hugo első ízben 1843-ban Claude Gueux című elbeszélésében foglalkozott a bűnözés és a törvényes megtorlás kérdéseivel, Claude Gueux kenyeret lop, s végül megöl egy fegyőrt.

[104] fiziológus - Hugo a kifejezést régies értelemben használja. A fiziológus itt afféle lélekbúvár, a jellemek és típusok tanulmányozója.

[105] Mint Dante a pokol kapujáról - célzás a híres dantei sorra: „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!” (Pokol, III. ének.)

[106] Pierre Puget (1622-1694) - kiváló francia szobrász és festő.

[107] Az 1817-es év - Hugo alighanem emlékezetből, hevenyészett feljegyzések vagy mások elbeszélései alapján rajzolta meg az 1817-es esztendő arculatát. Edmond Biré francia irodalomtörténész vaskos kötetet szentelt ennek a fejezetnek. Megállapította, hogy Hugo adatainak jelentős része téves. E tévedések helyreigazítása azonban csak kivételes esetekben érdekelheti a magyar olvasót.

[108] huszonkettedik esztendejének - a törvényes trónutódlás elve nem vehetett tudomást oly jelentéktelen eseményekről, mint a nagy forradalom, a Köztársaság kikiáltása és Napóleon uralkodása. XVIII. Lajos nem 1814-et, hanem 1795-öt - XVII. Lajos halálát - tekintette uralkodása kezdetének.

[109] Bruguiére de Sorsum (1773-1823) - Shakespeare-fordító.

[110] Angoulęme hercege (1775-1844) - a későbbi X. Károly fia. Angol csapatok élén vonult be Bordeaux-ba. 1823-ban a spanyolországi hadjárat parancsnoka.

[111] Félicien Pellegrini (1774-1832) - a párizsi olasz Opera énekese.

[112] Émilie Bigottini (?-1858) - a párizsi francia Opera táncosnője.

[113] Charles Potier (1775-1838) és Jacques-Charles Odry (1781-1853) a párizsi Variétés színház színészei.

[114] Saqui (1786-1866) és Forioso (szül. 1786) - a Császárság korának híres kötéltáncosai.

[115] Madame Charles-François-Louis Delalot (1772-1842) - ellenforradalmár, a Restauráció alatt a Journal des Débats szerkesztője.

[116] Pleignier, Carbonneau és Tolleron - az „Egyesült Hazafiak” nevű titkos társaság vezetőinek felségsértési perét nem 1817-ben, hanem 1816-ban tárgyalta a bíróság. Azzal vádolták őket, hogy összeesküvést szőttek a királyi család ellen, s a Tuileriák felrobbantására készültek. Az apagyilkosok büntetését, a kézlevágást és lefejezést mérték rájuk.

[117] Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord (1754-1838) a híres francia diplomata, aki minden rendszert kiszolgált.

[118] Joseph-Dominique Louis (1755-1837) - pap, bankár, többszörös pénzügyminiszter, a polgárság érdekeinek jellegzetes képviselője a Császárság, a Restauráció és a polgárkirályság idején. Nemcsak Napóleon, de X. Károly megbuktatásában is részt vett.

[119] A Federáció ünnepe a Bastille bevételének első évfordulóján rendezett ünnepély, melyen a király esküt tett az alkotmányra.

[120] A májusi ünnepség-en, 1815. június 1-én kihirdették az új császári alkotmány felett tartott népszavazás eredményét. - 1 300 000 igen, 4 206 nem - majd Napóleon esküvel erősítette meg a szabadelvűeknek tett engedményeket.

[121] A Voltaire-Touquet nem lehetett népszerű 1817-ben, mert Touquet ezredes, volt császári gárdatiszt csak 1821-ben adta ki Voltaire válogatott műveit.

[122] Az Alkotmány-tubákszelencét, Touquet üzleti vállalkozásának termékét is csak 1820-ban kezdték árusítani. Az elnevezés onnan ered, hogy a tubákszelence reklámcéduláin XVIII. Lajos alkotmányának szövege díszelgett, alighanem gúnyból, mert Touquet a Restauráció ellensége volt.

[123] Charles Dautun 1814-ben gyilkolta meg testvérét.

[124] A Meduza fregatt kapitánya, Duroy de Chaumareix az elsők közt hagyta el a süllyedő hajót.

[125] Théodore Géricault (1791-1824), a kiváló romantikus festő 1819-ben állította ki híres vásznát, „A Meduza tutajá”-t.

[126] Octave de Séves (és nem Selves), francia katonatiszt (1787-1860) a Császárság bukása után mohamedán hitre tért, és az egyiptomi hadsereg instruktora lett.

[127] Palais des Thermes - Julianus Apostata római császár palotájának maradványai Párizs közepén, a Cluny-palota területén. Az utóbbi a XIV. században épült; ma múzeum.

[128] Charles Messier (1730-1817) - több üstökös és csillagköd felfedezője.

[129] Duras hercegné - leánykori nevén Claire de Kersaint (1777-1828), Chateaubriand híve; Ourika című regényét 1823-ban adta ki.

[130] Az N betű - Napóleon monogramja, a császári korszakban emelt vagy átalakított épületeket díszítette.

[131] Mathurin Bruneau (szül. 1784) - híres kalandor, egy foltozóvarga fia. A Restauráció első éveiben mint trónkövetelő lépett fel. Kiaknázva a XVII. Lajos sorsáról elterjedt meséket, azt állította, hogy ő a Simon varga gondjaira bízott trónörökös. A Vendée elvakult royalistái közül sokan támogatták.

[132] Nicolas de Bellart (1761-1826) - Párizs főügyésze a Restauráció alatt.

[133] Jacques-Nicolas de Broë (1790-1840) - ügyész, 1821-ben vádat emelt Paul-Louis Courier (1772-1825), a korszak legkiválóbb szabadelvű publicistája ellen.

[134] René de Chateaubriand (1768-1848) - a katolikus romanticizmus vezető írója, a Restauráció alatt külügyminiszter.

[135] Louis-Antoine-François Marchangy (1782-1826) - főügyész, szenvedélyes királypárti és jelentéktelen író, Chateaubriand utánzója.

[136] Charles Victor Prévot d’Arlincourt (1789-1856) - rendkívül termékeny, de ma már elfelejtett költő és regényíró.

[137] Marié Cottin (1770-1807) érzelmes regényei nagy sikert arattak 1800 körül. A Claire d’Albe 1799-ben jelent meg. A Malek-Adel nem regénycím, hanem a Mathilde című regény egyik hőse.

[138] Angoulęme város száz kilométerre fekszik a tengertől.

[139] Ferdinánd Paër (1771-1839) - olasz származású zeneszerző, Napóleon, XVIII. Lajos és Lajos Fülöp udvari zenekarainak vezetője.

[140] Edmond Géraud (1775-1831) - újságíró, több érdekes emlékirat szerzője a forradalmi időszakról és a Restauráció koráról. A „Saint-Avelle-i remete” című dal arról szól, hogy „a kereszt és a rózsafüzér nem gyógyítja a szerelmet”.

[141] A Sárga törpe című ellenzéki szatirikus újságot 1815-ben tiltották be. A Tükör első száma csak 1821-ben jelent meg.

[142] A Lemblin-kávéház-ban a bonapartista katonatisztek gyülekeztek. A szomszédos Valois Kávéház a külföldről hazatért öreg királypárti emigránsok találkozóhelye volt.

[143] Berry hercegét (szül. 1778-ban), X. Károly másodszülött fiát 1820-ban gyilkolta meg Louis-Pierre Louvel nyergesmunkás. Letartóztatása után azt vallotta, hogy 1814 óta készült „a Bourbonok kiirtására”.

[144] A „szicíliai hercegkisasszony” Berry hercegné (1798-1870), I. Ferenc nápolyi király leányának élete valóságos kalandregény. A Bourbonok bukása után az ellenforradalmi szervezkedés élére állt, partra szállt Dél-Franciaországban, majd megpróbálta fellázítani a Vendée-t Lajos Fülöp ellen, de vállalkozása megbukott. Politikai pályafutásának hatalmas botrány vetett véget: börtönében törvénytelen gyermeket hozott a világra.

[145] Germaine de Staël (1766-1817) - Necker miniszter leánya, kiváló francia írónő, a romantika egyik úttörője. Szabadelvű eszméi miatt Napóleon elüldözte Franciaországból.

[146] Mars kisasszony - eredeti nevén Anne-Françoise Hippolyte Boutet (1779-1847), a múlt század első évtizedeinek egyik nagy színésznője. Kifütyülték, mert Napóleon kedvence volt.

[147] Hugo téved, mikor azt állítja, hogy a sajtószabadság nagy volt. Éppen 1817 elején hoztak egy törvényt, amely előzetes cenzúrának vetette alá a sajtót.

[148] A Constitutionnel a konzervatív szabadelvűek lapja volt. Megalkudott a XVIII. Lajos-féle alkotmánnyal.

[149] A Minerva, a Minerve Française, 1818-ban alapított, élesebben ellenzéki szabadelvű hetilap. 1820-ban betiltották.

[150] Louis David (1748-1825) - a klasszicizmus legjelentősebb képviselője a francia festészetben; konventtag és a művészetek irányítója a nagy forradalom alatt, majd Napóleon udvari festője.

[151] Antoine-Vincent Arnault (1766-1834) - költő és drámaíró Napóleon környezetéhez tartozott; a Bourbonok száműzték, és kizárták az Akadémiából.

[152] Lazare Carnot (1753-1823) - matematikus és államférfi, a Konvent elnöke, a Népjóléti Bizottság katonai ügyeinek vezetője, a „győzelem megszervezője”. A Restauráció száműzte mint „királygyilkost”.

[153] Nicolas-Jean-de-Dieu Soult marsall (1769-1851) - Dalmácia hercege, Napóleon egyik legtehetségesebb alvezére. 1814-ben cserbenhagyta a császárt, és hadügyminiszter lett XVIII. Lajos kormányában. A Száz Nap alatt ismét Napóleonhoz csatlakozott. A második Restauráció száműzetésbe küldte. Lajos Fülöp idején hadügyminiszter.

[154] IV. Henrik szobrát a forradalom döntötte le.

[155] Redivivus - újjászülető, föltámadó.

[156] Piet úr és René Bacot báró - szélsőjobboldali képviselők.

[157] A „vízparti összeesküvés”-ben „ultra”, azaz túlzó királypárti katonatisztek, Simon Canuel tábornok (1767-1841), Chappedelaine stb. vettek részt. Az volt a tervük, hogy elrabolják XVIII. Lajost, és arra kényszerítik, hogy lemondjon öccse, a későbbi X. Károly javára. Vízparti összeesküvésnek nevezik, mert az összeesküvők rendszerint a Szajna partján találkoztak.

[158] „Fekete gombostű” - a császári hadsereg tisztjeiből alakult titkos társaság.

[159] Delaverdier és Trogoff köztársasági és bonapartista érzelmű tisztek részvételével katonai felkelést készített elő a királyság megdöntésére.

[160] Élie Decazes herceg (1780-1860) - XVIII. Lajos miniszterelnöke és belügyminisztere.

[161] Pierre Lafon (1773-1846) és François-Joseph Talma (1763-1826) - kiváló drámai színészek; az utóbbi Napóleon kedvenc színésze.

[162] Charles-Marie de Féletz (1767-1850) és François-Benoit Hoffman (1760-1828) - kritikusok, a romantikus irányzat ellenfelei.

[163] Charles Nodier (1780-1844) - költő és regényíró; különösen novellái és meséi maradandó értékűek. A romantikusok szálláscsinálója és barátja. A Thérése Aubert 1819-ben jelent meg.

[164] A római király Napóleon fia, a későbbi reichstadti herceg.

[165] Az orléans-i herceg a későbbi Lajos Fülöp király.

[166] Trinquelague és Clausel de Coussergues szélsőjobboldali képviselők; Clausel de Montals, az előbbi testvére, pap; Salaberry reakciós képviselő és újságíró. (A homályos politikai célzásokat ma már A nyomorultak francia magyarázói sem tudják megfejteni.)

[167] Louis-Benoit Picard (1769-1828) - színész, középszerű, de igen termékeny színdarab- és regényíró.

[168] Cugnet de Montarlot - katonatiszt, az „Alvó oroszlán” nevű titkos társaság pörbe fogott tagja.

[169] Charles-Nicolas Fabvrier ezredes (1782-1855) - a fentebb említett Delaverdier-Trogoff-féle összeesküvés egyik vezetője. Később részt vett a görög szabadságharcban.

[170] Nicolas Bavoux (1774-1848) - tanár, a jogi fakultáson tartott előadásaiban keményen támadta a Restaurációt, zavargásokat idézett elő a Sorbonne-on. Elmozdították, és bíróság elé állították. Az eset 1819-ben történt.

[171] Charles Loyson (1791-1823) - fiatalon elhunyt tehetséges költő.

[172] A „Még ha repül is...” Antoine Lemierre (1723-1793) költő verssorának elferdítése.

[173] Napóleon bukása után Fesch bíboros kénytelen volt elhagyni Franciaország területét. Egyházmegyéjét 1837-ig Pins adminisztrálta.

[174] A dappes-i völgyet Napóleon Franciaországhoz csatolta, de a bécsi kongresszus 1815-ben Svájcnak ítélte oda. A döntést hosszú vita követte, amely csak 1863-ban ért véget.

[175] Henri Saint-Simon (1760-1825) az utópista szocializmus egyik vezéralakja nem volt ismeretlen 1817-ben. Több alapvető műve 1817 előtt jelent meg, eszméi már a Restauráció első éveiben széles körben elterjedtek.

[176] A két Fourier: Jean-Baptiste-Joseph Fourier báró (1768-1830), matematikus, fizikus és Charles Fourier (1772-1837), az utópista szocialista gondolkodó. Hugo jóslata bevált.

[177] Charles-Hubert Millevoye (1782-1816) francia költő 1815-ben tett említést „Lord Baron” költészetéről; az „egy bizonyos” tiszteletlen fordulata azonban Hugo hozzátoldása.

[178] Pierre-Jean David d’Angers (1788-1856) - kiváló francia szobrász. Leghíresebb műve a század első felének nagyjairól mintázott ötszáz érme.

[179] Joseh Caron - emigráns abbé (1760-1825), 1817-ben a „nemes árvák intézetének” igazgatója.

[180] Félicité-Robert Lamennais (1782-1854) - teológus és bölcsész, a szabadelvű katolicizmus egyik kezdeményezője. Miután a pápa elítélte a mozgalmat, Lamennais szakított az egyházzal, és az utópikus szocializmus álláspontjához került közel.

[181] Vincent-Marie de Vaublanc gróf (1756-1845) belügyminiszter, 1816-ban kilenc új akadémikust neveztetett ki a királlyal a politikai okokból eltávolítottak helyére.

[182] Guy Delaveau ügyvéd, a jezsuiták és a Kongregáció embere 1821-ben lett Párizs rendőrfőnöke.

[183] Guillaume Dupuytren (1777-1835) - nagy francia sebészprofesszor.

[184] Joseph-Claude-Barthelémy Récamier (1774-1852) orvos, egyetemi tanár, a vitalista iskola híve, buzgó katolikus és legitimista.

[185] Georges Cuvier (1769-1832) - francia természettudós, az összehasonlító anatómia és az őslénytan megalkotója. Hugó Cuvier vallásos protestáns nevelésére céloz.

[186] Nicolas-Louis François de Neufchâteau (1750-1828) - költő, agronómus, államférfi.

[187] Antoine-Augustin Parmentier (1737-1813) - mezőgazdász, a franciaországi burgonyatermelés terén szerzett komoly érdemeket.

[188] Henri Grégoire abbé (1750-1831) igen jelentős szerepet játszott a francia forradalomban. Mint a Konvent tagja megszavazta a király vád alá helyezését. Nevéhez fűződik a rabszolgaság eltörléséről szóló törvény. Hugo királypárti hevületében verset írt, melyben maga is aljasnak bélyegezte a kiváló államférfit és emberbarátot.

[189] Pierre-Paul Royer-Collard (1763-1845) - spiritualista bölcselő, a képviselőház elnöke a Restauráció alatt.

[190] Gebhard Leberecht von Blücher (1742-1819) - a porosz csapatok parancsnoka a waterlooi csatában.

[191] Artois gróf - a későbbi X. Károly.

[192] Ligny és Quatre-Bras - ütközetek a waterlooi csata előestéjén, 1815. június 16-án.

[193] Please, adjust... - ‘Távozás előtt hozza rendbe a ruháját” (angol).

[194] Arábia tömjénfüstje... - az akkori aranyifjúság körében elterjedt „Oszkár” című dal refrénje.

[195] Osszián - skót hős és bárd, állítólag a III. században élt. A róla szóló népénekeket James Macphaerson (1736-1796) skót költő adta ki igen önkényes feldolgozásban. A mű Európa-szerte nagy hatással volt a költészet fejlődésére. Divatot teremtett. Az Oszkár név is Macphaerson műve nyomán terjedt el: Oszkár Osszián fia.

[196] Kaledon - skót. Kaledónia Skótország ősi neve.

[197] Favourite - azaz „kedvenc”, angolosan.

[198] A Sainte-Geneviéve hegyen - azaz a Diáknegyedben, amely ezen a dombon terül el.

[199] Vaudeville - könnyű fajsúlyú vígjátékok 1792-ben alapított színháza.

[200] Szent Januárius - Nápoly védőszentje, fejét és megalvadt vérét a város székesegyházában őrzik. A nápolyi babona szerint rossz előjel, ha szeptember 19-én, Januárius csodatételének ünnepén a szent vére nem válik cseppfolyóssá.

[201] Castaing - annak a gépnek a feltalálója, amely a pénzérmék oldalát recézi. Hugo alkalmasint arra céloz, hogy a vendéglőben hamis pénzzel is lehetett fizetni.

[202] Jean-Pierre-Jacques-Auguste de Labouisse-Rochefort (1778-1852) - elfelejtett író és költő, a XVIII. század hagyományainak folytatója. Felesége, Eleonóra tiszteletére Eleonorarici című művében megírta a híres Eleonórák történetét.

[203] Az almanachok (keepsakes) divatja Angliából került a kontinensre, az első francia almanach azonban csak 1823-ban jelent meg.

[204] Byronizmus - Lord Byron borongó-lázadó magatartásának utánzása.

[205] Claude-Étienne Delvincourt (1762-1831) - a Sorbonne jogi fakultásának dékánja.

[206] Jean-Baptiste Blondeau (1784-1854) - a régi jogfelfogás ellensége.

[207] Galatea - tengeri nimfa a görög hitregében. Polyphemos, a félszemű kiklopsz féltékenysége elől menekül.

[208] Erigone - leány Dionysos isten hitregéjében. Apja, Ikarios király, tanította meg Attika lakóit a bor élvezetére.

[209] A canebiére-i nyelvjárás - azaz a marseille-i tájszólás. A Canebiére Marseille főutcája.

[210] Nicolas Coustou (1658-1733) - kiváló szobrász, a három Coustou közül a leghíresebb.

[211] Eufónia - szép hangzás.

[212] Psyché - szépséges fiatal leány a görög hitregében. Ámor szerelmese.

[213] Rőtszakállú Frigyes - német-római császár (1123-1190), - Ikonium kis-ázsiai város, a mai Konya közelében ütközött meg Szaladin szultánnal.

[214] Cythére - a szerelem szigete.

[215] Antoine Watteau (1684-1721) - a „szerelmes mulatozások” nagy festője. Egyik leghíresebb festménye az Indulás Cytherébe.

[216] Nicolas Lancret (1690-1743) - Watteau iskolájának híve; messze elmaradt mesterétől.

[217] Honoré d’Urfé (1568-1625) - az első francia regényíró. Astrée című regényében szerepeltet druidákat, őskelta papokat.

[218] Priapos - a termékenység és a nemzés istene, Venus és Bacchus fia.

[219] Turcaret - Lesage hasonló című vígjátékának hőse, az újgazdag típusa.

[220] François-Joachim de Bernis abbé (1715-1794) fiatal korában gáláns költő, később érsek, bíboros, a jezsuiták ellensége.

[221] Jean-Baptiste Greuze (1725-1805) - festő, Diderot esztétikai útmutatásait igyekezett megvalósítani; főként kecses zsánerképe és portréi maradandó értékűek.

[222] Toulouse és a spanyolországi Tolosa város nevének nyelvi eredete azonos. Az ókorban Toulouse-t is Tolosának hívták.

[223] Gallega - spanyol-galíciai.

[224] Soy de Badajoz... - „Badajozi vagyok; hív a szerelem. Lelkem a szemembe tódul, mert a lábad mutatod.”

[225] A Beaujon-domb tetején - Nicolas Beaujon (1718-1799) bankár kertjében működött az akkori idők Angol Parkja.

[226] Asztal alatt a lábak... - Moliére Szeleburdi című bohózatában mondja. Hugo nyilván emlékezetből idéz, mert némileg elferdíti a verset.

[227] Marly márványlovai - Guillaume Coustou (1677-1746) gyönyörű szoborpárja a Champs-Élysées bejáratánál. Eredetileg a királyi kastély istállóinak itatóját díszítette Marly-le-Royban.

[228] Hadd térjen vissza Gentből - mikor 1815-ben Napóleon visszatért Elba szigetéről, XVIII. Lajos „Lille grófja” álnéven a belgiumi Gentbe szökött.

[229] Korinthus - a régi Görögország egyik hatalmas városállama, Athén vetélytársa.

[230] Pireus - Athén kikötője.

[231] Augusztus tizedikét - 1792. augusztus 10-én a párizsi nép megrohanta a Tuileriákat, és megdöntötte a királyságot.

[232] A Grenéta utca 1839. május 12-én, Armand Barbés és Auguste Blanqui felkelési kísérlete alatt véres harcok színhelye volt.

[233] Caudiumi iga - a Caudium város közelében levő hegyszorosban a samnisok iga alá hajtották a római sereget (i. e. 321-ben).

[234] Csak semmi túlbuzgalom! - Talleyrand híres mondása.

[235] Alexandre-Balthasard-Laurent Grimod de la Reyniére (1758-1838) - francia életművész és ínyenc az ínyencek almanachja, avagy a táplálkozási kalendárium kiadója 1803 és 1812 között.

[236] Mind csináltak szójátékot - Jézus szójátéka: „Tu es Petrus, et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam... - Te Péter vagy, és ezen a kősziklán építem fel az én anyaszentegyházamat.” (Máté XVI. 18.) A latin nyelvekben a „Péter” és „kőszikla” szó azonos. - Mózes szójátéka: mikor Isten közölte a százéves Ábrahámmal, hogy fia születik a kilencvenéves Sárától, „arcára borula Ábrahám és nevete”, mire Isten utasította Ábrahámot, hogy „nevezzed annak nevét Izsáknak” (Mózes I. k. XVII. 17., 19). „Izhák” ugyanis héberül: „aki nevet”. - Aischylos szójátéka: a Heten Théba ellen című darabjában Polyneikest egy helyen „igazi Polyneikes”-nek, azaz nagy veszekedőnek nevezteti; a Polyneikes név ugyanis két görög szó összetétele: sok és veszekedés. - Kleopátra szójátéka Plutarchos Párhuzamos életrajzaiban olvasható: mikor Octavianus elfoglalta Toryne epiroszi várost, Antonius nyugtalankodni kezdett. Kleopátra így gúnyolta: „Hát oly nagy baj az, ha Octavianus Torynében ül?” Toryne - mint Hugo is megjegyzi - merőkanalat jelent.

[237] Az actiumi (tengeri) csata, melyben i. e. 31. szeptember 2-án Octavianus legyőzte Antoniust és Kleopátrát, eldöntötte a római birodalom sorsát.

[238] Amphiarius - bátorságáról és bölcsességéről híres argosi jós, az egyik argonauta. Aischylos az ő szájába adja a Polyneikes-szójátékot.

[239] Est modus in rebus - „Mindenben tarts mértéket.” (Idézet Horatius Szatíráiból.)

[240] Sulla (i. e. 136-78) - római diktátor a hatalomról mondott le, Origenes (i. sz. 185-254) egyháztanító a férfiasságról: megcsonkította magát.

[241] Quirites, gentlemen, caballeros - Polgártársak, urak! - latinul, angolul és spanyolul.

[242] Saturnus-oldat - ólomacetát-oldat, az ún. „fehér víz”; oxycrat - ecetes víz.

[243] Nunc te, Bacche, canam! - „Most pedig, ó, Bacchus, téged énekellek.” (Vergilius: Georgikon, II.2.)

[244] Euphorion vagy Euphronios (i. e. 510-470) görög vázafestő, vörös figurákat festett fekete alapra.

[245] casus belli - ok a háborúra.

[246] Hódító Vilmos (1027-1087) - Normandia hercege, 1066-ban legyőzte az utolsó angolszász királyt, és meghódította Angliát.

[247] Révay József fordítása.

[248] Digesták - az ókori jogi irodalomból összeállított szemelvények gyűjteménye; Justinianus (uralk. 527-565) kelet-római császár rendeletére készült. A francia szójáték - „indigestion (gyomorrontás) et digeste” - lefordíthatatlan.

[249] François Elleviou (1769-1842) - híres operaénekes a forradalom és a Császárság idején. A „méghozzá ingyen” célzás Elleviou túlzott felléptidíj-igényeire.

[250] Az Odéon-színház árkádjai alatt, a párizsi Diáknegyed közepén, könyveket árulnak; az ifjúság kedvelt találkozóhelye.

[251] Édon - az ifjú Hugo és íróbarátai e vendéglő törzsvendégei voltak.

[252] Antoine Désaugiers (1772-1827) - könnyű fajsúlyú zenés vígjátékok szerzője a Vaudeville színház igazgatója; kövér hedonista.

[253] Ber... quin... - Ber... Choux... - két jelentéktelen francia író nevéből gyártott szójáték. Arnaud Berquin (1747-1791) ifjúsági író; a nevéből keletkezett „berquinade” kifejezés lapos, érzelgős írásművet jelent. Joseph Berchoux: (1762-1838) nevében a „choux” (káposzta) sokféleképp érthető: „értéktelen”, „tökfej”, „aki kudarcot vallott”. Alkalmasint célzás arra is, hogy Berchoux szakácsművészettel is foglalkozott.

[254] Hetéra (hetaira) - görög kéjnő.

[255] Apuleius - latin író (i. sz. II. század) Aranyszamár című regényének első lapjain említi Munophis és Thygelion vendégfogadóit.

[256] Nil sub sole novum - „És semmi nincs új dolog a nap alatt.” (A prédikátor, I. 9.)

[257] Amor omnibus idem - értelem szerint: a szerelem mindenkinek egyforma zsarnoka. (Vergilius: Georgikon, III.)

[258] Carabin és Carabine - a medikus és a babája.

[259] Aspasia (i. e. V. század) - művelt görög hetéra, a korabeli filozófusok és művészek barátja. Perikies feleségül vette.

[260] Samos - görög sziget, i. e. 440-ben fellázadt Athén ellen.

[261] Manon Lescaut - Prévost abbé regényének (1731) hősnője, csalásra, kacérságra termett kurtizán, akit felemel a szenvedély.

[262] Prometheus - a tűz istene, az emberi civilizáció atyja a görög hitregében.

[263] Olyan világban élt... - François de Malherbe (1555-1628) költő „Périer úr vigasztalása” című versének paródiája. (Révay József fordítása.)

[264] Laffitte és Caillard - a toulouse-i postakocsi-járat lebonyolító cég neve.

[265] Polyphemos - egyszemű kiklopsz, barlangjában fogva tartotta Odysseust és társait.

[266] Coliban - vad, idétlen lény Shakespeare Vihar-jában, félig ember, félig róka.

[267] Mennem kell, így szólt a lovag... - az „Imogine és Alonzo” című érzelmes és hátborzongató dal kezdő sorai. A lovag elpusztul a Szentföldön, de szelleme visszatér Imogine kastélyába, és sírba taszítja hűtlen kedvesét.

[268] Madeleine de Scudéry kisasszony (1607-1701) - végtelen hosszú regényei a finomkodó udvari szellem és elméskedés termékei, Clélia című regénye a római korban játszódik. Horatius Cocles, Mucius Scaevola, Brutus szerelmeskednek, és gáláns játékokkal szórakoztatják egymást.

[269] Lafayette asszony (1634-1693) - francia írónő. Cléves hercegné című regénye a lélektani elemzőregény őse.

[270] Barthélemy-Hadot asszony (1763-1821) és Charlotte de Bournon-Malarme grófnő (1753-1830) - tehetségtelen, de végtelen termékeny írónők. Bournon-Malarme asszony állítólag száztizenhét regényt írt.

[271] Pamela - Sámuel Richardson (1689-1761) jelentős angol író hasonló című regényének erényes hősnője.

[272] Megaira - az egyik Fúria, az irigység s a gyűlölet megtestesítője a görög hitregében.

[273] François Guillaume Ducray-Duminil (1761-1819) - ponyvaregények és melodrámák szerzője.

[274] Laffitte-bankház - a múlt század első évtizedeinek egyik jelentős francia bankja. Alapítója, Jacques Laffitte (1767-1844), Napóleon bizalmasa és Lajos Fülöp miniszterelnöke, a politikában nagy szerepet játszott.

[275] Joseph Fouché (1759-1820) - hírhedt rendőrminiszter, aki minden rendszert elárult: a forradalom előtt szerzetes volt.

[276] holmi Styx folyót - a Styx az alvilág határa a görög hitregében; aki átlépte, többé nem térhetett vissza.

[277] François-Eugéne Vidocq (1775-1858) hírhedt kalandor, fiatal korában zsivány, 1809-től 1827-ig a párizsi bűnügyi rendőrség feje.

[278] A római történelemben két Brutus szerepel: mindkettő a szigorú köztársasági erény megtestesítője. Lucius Junius B. (i. e. 500 körül) a köztársaság megalapítója; saját fiait is kivégeztette, mikor ezek a királyság helyreállítására szövetkeztek. Marcus Junius B. (i. e. 86-12) Julius Caesar fogadott fia és egyik gyilkosa.

[279] Kozmogónia - a világegyetem keletkezésének elmélete.

[280] Joseph de Villéle gróf (1773-1854) - az „ultrák”, a legszélsőségesebb reakció vezére, 1821-től 1828-ig miniszterelnök. Kártalanította az emigránsokat, törvényt hozott, a „szentségtörés” megtorlására, üldözte a sajtót stb. Ez a politika idézte elő az 1830-as forradalmat.

[281] a bernardinusoktól átállt a jakobinusokhoz - azaz cisztercita szerzetes volt, majd felcsapott forradalmárnak. A jakobinusok neve onnan származik, hogy a jakobinus (dominikánus) szerzetesrend egykori kolostorának épületében üléseztek.

[282] Christus nos liberavit - „Krisztus megszabadított bennünket” (latin).

[283] csodálják a tragédiát - a regényben nem egy helyen történik célzás a kor irodalmi harcaira. Ez is oldalvágás Hugo és a második romantikus nemzedék színpadi törekvéseinek ellenfelei felé; íme, kik csodálják a XVIII. század hagyományainak értelmében vett klasszikus tragédiát!

[284] Pont-ŕ-Mousson - itt a magyar Mucsa. Egyébként Lotaringia egyik legszebb városa, egykor egyeteme is volt, ma jelentős nehézipari központ.

[285] Simon Bolivar (1782-1830) - a dél-amerikai államok szabadságharcának vezére a spanyol uralom ellen.

[286] Pablo Morillo gróf (1777-1838) - VII. Ferdinánd tábornoka, a dél-amerikai spanyol csapatok parancsnoka.

[287] Belekötött egy nőszemélybe - Fantine és Bamatabois esetének fő mozzanatait, a leány hátába zúdított hólabdát, a verekedést, a letartóztatást Hugo megtörtént esetből merítette, amelynek maga is szemtanúja és szereplője volt 1841. január 9-én. Élményét Choses vues című kötetében meséli el. A leányt, akire hat hónapi börtönbüntetés várt, az író szabadította ki a rendőrség kezéből.

[288] az okos szüzek és a balga szüzek - Máté evangélista (XXV. 1-13.) példázata az utolsó ítéletről. Az öt okos szűz megkapja vőlegényét, mert gondoskodott arról, hogy olaj legyen a lámpájában, az öt balga szűz azonban elmulasztotta ezt az elővigyázatosságot.

[289] A Vesta-szüzek az örök tüzet gondozták Vesta római istennő szentélyében. Ha valamelyikük megszegte szüzességi fogadalmát, elevenen földbe temették.

[290] René Laënnec (1781-1826) - francia orvos, a sztetoszkóp feltalálója.

[291] Auvergne - hegyes tartomány Közép-Franciaországban. Lakosai, akiket a francia közfelfogás elmaradottaknak és korlátoltaknak tart, jellegzetes pösze tájszólást beszélnek.

[292] kapucinus barát - a kapucinusokat, a ferences rend egyik elágazásának tagjait a francia népfelfogás évszázadokon át ostoba, faragatlan lényeknek tartotta, olyannyira, hogy maga a kapucinus szó és származékai sértő, becsmérlő értelmet nyertek a francia nyelvben.

[293] Az Orsolyák ápoló és tanító rendjét Mérici Szent Angéla alapította 1535-ben.

[294] A karmeliták szigorú kolduló rendje a XII. században keletkezett a szíriai Carmel-hegyen.

[295] Sicard abbé - eredeti nevén Roch-Ambroise Cucurron (1742-1822), kiváló pedagógus, a süketnémák párizsi intézetének igazgatója.

[296] Segesta - a mai Alcamo - és Syracusa - híres görög városok az ókori Szicíliában.

[297] John Milton (1608-1674) - angol költő, az Elveszett Paradicsom írója.

[298] Alighieri - vagyis Dante; természetesen a Pokol kapujáról van szó.

[299] egy másik elítéltnek - Krisztusnak.

[300] Boulonnais - Boulogne-sur-Mer észak-francia kikötőváros vidéke és egy híres lófajta neve.

[301] Jean-Nicolas Pache (1746-1823) - 1793-ban Párizs polgármestere és hadügyminisztere; a „Szabadság, egyenlőség, testvériség, vagy a halál!” jelszó szerzője.

[302] elítéltetése idején - mint tudjuk, Jean Valjeant a Direktórium idején ítélték el. Ezért hiányzott a feszület a törvényszékeken.

[303] Melpomene - a tragédia múzsája.

[304] Bénigne Bossuet Anne de Gonzague (1616-1684) rajnai választófejedelemné gyászbeszédében „tért ki egy tyúkra”: Máté evangélista nyomán (XXIII. 37.) a kiscsirkéit szárnya alá gyűjtő tyúk gyengédségéhez hasonlította Krisztus gyengédségét.

[305] a romantikus iskola - szűkebb értelemben a „Cénacle”, Victor Hugo és barátainak köre.

[306] Az Oriflamme (1824-25) és a Quotidienne (1792-1847) - túlzó királypárti lapok, irodalmi téren a romantikus irányzat ellenségei.

[307] Theramenes - Hippolytos nevelője Racine Phaedrá-jában. A tragédia ötödik felvonásában elbeszéli Theseusnak Hippolytos halálát, s leírja az undorító szörnyeteget, amely a királyfi pusztulását okozta.

[308] T. F. P. betűket - valószínűleg a Travaux Forcés ŕ Perpétuité (életfogytiglani fegyház) francia kifejezés rövidítése.

[309] Buonaparte - Napóleon családi nevének eredeti, olaszos formában való kiejtése, amivel a császár idegen és nemtelen eredetét kívánták hangsúlyozni, a Restauráció alatt a politikai megbízhatóság követelményének számított.

[310] Le Drapeau Blanc (1819- 1827) - „a fehér zászló”, mint a neve is jelzi, ellenforradalmi újság volt. A túlzó királypárti lapok közt is kitűnt vad hangjával.

[311] A múlt évben - A nyomorultak első kiadása 1862-ben jelent meg. Az előző év tavaszán és nyarán Hugo több ízben meglátogatta a waterlooi csatateret, hogy a helyszínen tanulmányozza a végzetes ütközet körülményeit. „Két hónapot töltöttem Waterlooban... A nyomorultak-at a waterlooi csatatéren, Waterloo havában fejeztem be” - jegyzi fel naplójában 1861. június 30-án.

[312] Hugomons - azaz Hugo hegye.

[313] Jérôme (1784-1860) - Vesztfália királya, Napóleon legfiatalabb öccse, mint államférfi, mint hadvezér, egyaránt tehetségtelen.

[314] François-Étienne Kellermann (1770-1835) - tábornok, a valmyi csata győztesének fia.

[315] háromágú szigony - Neptunus, a tengerek istenének jelvénye, Anglia hatalmának jelképe.

[316] Conde de Rio Maior... - spanyol nevek. Rio Maior gróf, Almagro márki és márkiné.

[317] André Lenôtre (1613-1700) - a mértani vonalú francia díszkertek (Versailles, Tuileriák stb.) tervezője.

[318] a nantes-i ediktum (1598) - IV. Henrik rendelete, a hugenották vallásszabadságát biztosította. XIV. Lajos idején, 1685-ben történt visszavonása a protestánsok egy részét kivándorlásra kényszerítette.

[319] egy kis esőre - „Mikor Napóleon Belle-Alliance közelében leszállt a nyeregből és átlépett egy árkot - írja Hugo waterlooi feljegyzéseiben -, egy gránátos odakiáltotta: »Vigyázat, ezen a talajon, felség, az ember megcsúszik.« »Az ember nemcsak megcsúszik - el is esik.«”

[320] Az aboukiri csata (1799) - Napóleon győzelme a török csapatok felett.

[321] mesterien megírta - Hugo a következő szerzőkre és művekre utal: Napóleon: Adalékok Franciaország történetéhez 1815-ben. Walter Scott (a kiváló angol regényíró, 1771-1832): N. Buonaparte élete. Alphonse de Lamartine (a költő, 1790-1869): A Restauráció története. Jean-Baptiste-Adolphe Charras (francia katonatiszt és köztársasági politikus, 1810-1865): Az 1815-ös hadjárat története. Adolphe Thiers (a Harmadik Köztársaság későbbi első elnöke 1797-1877): A konzulátus és a császárság története. Edgár Quinet (liberális történetíró, 1803-1875): Az 1815-ös hadjárat története.

[322] Walter Scott, Lamartine, Vaulabelle, Charras, Thiers, Quinet. (A szerző jegyzete.)

[323] a csata utolsó szava - Cambronne híres visszavágása. (Lásd később.)

[324] Sir Thomas Picton (1758-1815) - angol tábornok, Indiában, Amerikában és Spanyolországban is harcolt.

[325] Joseph Reille (1775-1860) - marsall, 1814-ben XVIII. Lajoshoz csatlakozott, de a waterlooi csatában erélyesen szolgálta a császárt.

[326] Rowland Hill (1772-1842) - angol tábornok, részt vett Toulon ostromában és a spanyolországi hadjáratban.

[327] brienne-i iskola - katonai iskola, ahol az ifjú Bonaparte nevelkedett. Pályafutásának végén, 1814. január 29-én, Brienne közelében, Napóleon fényes győzelmet aratott Blücher felett.

[328] Vörös szalag - a becsületrend szalagja.

[329] a nap nem bújt ki - az „austerlitzi napfény” Napóleon hadiszerencséjének jelképe. Az austerlitzi csata napja borús decemberi reggelre virradt, de alighogy a csata megkezdődött, a felhők szétszakadoztak, és a napsütés Napóleonnak kedvezett.

[330] Salvatore Rosa (1615-1673) - nápolyi költő, zeneszerző és festő. Hatalmas csataképeit az emberek és lovak vad gomolygása jellemzi.

[331] Jean-Baptiste Vauquette del Gribeauval (1715-1789) - francia mérnök és katonatiszt, az erődítési munkák és a tüzérség kiváló szakértője.

[332] Quid obscurum, quid divinum - az ismeretlen, a bizonytalan, az isteni (latin).

[333] Antoine-François Van der Meulen (1634-1690) - flamand eredetű művész, megfestette XIV. Lajos csatáit.

[334] Jean Charles de Folard (1669-1752) - katonai szakíró.

[335] Polybios (i. e. 205-125) - görög történetíró.

[336] orániai herceg (1792-1849) - a későbbi II. Vilmos holland király.

[337] Fitzroy James-Henry Somerset-Raglan lord (1788-1855) - angol hadvezér és államférfi, a krími háborúban (1854) az angol hadsereg főparancsnoka.

[338] Talavera, Vittoria, Salamanca - spanyolországi városok, Wellington győztes csatáinak színhelye 1809-ben és 1813-ban.

[339] Boys - fiúk (angol).

[340] Ridet Caesar, Pompeius flebit - „Caesar nevet, Pompeius sírni fog” (latin). Pompeius (i. e. 106-48) - az egyik triumvir, a nagy római polgárháborúban vereséget szenvedett Pharsalosnál Caesartól.

[341] a Juan-öböl lelkes parasztjait - a francia parasztság a forradalom vívmányait, a földosztást stb. féltette a Bourbonoktól, ezért fogadta lelkesen az Elbáról visszatérő Napóleont.

[342] Pierre-Alexandre-Edouard Fleury de Chaboulon (1779-1835) - Napóleon magántitkára 1815-ben, a császár magánéletéről szóló emlékiratok szerzője.

[343] Gaspard Gourgaud (1783-1852) - tábornok, elkísérte Napóleont Szent Ilona szigetére; a császár neki mondta tollba emlékiratainak egy részét.

[344] Benjamin Constant de Rebecque (1767-1830) - svájci származású francia író, szabadelvű politikus. Noha 1804-ben Napóleon száműzte, 1815-ben támogatta a császárt. Legismertebb műve Adolphe című regénye.

[345] Scabra rubigine - rozsdától érdes (latin).

[346] Lacoste - ezt a megbízhatatlan vezetőt valójában Decosternak hívták. Maga is tollba mondta emlékeit.

[347] Íme a felirat:

DOM
ITT VESZTÉ ÉLETÉT
BALESET KÖVETKEZTÉBEN
TALIGA MIATT
BERNARD DEBRYE ÚR BRÜSSZELI KERESKEDŐ
1637 FEBRUÁRIUS (A nap olvashatatlan.)

[348] Grouchy késlekedése - Napóleon kijelentései nyomán sok francia történész Emmanuel Grouchy marsall (1766-1847) késlekedésének tulajdonítja a waterlooi csatavesztést. A császár futárt menesztett Grouchyhoz, és sürgette, hogy tartalékaival csatlakozzék a hadsereg zöméhez. Grouchy később azzal védekezett, hogy a ceruzával írt üzenet sorai elmosódtak, az engagée és gagnée (a csata megkezdődött, ill. a csatát megnyertem) szavak összetévesztésével azt olvasta ki belőle, hogy Napóleon már győzött. A futár sem világosíthatta fel, mert tökrészegen érkezett.

[349] Berezina - Napóleon hanyatlásának állomásai. Az átkelés a Berezinán, 1812 novemberében, az Oroszországból visszatérő Nagy Hadsereg pusztulásának betetőzése. - Lipcse - „a népek csatája”, 1813. október 16-19-én. - Fontainebleau - a császár első lemondása.

[350] Ramillies (1706) és Malplaquet (1709) - Malborough herceg angol hadvezér győzelmei a franciák felett.

[351] Marengo - olaszországi város, a fiatal Bonaparte egyik legszebb győzelme 1800. június 14-én. Melas osztrák hadvezér már-már győzött - Radetzkyt győzelmi hírrel menesztette Bécsbe -, amikor az utolsó pillanatban Bonaparte a franciák javára döntötte el a viadalt. A győzelem emlékére Napóleon későbbi hadjárataiban is marengói kardját viselte.

[352] Crécy (1346), Poitiers (1356), Azincurt (1415) - megsemmisítő angol győzelmek a százéves háborúban.

[353] Borodino - az 1812-es orosz hadjárat döntő csatája Moszkva előtt.

[354] Orfikus hősköltemények - Orpheus görög hitregebeli dalnoknak tulajdonított művek; valójában az i. e. VI. századból származnak.

[355] kentaur - görög mitológiai lény: derékig ember, derékon alul ló.

[356] Highlander - skót hegylakó, szoknyás skót katona.

[357] Ben Lothian - termékeny fennsík Skótországban.

[358] Argos - város Peloponnesosban, a görögök legősibb városuknak tartották.

[359] Henry Clinton (1771-1829) - angol tábornok.

[360] Badajoz - spanyol város, véres csaták színhelye 1811-ben és 1812-ben.

[361] Splendid! (hiteles mondás) (A szerző jegyzete.)

[362] Louis-Joseph de Bourbon-Concé herceg (1736-1818) - a forradalom alatt a Koblenzben szervezett francia ellenforradalmi hadsereg főparancsnoka. Az elbai visszatérés után Malines belga városba menekült.

[363] Friedrich-Wilhelm Bülow (1755-1816) - porosz tábornok.

[364] Karl Muffling - porosz tábornok, megírta az 1815-ös hadjárat történetét.

[365] Vilmos porosz herceg (1797-1888) - a későbbi I. Vilmos porosz király, német császár.

[366] Karl Ziethen gróf (1770-1848) - tábornok, későbbi tábornagy, a Franciaországot 1815-ben megszálló porosz hadsereg főparancsnoka.

[367] Francois Roguet (1770-1846) - francia tábornok. A császári gárda élén utolsónak hagyta el a waterlooi csatateret.

[368] francia golyók számára - Michel Ney marsall (1769-1815), Elchingen és Moszkva hercege, a „bátrak bátra”, kisiparos családból származott, és közkatonaként kezdte pályafutását. Az elbai visszatérés után XVIII. Lajos azzal bízta meg, hogy fogja el Napóleont, de Ney a császárhoz pártolt. Waterloo után, mivel a hadbíróság nem volt hajlandó ítélkezni felette; a bírósággá átalakult főrendiház ítélete alapján végezték ki.

[369] Hoc erat in fatis - Ez volt a végzet. (latin)

[370] Simon Bernard (1779-1839) - mérnökkari tábornok, Napóleon szárnysegédje, Lajos Fülöp alatt hadügyminiszter.

[371] Ulm (1805), Wagram (1809), Jena (1806), Friedland (1807) - Napóleon nagy győzelmei az osztrákok, poroszok és az oroszok felett.

[372] Pierre Cambronne (1770-1842) - tábornok, mint közkatona kezdte pályafutását. Híres visszavágásának - a valóságnak megfelelő formájában - Hugo szerzett polgárjogot az irodalomban. A XIX. század első felének szemérmes évtizedei a következő alakban ismerték Cambronne szavát: „A gárda meghal, de magát meg nem adja.” A tábornok már 1815-ben - angliai fogsága idején - cáfolta ezt a változatot. „Kevésbé ragyogó, de katonásan erélyes kifejezést használtam”, mondotta 1830-ban. A híres szó körül egész irodalom keletkezett.

[373] Leonidas - Spárta királya i. e. 490-től 480-ig, a thermopylai szoros hős védője a perzsák ellen.

[374] Francois Rabelais (1494-1553) - a francia reneszánsz szókimondó humanista írója.

[375] Claude Rouget de l’Isle (1760-1836) - mérnökkari tiszt, a Marseillaise szerzője.

[376] Jean-Baptiste Kléber (1753-1800) - népi származású tábornok, a forradalom egyik legtehetségesebb hadvezére.

[377] Quot libras in duce? - a Juvenalis-idézet teljes szövege: expende Hannibalem quot libras in duce summo invenies - tedd mérlegre Hannibált, vajon hány fontot nyom a legnagyobb hadvezér... vagyis milyen semmiség.

[378] „A harc lezárása, a csata befejezése, az elhibázott intézkedések jóvátétele, az eljövendő nagyobb sikerek biztosítása: minden elveszett a pillanatnyi páni rémület következtében.” (Napóleon: Szent Ilona-i emlékiratok. - A szerző jegyzete.)

[379] Henri, Jomini (1779-1869) svájci származású tábornok, Ney vezérkari főnöke. Kiváló katonai író, a forradalomnak és a Császárság hadjáratainak történésze.

[380] oroszlánt állítani - ezt az emlékművet az angolok emelték, 1904-ben a franciák is felállították a maguk emlékművét arra a helyre, ahol a császári gárda utolsó négyszögei harcoltak.

[381] Bertrand-François Baręme (1640-1703) - francia matematikus, gyakorlati formulák, számtani táblázatok készítője. Nevéből származik a „baréme” szó: átszámítási kulcs, díjszabás.

[382] Jean-Pierre de Beaulieu (1725-1819) - osztrák tábornok, a montenotte-i és lodi csaták (1796) vesztese.

[383] Alvinczy József (1735-1810) - magyar származású hadvezért Bonaparte az arcole-i (1796) és a rivoli (1797) csatákban győzte le.

[384] Dagobert Sigismund Wurmser (1724-1797) - Mantovában (1797) tette le a fegyvert Bonaparte előtt.

[385] Michel Melas (1729-1806) - osztrák tábornok, a marengói csata vesztese.

[386] Karl Mack (1752-1828) - osztrák tábornok, Ulmnál (1805) tette le a fegyvert.

[387] Henry Bathurst lord (1762-1834) - Pitt barátja és minisztere, szélsőséges konzervatív és franciagyűlölő.

[388] a vasherceg - „ironduke”, Wellington mellékneve.

[389] 1688 - a Stuart-ház elűzése és Orániai Vilmos trónra emelése; az ún. „dicsőséges forradalom”, az angol parlamentáris kormányzat kezdete.

[390] Az inkermanni csata - a krími háború nagy csatája 1854. november 5-én.

[391] Philippi - makedóniai város. I. e. 42-ben itt győzte le Antonius és Octavianus serege Brutus és Cassius hadait. Vergilius a Georgikon-ban (I. 489-490.) említi a gyászos mezőt.

[392] 1815. március 20. - Napóleon bevonulása Párizsba, Elba után.

[393] Postakocsist ültet Nápoly trónjára - Joachim Murat (1767-1815) marsall, Napóleon sógora, a későbbi nápolyi király nem volt postakocsis. Apja, a kocsmáros, fiát papnak szánta. Murat a forradalom kezdetén beállt katonának, és fokról fokra érte el a marsallbotot, majd a királyi címet.

[394] Őrmestert Svédország trónjára - Jean-Baptiste-Jules Bernadotte (1763-1844) a forradalom kitörésekor őrmesteri rangban szolgált a királyi hadseregben. 1793-ban már tábornok. A Köztársaság egyik legjobb hadvezérének, Bonaparte esélyes vetélytársának tekintették. 1809-ben összeveszett a császárral; 1810-ben a svéd rendek az ország trónörökösévé választották. 1812-ben Sándor cárral szövetkezett Napóleon ellen, a lipcsei csatában is a szövetségesek oldalán harcolt. 1818-ban lett Svédország királya XIV. Károly néven. Túlzás tehát, mikor Hugo azt állítja, hogy Bernadotte-ot Napóleon ültette a svéd trónra.

[395] Maximilien-Sébastien Foy tábornok (1775-1825) - a szabadelvű ellenzék egyik legbátrabb és legnépszerűbb szónoka a Restauráció idején. Temetésén a párizsi nép hatalmas tüntetést rendezett.

[396] a lovasított Robespierre - a kifejezés Hegeltől származik. Nemcsak a jakobinus államférfi és a császár rokon emberi vonásaira utal, hanem arra is, hogy társadalmi tekintetben a császár megszilárdította és Európa-szerte elterjesztette a nagy forradalom vívmányait.

[397] A július 8-i körtáncok - Henry Houssaye francia történetíró szerint XVIII. Lajos bevonulásának napján „szépen öltözött előkelő hölgyek” perdültek táncra az angol és porosz katonákkal.

[398] A béarni - IV. Henrik király (1572-1610), aki Bearn tartományból származott. A Restauráció szívesen hivatkozott erre a népszerű uralkodóra.

[399] Bouvines (1214) és Fontenoy (1745) - a francia monarchia győztes csatái.

[400] Trestaillon - eredeti nevén Jacques Dupont, ellenforradalmi bandavezér, az 1815-ös fehérterror idején vérbe borította Nimes városát.

[401] Non pluribus impar - értelem szerint: mindenkinél különb; XIV. Lajos, a „napkirály” jelmondata.

[402] A Carrousel diadalívet Napóleon emeltette 1806-ban.

[403] Enghien herceget (1772-1804) egy királypárti összeesküvés kapcsán Bonaparte Németországban elfogatta és agyonlövette.

[404] Egy négyéves kis árnyék - Napóleon fia, a reichstadti herceg.

[405] A 14. törvénycikk - lehetővé tette, hogy „az állam biztonságának érdekében” a király rendeletekkel kormányozzon, és bármikor visszavonhassa a nemzetnek tett engedményeket.

[406] Hudson Low (1769-1844) - angol tábornok, Szent Ilona-sziget parancsnoka Napóleon fogsága idején.

[407] Longwood - Napóleon lakóhelye Szent Ilonán.

[408] Sic vos non vobis - így nem saját hasznotokra cselekedtek (latin).

[409] a ceresolei győzelem - I. Ferenc francia király győzelme V. Károly császár spanyol-német hadai felett 1544-ben, Ceresole olasz város mellett.

[410] Picardia - észak-francia tartomány. A XVI. században a Picardiától északra elterülő németalföldi tartományok a spanyol birodalomhoz tartoztak.

[411] Henry de la Tour d’ Auvergne-Turenne (1611-1675) - francia hadvezér Richelieu, Mazarin és XIV. Lajos korában. Csapatai 1674-75-ben dúlták fel a Pfalzot.

[412] Lazare Hoche (1768-1797) és François-Séverin Marceau (1769-1796) - a francia forradalom ifjú hadvezérei.

[413] a Gazette des Tribunaux - a bíróságok közlönye, a francia regényirodalom történetének szempontjából is fontos forrásmű.

[414] A Journal de Paris 1777-től 1827-ig jelent meg.

[415] A ferneyi pátriárka - Voltaire.

[416] Szavojából eljönnek... - Voltaire „A szegény ördög” című versének sorai.

[417] Roger Bacon (1214-1294) - a természettudományos kutatás elindítója a középkorban. A puskaport nem Bacon találta fel; már a kínaiak és az arabok ismerték.

[418] A játékkártyát nem VI. Károly idején találták fel. Valószínűleg az araboktól származik. Történelmi tény azonban, hogy VI. Károlyt, az őrült francia királyt, 1390 körül kártyajátékkal szórakoztatták.

[419] Andujar hősének nevezték - Angoulęme hercege 1823. augusztus 8-án Andujar andalúziai városban rendeletet tett közzé, melyben egy kormányzótanácsra bízta Spanyolország kormányzását. Intézkedését azzal indokolta, hogy véget akar vetni a spanyol túlzó királypártiak erőszakoskodásainak. Ezért lelkesedtek érte a mérsékelt szabadelvű lapok.

[420] Descamisados - „ingnélküliek”, rongyosok, a spanyol demokraták neve a múlt század húszas éveiben. VII. Ferdinánd klerikális rémuralma ellen, az 1812-es szabadelvű alkotmány visszaállításáért harcoltak. Mozgalmukat némi szabadelvű manőverezés után Angoulęme hercege csapatainak beavatkozása semmisítette meg.

[421] Carignan herceg, a későbbi Károly Albert (1798-1849) 1832-től szárd király; II. Viktor Emánuel apja. Az ellenforradalom és a szabadelvű nemzeti egységmozgalom közt ingadozó uralkodó volt.

[422] Egy maroknyi francia - a „descaminados”-ok oldalán harcoló francia önkéntesek.

[423] Trocadéro - spanyol város Cádiz közelében. Erről a csatáról (1823. aug. 31.) nevezték el az ismert párizsi dombot és épületet.

[424] José de Palafox y Melzi (1780-1847) - spanyol tábornok, 1808-ban Zaragoza népe Aragónia főkapitányának választotta. Hadat üzent Napóleonnak, és két ízben hősiesen védelmezte Zaragozát.

[425] Fjodor Vasziljevics Rosztopcsin (1763-1826) - 1812-ben Moszkva kormányzója. A francia történetírók szerint felgyújtotta Moszkvát, hogy Napóleont távozásra kényszerítse.

[426] Francisco Ballesteros (1770-1833) - tábornok, az Angoulęme hercege ellen harcoló spanyol csapatok parancsnoka. Gyanús csatavesztései miatt halálra ítélték, de Franciaországba menekült.

[427] 1830 - a júliusi forradalom, a Bourbonok elűzése.

[428] El rey neto - a törvényes király (spanyol).

[429] A manzanilla-fa - „a halál fája”, közép-amerikai fa, váladéka erős méreg.

[430] Michiel Adrianszoon de Ruyter (1607-1676) holland tengernagy, nagy győzelmeket aratott az angol és a francia flotta fölött.

[431] Jacques Dellile abbé (1738-1813) - francia költő, Vergilius és Milton fordítója.

[432] Guillaume-Thomas-François Raynal abbé (1713-1769) - francia bölcselő és történetíró, a gyarmatosítás korai ellensége; élesen támadta a klérust és az inkvizíciót.

[433] Evariste-Désiré de Forges de Parny (1753-1814) - francia költő, a romantikusokra is hatott. Az istenek háborúja című műve a biblia szabadszájú paródiája.

[434] „A koronát belevonni a vitába” - azaz kockára tenni az uralkodó tekintélyét.

[435] az aranygyapjú - a Habsburg-ház legmagasabb kitüntetése.

[436] A Szent Lajos-kereszt és a Szentlélekrend - magas francia kitüntetések, az utóbbit III. Henrik, az előbbit XIV. Lajos alapította.

[437] A két fegyenc, avagy a Puy-de-Dôme-i molnárné - Boirie, Carmouche és Pujol nevű szerzők melodrámája.

[438] Le Courrier Français - az ún. doktrinerek, Royer-Collard és Guizot későbbi miniszterelnök politikai irányzatának lapja. Egyaránt harcolt a népfelség eszméje s az isteni jog elve ellen. Hugo alkalmasint gúnyból adja a lapot Thénardier kezébe.

[439] Robert-Henry Castlereagh (1769-1822) - a Napóleon elleni háborúk egyik fő mozgatója. Anglia megbízottja a bécsi kongresszuson.

[440] a Salpętriére - ebben az épületben eredetileg salétromot gyártottak. Később koldusokat, csavargókat, prostituáltakat őriztek benne. A XIX. század elejétől fogva aggok menhelye és őrültekháza nők részére.

[441] Châtelet - bíróság és várbörtön a nagy forradalom előtt.

[442] Du Barry asszony - eredeti nevén Jeanne Bécu (1743-1793), XV. Lajos utolsó kegyencnője. A forradalom alatt lefejezték.

[443] Prenard - kb. „aki bezsebel”.

[444] Bicętre - aggok menhelye és őrültekháza férfiak részére a hasonnevű Párizs környéki helységben.

[445] Gréve tér - a párizsi városháza előtt a nyilvános kivégzések helye volt.

[446] Jó néhány éve már - Hugo III. Napóleon 1851. december 2-i államcsínyje után hagyta el Párizst, és csak a Második Császárság bukása után tért vissza száműzetéséből.

[447] fájdalmas bűbáj árad el - Hugo valóban minden alkalmat megragad, hogy a száműzött búskomor hazavágyásával felsorolja a régi Párizs középkori hangulatot árasztó utcaneveit: Épée-de-Bois utca, vagyis a Fakard utca, l’Arbaléte, vagyis Íjpuska utca, Passage des Patriarches, a Pátriárkák átjárója stb. stb. Sok régi utcanévhez A nyomorultak legújabb francia kiadása is kénytelen jegyzetet fűzni. A hangulatfestés fontos eszközei ezek az ódon utcák, magyarázásukra mégis csupán kivételes esetekben kerülhet sor, hiszen a regény száznál is többnek a nevét említi.

[448] Pots - fazekak.

[449] Les Quatre-Nations - a négy nemzet; a francia tudományos akadémia épülete a XVII. században az elzászi, németalföldi, roussilloni és pigneroli „nemzet” diákjainak kollégiuma volt.

[450] Feydeau-nak - mert a Vígopera elődje a Feydeau utcában működött.

[451] L’Arbre-de-Cracovie - Krakkó fája, a Palais Royalban; a XVIII. században ennek a fának az árnyékában vitatták meg a párizsi újságírók a lengyelországi zavarokról érkező híreket. A „Cracovie” egyben szójáték: a francia „craque” szó ugyanis hazugságot, újságkacsát jelent.

[452] Petite-Pologne - kis Lengyelország.

[453] Conciergerie - a párizsi igazságügyi palota híres börtöne, egy középkori erőd maradványa.

[454] A királyságát egy kötélért - célzás III. Richárd angol király híres mondására Shakespeare tragédiájában.

[455] Jules Anglés gróf (1778-1828) - Párizs rendőrfőnöke 1815-től 1828-ig.

[456] A „herceg főparancsnoka” - Angoulęme hercegének visszatérése Spanyolországból.

[457] Duvivier, Ligniville, Desprez, Artonge - A nyomorultak legújabb francia kritikai kiadása sem közli, hogy kiket kell tisztelnünk ezekben a vadászokban.

[458] Kyros (i. e. 558-528) - az óperzsa birodalom megalapítója, Krőzus legyőzője.

[459] Marcianus (450-457) - keletrómai császár Attila korában.

[460] III. Valentinianus (425-455) - nyugatrómai császár a catalaunumi csata idején.

[461] Hannibál - karthágói hadvezér i. e. 215-ben vesztegelt Capuában, az elpusztultságáról híres itáliai városban.

[462] Arcis-sur-Aube - Danton szülővárosa.

[463] Kis Picpus (Petit-Picpus) - a bernátrendi bencés apácák rendjét nem Martin Verga, hanem - Maurice Allem francia irodalomtörténész tréfás megjegyzése szerint - Victor Hugo alapította. Kimutatták, hogy a Petit-Picpus zárda leírása az Oltáriszentségről elnevezett Neuve-Sainte-Geneviéve-beli bencés apácák zárdájának pontos ismerete alapján készült.

[464] matutinum - hajnali könyörgés.

[465] klauzúra - kolostori elzárkózás.

[466] officium - szertartások alatt énekelt imádság.

[467] Ecce - Íme (latin).

[468] Talbot - híres angol arisztokrata család, a katolikus Stuart-ház párthíve.

[469] Charles Perrault (1628-1703) - francia író, nevét népmese-feldolgozásaival tette halhatatlanná.

[470] Hecuba - Priamos felesége, Hektor anyja az Iliasban.

[471] Polichinelle - Paprikajancsi.

[472] Écouen - kastély Párizs közelében; Napóleon alatt a becsületrenddel kitüntetett személyek leányainak nevelőintézete.

[473] Madame Campan (1752-1829) - leánykori nevén Henriette Genet, Marie-Antoinette királyné első szobalánya, majd a Császárság alatt előkelő családok leányainak nevelője az écoueni intézetben.

[474] Nemo regulas... - „Regulánkat vagy konstitúcióinkat senki se közölje kívülállóval.”

[475] Montmorency - ősrégi francia arisztokrata család.

[476] Louis de Quélen (1778-1833) - Párizs érseke.

[477] Ökörszem - „l’Oeil-de-beuf”, a királyi hálószoba előcsarnokának neve Versailles-ban és egy híres botránykrónika címe a Lajosok korából.

[478] Louis-François-Auguste de Rohan-Chabot herceg (1788-1833) - főúri udvaronc, akit harmincnégy éves korában szenteltek pappá.

[479] Magnates mulieres - főrangú hölgyek (latin).

[480] Stéphanie-Félicité de Genlis (1746-1830) - írónő és pedagógus. Az Intrépide, a „Rettenthetetlen”, 1820-ban jelent meg.

[481] Az orléans-i herceg a későbbi Lajos Fülöp király, akit gyermekkorában Madame de Genlis nevelt.

[482] Madame Dacier (1654-1720) - sz. Anne Lefébvre, francia írónő, jeles görög-latin nyelvész, az Ilias és Odysseia fordítója.

[483] Szent Matildról nevezett anya stb. - ezek természetesen kitalált személyek, de a nevek Hugo környezetére és műveire utalnak. - Drouet és Gauvain - Hugo híres szeretőjének nevei (Juliette Gauvain, művésznevén Drouet). - Cogolludo - Hugo apjának grófi előneve, a címet Napóleontól kapta. - Auverney - Hugo Bug-Jargal című regényének egyik hőse. - Giuseppe Ceracchi (1751-1802) - olasz szobrász és forradalmár, merényletet tervezett Bonaparte első konzul ellen, kivégezték.

[484] Bourbon-sziget - ma Réunion-sziget, az Indiai-óceánban.

[485] Nicolas-Roger Roze lovag (1671-1733) - az 1720-as marseille-i pestisjárvány idején szerzett érdemeket.

[486] Post corda lapides - a szív után a kövek (latin).

[487] a Fontevrault-apátság - arról volt nevezetes, hogy apátnő kormányzata alatt egyesített egy férfi és három női rendházat. A forradalom megszüntette.

[488] Armand-Thomas Hue de Miromesnil (1723-1796) - francia jogász, a bíróságok, az ún. Parlamentek függetlenségének védelmezője XV. Lajos ellen.

[489] ötletet adott Moliére-nek - célzás a Képzelt betegre

[490] bréve - pápai leirat.

[491] Hic jaceo... - Itt nyugszom, huszonhárom évet éltem (latin).

[492] Jean Calas - toulouse-i kálvinista kereskedő. Alaptalanul megvádolták, hogy megölte fiát, mert ez katolikus hitre akart térni, és 1762-ben kerékbe törték. Voltaire magához vette Calas özvegyét és gyermekeit, majd a türelmetlenség ellen intézett szenvedélyes támadásaival rehabilitáltatta Calas emlékét.

[493] kiszlár aga - a szultán háremének őre.

[494] odaliszk háremhölgy.

[495] Jean-Jacques - azaz Rousseau.

[496] Jean-François de La Barre lovag (1747-1766) - azzal vádolták, hogy megcsonkított egy feszületet, a közvélemény viharos tiltakozása ellenére lefejezték, holttestét nyilvánosan elégették. Voltaire síkraszállt mellette, de csak a Konvent rehabilitálta.

[497] Pierre-Paul Sirven - francia kálvinista. Leányát a castres-i püspök parancsára elrabolták, és a protestantizmus megtagadására akarták kényszeríteni. A leány megőrült, és öngyilkos lett, mire Sirvent leánya meggyilkolásával vádolták, és halálra ítélték. Sirvent Voltaire-hez menekült, aki rehabilitáltatta.

[498] Holofernes - Nebukadnezár asszír király hadvezére; a bibliai Judit megölte, és levágta fejét.

[499] haruspexek - római papok, az áldozati állatok beleiből jósolnak.

[500] Csakhogy nem élünk rendes időket - a Második Császárság kellős közepén vagyunk. Az 1848. júniusi felkeléstől megrémült nagypolgárság elárulja a demokráciát, a szabad gondolatot, és hanyatt-homlok a császári zsarnokság karjaiba veti magát, melynek az első Napóleon neve már csak cégér. A bonapartista reakció szövetkezik a legitimista reakcióval. A császári udvar, Eugénia császárnő jóvoltából az obskurantizmus ismét erőre kap, és ráteszi kezét az iskoláztatásra, a szellemi életre. Ennek a korszaknak hivatalos szellemét és hivatalos gondolkodóit támadja Hugo elmefuttatása.

[501] Bonc - buddhista pap; szanton - ugyanaz, mint a fakír; kalugyer - görögkeleti szerzetes; marabut - észak-afrikai mohamedán szent ember; talapoin - sziámi buddhista szerzetes európai elnevezése; dervis - mohamedán szerzetes.

[502] északi - kissé ködös - metafizikai iskola - Arthur Schopenhauerről van szó.

[503] Kaifás - zsidó főpap Krisztus idején.

[504] Drakón - athéni főhivatalnok és törvényhozó, i. e. 621-ben szerkesztett törvényei majdnem minden bűnt halállal büntettek.

[505] Trimalchio - meggazdagodott felszabadult rabszolga Petronius latin író Satyriconjában.

[506] Tiberius - i. e. 41-től i. sz. 37-ig, a második római császár, kegyetlen, örökké gyanakvó uralkodó.

[507] Thales - görög bölcselő i. e. 640 körül született. Mindent a vízre mint ősanyagra vezetett vissza.

[508] La Trappe apátja - Armand-Jean Rancé (1626-1700), a trappista rend reformátora. - A karthauziak szigorú szerzetesrendjének tagjai így köszöntik egymást. „Testvér, meg kell halnunk!”

[509] Horatius - nem a költőről, hanem a római ősmonda három Horatiusának apjáról van szó, aki Corneille Horace című drámájában így kiált fel, mikor utolsó fiát futni látja: „Inkább halt volna meg!”

[510] Gottfried-Wilhelm Leibniz (1646-1716) német filozófus és matematikus.

[511] Deo erexit Voltaire - Voltaire emlékművet állított Istennek (latin).

[512] De profundis - a mélységből (latin); a 129. zsoltár kezdő szavai.

[513] dom Mabillon - a tudós főnöknő az egyháztörténeti nevek, adatok, célzások özönét zúdítja a meghökkent Fauchelevent apó és - A nyomorultak legjobb francia kritikai kiadásának szerkesztője mondja - a meghökkent olvasó fejére. A fontosabbak közül az egyik dom Babillon (1632-1707) - a bencésrendi szentek történetírója; híressé vált könyvet írt a diplomácia művészetéről.

[514] janzenista - Cornelius Jansen (1585-1638) holland püspök eretnek teológiai irányzatának híve.

[515] Hanc igitur oblationem - ezt a felajánlást tehát... (latin); az ostya felajánlásakor mondott ima első szavai.

[516] Bernard Guidonis (1261-1331) - Toulouse inkvizítora.

[517] II. Szent Benedek - pápa 684- és 685-ben.

[518] IV. Konstantinos Foganatos - a „szakállas”, bizánci császár 668-tól 685-ig.

[519] III. Constantius - római császár 410 körül.

[520] Stat crux dum volvitur orbis - a folyton változó világon a kereszt szilárdan áll (latin).

[521] Pierre Abélard (1079-1142) - a középkor egyik legkiválóbb gondolkodója.

[522] Pierre de Bruys - Abélard tanítványa, délvidéki eretnek. Bruys tanítványa, Henry (Henricus) de Lausanne, svájci eretnek szektaalapító.

[523] Bresciai Arnold (1100-1155) - Abélard tanítványa, olasz reformátor, a római nép vezére.

[524] Éon de l’Étoile - breton eretnek a XII. században; azt állította magáról, hogy Isten fia.

[525] Ifjú Lajos - VII. Lajos francia király 1137-től 1180-ig.

[526] Templomosok - nagy hatalmú szerzetes lovagrend, a középkor bankárai.

[527] Szent Vazul (339-379) - a legjelentősebb keleti egyházatya.

[528] César de Bus (1544-1607) - rendalapító szerzetes. A főnöknő arra céloz, hogy Bus fiatal korában erkölcstelen életet élt, de később megtért.

[529] Pierre Coton (1564-1626) - jezsuita atya, IV. Henrik és XIII. Lajos gyóntatója. Könyvet írt, hogy tisztázza rendjének szerepét IV. Henrik meggyilkolásában.

[530] Tours-i Szent Márton (kb. 316-100) - Pannóniában, Szombathelyen született.

[531] A király nevében - a főnöknő arra céloz, hogy a Restauráció kénytelen volt bizonyos engedményeket tenni a szabadelvűeknek.

[532] II. Szent Leó - pápa 68-83-ban.

[533] Exarcha - a bizánci császárok itáliai helytartója a középkor elején.

[534] Fleuryi apátságban - Hugo gúnyos utalása arra, hogy a monte-cassinói szerzetesek hagyományai szerint Szent Benedek nem a fleuryi apátságban van eltemetve.

[535] Arnoul Wion, Gabriel Bucelin, Johan Trithemius, Maurolicus és Dom Luc d’Achery - francia és német bencésrendi szerzők a XVI-XVII. században.

[536] VIII. Benedek - pápa 1012-től 1024-ig.

[537] Austin Castillejo - ez a szerzetes és író talán Hugo képzeletének terméke; V. Károly korának történetírói mit sem tudnak róla.

[538] V. Károly német császár (1500-1558) és a polgári származású Barbara Blomberg viszonyából született Don Juan d’Austria, a lepantói csata győztese.

[539] Jean Perronet (1708-1794) - mérnök, főképp mint hídépítő nevezetes. A párizsi nagy csatornát is ő építette.

[540] Prytanée - francia katonai középiskola neve.

[541] Rabelais negyedórája - szólásmondás, amely a következő, valószínűleg kitalált történethez kapcsolódik: Rabelais állandó pénzzavarral küszködött. Egy ízben, Rómából Párizsba menet, elakadt egy lyoni vendégfogadóban. Erre három kis csomagot helyezett el szobájának feltűnő helyén, ezzel a felírással: „Méreg a király részére, méreg a királynő részére, méreg a trónörökös részére.” A megrémült fogadós csendőrökért rohant, akik aztán ingyen Párizsba szállították Rabelais-t.

[542] Qui dormiunt... - „Akik alusznak a föld porában, fel fognak ébredni; némelyek örök életre, mások gyalázatra, hogy mindig lássanak. - A mélyből kiáltok. - Adj, Uram, örök nyugodalmat neki. - És az örök világosság fényeskedjék neki. - Nyugodjon békében.”

[543] Jean-Baptiste de Latil herceg (1761-1839) - Monsieur, azaz a későbbi X. Károly bizalmasa.

[544] Nunciatúra - pápai követség; XII. Leó (Annibale della Genga, 1760-1829) bíboros korában maga is vatikáni követ volt XVIII. Lajos udvarában.

[545] Illustrated London News - 1842-ben alapított s ma is megjelenő angol képeslap. - asszignáta - a papírpénz neve a nagy forradalom idején.

[546] asszignáta - a papírpénz neve a nagy forradalom idején.

[547] Parvulus - parány.

[548] homuncio - emberke.

[549] Plautus (i. e. 250-184) - latin vígjátékíró.

[550] Muche - párizsi argó kifejezés; nagyszerű, pompás.

[551] Adamastor - óriás Luiz de Camőes (1524-1580) portugál költő Luziádok című hőskölteményében; megjelenik Vasco da Gama, a nagy felfedező előtt, hogy útját állja a Jóreménység fokának megkerülésében.

[552] Prudhomme - a nagyképű, ostoba nyárspolgár megtestesítője; a típust Henry Monnier író és karikaturista teremtette meg.

[553] Fouillon - aki mindenbe beleüti az orrát.

[554] Ión lesz-e vagy boiót? - azaz fogékony, eszes, művelt, mint az ión törzsből származó görögök, vagy nehézfejű és durva, mint Beócia lakosai. - Currit rota - „Forog a kerék.” (Horatius: Ars poetica, 22.)

[555] A latin fazekassal ellentétben, amforát kerekít a kancsóból - horatiusi reminiszcencia: „A fazekas egy amforába kezdett: Pereg a korong, s mi kerül ki végre? Egy kis csupor...” (Ars poetica, 20-23. Csengery J. fordítása.)

[556] Az Urbis amator, a város kedvelője Aristius, akihez a ruris amator, a vidék kedvelője, vagyis maga Quintus Horatius Flaccus I. Könyv 10. levelét intézte.

[557] Glaciére, Cunette stb. - a felsorolt egykori külvárosok közül több ma már Párizs belterületéhez tartozik.

[558] A múlt század első felében Grenelle falánál végezték ki a politikai és katonai elítélteket.

[559] Egyiptom és Bohémia - vagyis cigányvilág; a francia a cigányt „bohémien”-nek és olykor „égypten”-nek nevezi.

[560] Jean Baptiste Colbert (1619-1683) - nagy francia államférfi, XIV. Lajos minisztere, Franciaország újjászervezője a merkantilizmus szellemében.

[561] Edmond-Jean-François Barbier (1689-1771) - ügyvéd, XV. Lajos korának polgári szellemű krónikása.

[562] Claude Gueux - Hugo elbeszélése. Francia nyelvészek szerint nem Victor Hugo nyomatta le első ízben a gamin szót; már 1820-as szótárakban szerepel.

[563] Samson - a francia hóhér a nagy forradalom alatt.

[564] Montés abbé kísérte utolsó útjukra a halálraítélteket.

[565] Pierre François Lacénaire (1800-1835) - a XIX. század leghíresebb francia gonosztevője; újságíró, költő, de főleg katonaszökevény, rabló, pénzhamisító és gyilkos.

[566] Louis-Auguste Papavoine (1784-1825) - egy homályos gyermekgyilkosság tettese, melynek politikai vonatkozásai is voltak.

[567] Avril - Lacénaire cinkosa.

[568] Louvel - Berry hercegének gyilkosa.

[569] Edme-Samuel Castaing (1796-1823) - orvos, két barátját tette el láb alól, örökségükre pályázott.

[570] Külön kell említeni Bories-t, a „négy la-rochelle-i őrmester” híres köztársasági összeesküvésének egyik hősét. 1822-ben ítélték halálra.

[571] Jean-Martin - Lacénaire cinkosa.

[572] Panathenaia - Athén nemzeti ünnepe Pallas Athéné istennő tiszteletére.

[573] Évoé - bacchánsnők kiáltása Bacchus ünnepén.

[574] Körtét firkált a falakra - a kor karikaturistái Lajos Fülöp fejét körtének ábrázolták; a körte, „poire” szó a párizsi utca nyelvén „tökfilkó”-t, „balek”-et jelent.

[575] Poquelin - Moliére családi neve; apjának kárpitosműhelye a Vásárcsarnokok közelében volt.

[576] Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais (1732-1799) - A szevillai borbély és a Figaro házassága szerzője.

[577] Camille Desmoulins (1760-1794) - forradalmár, újságíró, Danton híve.

[578] Szent Genovéva - Párizs védőszentje.

[579] Joseph Bara (1779-1793) - a forradalmi hadsereg dobosa, tizennégy éves volt, mikor hősi halált halt a vendée-i harcokban.

[580] Ecce Paris, ecce homo - íme Párizs, íme az ember (latin).

[581] Graeculus - „kis görög”, (latin) így nevezték a Rómában élő görög filozófusokat és rétorokat kissé ironikus értelemben.

[582] Capitolium - Jupiter temploma és fellegvár az ókori Rómában.

[583] Parthenon - Pallas Athéné temploma az athéni Akropolison.

[584] Aventinus hegye - népi városrész az ókori Rómában, a plebejus lázadások színhelye.

[585] Via Sacra - az antik Róma főutcája.

[586] Szelek Tornya - nyolcszögletes torony az ókori Athénban, melyben vízióra működött; nevét domborműveitől nyerte.

[587] Scalae Gemoniae - lépcsők a Capitoliumon, ahová közszemlére tették a kivégzettek tetemét.

[588] Majo - nemzeti öltözetet viselő andalúziai ficsúr.

[589] Trastevere - Róma népi külvárosa a Vatikán mellett.

[590] Hammal - teherhordó (arab).

[591] Lazzarone - a nápolyi alja nép.

[592] Cockney - a londoniak gúnyneve.

[593] Veianus gladiátorról Horatius első epistolájában esik szó.

[594] Thempontigonus Plautus római vígjátékíró Curculio című darabjában szerepel.

[595] Vadeboncoeur, mint Fanfan-la Tulipe, a XVIII. század francia katonájának megtestesítője.

[596] Damasippus ószeres-műgyűjtő, aki felcsap filozófusnak, Horatius szatíráiban szerepel.

[597] Agora - Athén főtere, a politikai élet központja.

[598] Diderot-t a Levél a vakokról című írásai miatt zárták a vincennes-i börtönbe.

[599] Curtillus - ínyenc Horatius szatíráiban.

[600] A Poikile (képcsarnok) kardnyelőjéről Apuleius Aranyszamár c. regényének elején esik szó.

[601] Rameau unokaöccse - Diderot híres párbeszédének elzüllött muzsikus hőse.

[602] Curculio - Plautus Curculio c. darabjának hőse.

[603] Ergasilus is Plautus-figura.

[604] Jean Jacques Cambacéres (1753-1824) - Napóleon főkancellárja, híres ínyenc.

[605] A négy római piperkőc négy szerelmes ifjú, Plautus Curculio és Szamárvásár című vígjátékainak hősei.

[606] Courtille-ból indul el húshagyókedd éjszakáján a párizsi álarcos menet.

[607] Aulus Gellius - latin író az i. sz. II. században.

[608] Congrio - szakács Plautus A bögre c. darabjában.

[609] Pardalisca is Plautus-figura.

[610] Pantolabus, Nomentanus, Hermogenes, Thrasius Horatius szatíráiból kerülnek elő.

[611] Thesprio - rabszolga Plautus Epidicus c. vígjátékában.

[612] Qui properantem... - „Ki tart fel sietős utamban, megfogván palástomat?” (Csiky Gergely ford.)

[613] Esquilinus - Róma egyik dombja.

[614] Trophonius barlangja - félelmetes jóshely a görög hitregében.

[615] Friedrich Anton Mesmer (1733-1815) - német származású kuruzsló orvos; kádját abból a célból szerkesztette, hogy az ún. állati delejesség kisugárzásával tömegesen gyógyítsa a betegeket.

[616] Alexandre Cagliostro (1743-1795) - eredeti nevén Joseph Balsamo, hírhedt kalandor és sarlatán, nagy sikerrel szerepelt XVI. Lajos udvarában.

[617] Saint-Germain gróf - homályos származású kalandor a XVIII. században, elkábította XV. Lajos udvarát okkultista mesterkedéseivel. A „megtestesült” ironikus célzás Saint-Germain ama állítására, hogy egyszer már élt a XVI. században.

[618] A Saint-Médard temetőben - célzás a janzenista szektások hiedelmére, hogy ebben a párizsi temetőben 1730 körül csodák történtek.

[619] Mayeux - egy Traviés nevű karikaturista figurája, a Charivari című szatirikus újságban. Púpjával, sovány lábszáraival, elmaradhatatlan esernyőjével Lajos Fülöp korának polgáremberét személyesítette meg.

[620] Canidia - szajha és boszorkány Horatius szatíráiban.

[621] Marié-Anne Lenormand (1772-1843) - hírhedt francia jósnő és kártyavetőnő.

[622] Messalina - Claudius császár felesége, kicsapongásairól híres.

[623] Chodruc Duclos (1780-1842) - buzgó királypárti. Mivel a Bourbonok visszatérése után nem kapta meg a remélt jutalmat, nap nap után nevetséges öltözetben sétált el a királyi palota előtt.

[624] Plutarchos (kb. i. sz. 45-125) - görög történetíró és bölcselő, a Párhuzamos életrajzok írója.

[625] Contra Gracchos... - A Gracchusok ellen itt a Tiberis. Aki a Tiberis vizét issza, megfeledkezik a zendülésről. - A Gracchusok - Tiberius (i. e. 160-133) és Caius (i. e. 154-121), római népvezérek, földreformot terveztek, hogy helyreállítsák a demokráciát.

[626] Venus Kallipygos - a szép csípőjű Vénusz. - A hottentotta nő alkalmasint célzás a Második Császárság divatjának terebélyes, kitömött női szoknyáira.

[627] Basile - kapzsi, szemforgató alak (Beaumarchais: Szevillai borbély).

[628] Priapos - a nemzés istené, a latin vígjátékok trágár hőse.

[629] Mabille táncterem - rossz hírű mulatóhely a párizsi Champs-Élysées-n a múlt század közepén.

[630] Janiculus - Róma hét dombja közt az egyik.

[631] A Combat-sorompó harciasságáról híres párizsi városrész.

[632] Colosseum - Róma legnagyobb amfiteátruma.

[633] Saguet néni - egy népszerű kocsma tulajdonosa a múlt században a párizsi Montparnasse-on.

[634] Nicolas Charlet (1792-1845) - kiváló francia rajzoló, a napóleoni hadjáratok jeleneteinek megörökítője.

[635] Silenos - Bacchus isten nevelőapja, az Olimpus bohóca.

[636] Ramponneau - párizsi kocsmáros, csapszékét drámaírók és színészek látogatták.

[637] Sybaris - itáliai görög város az ókorban, lakosainak elpuhultsága közmondásos.

[638] Pantin - Párizs neve a tolvajnyelvben; a szó pojácát is jelent.

[639] 1789. augusztus 4-ének éjszakáján a francia alkotmányozó nemzetgyűlés eltörölte a feudális előjogokat.

[640] Markosz Bocarisz (1788-1823) - görög szabadsághős.

[641] Rafael Riego y Nuńez (1785-1823) - spanyol tábornok és hazafi, az 1820-as felkelés vezére. VII. Ferdinánd kivégeztette. A Riego-dal a spanyol köztársaság himnusza.

[642] Daniele Manin (1804-1857) - olasz hazafi, az 1848-as velencei köztársaság elnöke.

[643] Carlos-Antonio Lopez (1790-1862) - Paraguay elnöke, az indiánok felszabadítása mellett foglalt állást.

[644] John Brown (1800-1859) - amerikai emberbarát, a rabszolgaság ellensége. Felakasztották, mert fegyverbe szólította a négereket.

[645] Bostonban kezdődött a mozgalom, amely az Egyesült Államok függetlenségének kikiáltásához vezetett.

[646] Palermóban 1860-ban - Garibaldi bevonulása.

[647] Konsztantin Kanarisz (1790-1877) - a görög szabadságharc egyik vezetője, többszörös miniszterelnök.

[648] Antonio Quiroga (1784-1841) - spanyol tábornok, Riego alvezére.

[649] Carlo Pisacane - olasz forradalmár, Mazzini híve; elesett a nápolyi királyság elleni harcokban.

[650] Antoine-Nicolas Condorcet (1743-1794) - francia matematikus és filozófus, a girondisták egyik vezére a Konventben.

[651] Arouet - Voltaire családi neve.

[652] Fex urbis - „a város szemete” (latin).

[653] Mob - csőcselék (angol).

[654] Edmond Burke (1728-1797) - angol szónok és író, ellenforradalmi eszmék hirdetője.

[655] karaibok - közép-amerikai emberevő indiánok.

[656] Coromandel - indiai tartomány, Pondichéry egykori francia gyarmat partvidéke.

[657] Louis-Victor de Rochechouart-Vivonne herceg - madame Montespan, XIV. Lajos egyik kegyencnőjének bátyja, 1665-ben a gályák főparancsnoka.

[658] Jacob Jordaens (1593-1678) - kiváló flamand festő.

[659] Luc-Esprit, azaz „világító szellem”.

[660] Camargo - eredeti nevén Marie-Anne du Cupis (1710-1770) és La Sallé, a XVIII. század híres táncosnői, az utóbbi Voltaire pártfogoltja.

[661] Marie Madelaine Guimard (1743-1819) - táncosnő, ünnepelt szépség.

[662] Madame de Boufflers - nagyvilági hölgy, Jean de Boufflers (1738-1815) huszártiszt és gáláns költő édesanyja.

[663] Auguste-Joseph Corbiére gróf (1766-1853) - a múlt század húszas éveiben francia belügyminiszter.

[664] Jean Georges Human (1780-1842) - Lajos Fülöp pénzügyminisztere.

[665] Casimir Périer - (1777-1832) - dúsgazdag bankár, Lajos Fülöp belügyminisztere és miniszterelnöke; vérbe fojtotta a lyoni és párizsi felkeléseket.

[666] Nivernais herceg - Louis-Jules Mancini-Mazarin (1716-1798), Mazarin dédunokája.

[667] nemzeti vagyonná válnak - célzás arra, hogy a forradalom elkobozta az egyház, az arisztokraták, az emigránsok birtokait.

[668] Angoulęme hercege - Charles de Valois (1573-1650). Hetvenhét évet élt, tehát nem nősülhetett nyolcvanöt éves korában.

[669] Sylvae sint... - „Az erdő legyen méltó a konzulhoz.” (Vergilius ecl. IV. 3.)

[670] Louis de Bonald (1754-1800) - író és bölcselő, az ellenforradalom eszméinek legismertebb képviselője Joseph de Maistre mellett.

[671] Philippe-Jacques de Bengy-Puij-Vallée (1743-1823) - katonatiszt, royalista emigráns, ellenforradalmi közíró.

[672] A delejes révületeknek és látomásoknak - vagyis Mesmer kuruzslásainak.

[673] XVIII. Lajos jakobinizmusát - a Száz Nap után XVIII. Lajos kénytelen volt engedményeket tenni a szabadelvű polgárságnak; érintetlenül hagyta a forradalmi és császári korszak társadalmi vívmányait.

[674] A szövetkezettek - eredetileg azokat a küldötteket nevezték így, akik részt vettek a szövetkezés, a „Fédération” 1790-es nagy ünnepén. Később általában a forradalom hívei.

[675] Jean-Joseph-Paul-Auguste Dessolles (1767-1828) - a Köztársaság hadseregében szolgált. Napóleon alatt tábornok lett. XVIII. Lajos 1818-ban nevezte ki miniszterelnökké.

[676] Elie Decazes herceg (1780-1860) - belügyminiszter. Dessolles utódja a miniszterelnöki székben.

[677] Hercule Deserre (1776-1824) - igazságügy-miniszter.

[678] Damas, Sabran, Gouvion-Saint-Cyr - a szójáték értelme: „Damas lekaszabolja Gouvion-Saint-Cyrt.” - Maxance Damas (1786-1862) - császári katonatiszt, 1823-ban hadügyminiszter; lemondott, mikor XVIII. Lajos rendszabályokat tervezett a volt napóleoni tisztikar ellen. - Lambert, Gouvion-Saint-Cyr (1764-1830), Napóleon marsallja, XVIII. Lajos hadügyminisztere.

[679] Fualdés-ügy - a Restauráció leghíresebb bűnügye.

[680] Bastide és Jausion Fualdés gyilkosai. Az esetnek nem volt politikai háttere.

[681] Marc-Ambroise-Nicolas de Lamothe-Valois (1754-1831) - Marié-Antoinette királyné nyakláncügyének egyik főszereplője; a Konvent idején letartóztatták, és csak a thermidori események mentették meg az életét. Hugo arra céloz, hogy noha a nyakláncügy súlyosan kompromittálta a királyi családot, a Restauráció nem vonta felelősségre Lamothe-ot.

[682] Marigny - húgának, XV. Lajos szeretőjének köszönhette őrgrófi címét és magas összeköttetéseit.

[683] Charles de Rohan Soubise herceg (1715-1787) - francia marsall.

[684] A Vaubemier lány - a későbbi du Barryné, XV. Lajos kegyencnője. A törvénytelen származású leány, akit Jeanne Bécu néven is emlegetnek, úgy jutott a du Barry névhez, hogy egy Guillaume du Barry nevű intrikus feleségül vette.

[685] Louis-Franqois-Armand Richelieu (1696-1788)-szerelmi kalandjairól és fosztogatásairól híres hadvezér XV. és XVI. Lajos korában.

[686] A Valois név - a Capet uralkodóház egyik ágának neve.

[687] Etienne Soulange-Bodin (1774-1846) - diplomata, természettudós, a párizsi műkertészeti társaság alapítója.

[688] Barthélemy Joubert (1769-1799) - tábornok, Bonaparte olaszországi hadjáratainak egyik hőse.

[689] Louis-Alexandre Berthier (1753-1815) - később Wagram, Valengin és Neuchatel hercege, marsall, Napóleon közvetlen munkatársa.

[690] Edouard-Adolphe Mortier (1768-1835) - császári marsall, XVIII. Lajos idejében hadügyminiszter.

[691] Montmirail, Château-Thierry, Craon stb. - a császári hadsereg visszavonulásának állomásai és kisebb győztes csatái francia területen, 1814-ben.

[692] Loire-i zsivány - mert ott volt a Loire menti táborozáson, a császárhoz a végsőkig hű kötelékekben a Waterlooi csata után.

[693] Caius Flaminius (i. e. III. század) - római konzul, Hannibál ellenfele.

[694] Requiescant - nyugodjanak (latin).

[695] esküszegő volt - vagyis a forradalom alatt nem tette le az esküt a papság polgári alkotmányaira.

[696] Kampaspe vagy Pankaste - Nagy Sándor hetérája.

[697] A felsorolt nevek és adatok közül említésre érdemesebb: Denis de Frayssinous (1765-1841) - egyházi író, XVIII. Lajos hitszónoka.

[698] Protonotárius - szentszéki irodaigazgató.

[699] Anne-Antoine Jules de Clermont-Tonnerre bíboros (1749-1830) - erélyes gallikán irányzatot képviselt az egyházpolitikában, ezért később összekülönbözött X. Károllyal.

[700] Jean-Armand de Bosséjouls de Roquelaure (1720-1808) -1770 óta az Akadémia tagja; soha semmit sem írt.

[701] Talaru márki (1769-1850) - dúsgazdag arisztokrata, Franciaország madridi nagykövete.

[702] Valentinois herceg - V. Honoré, a monacói fejedelemség uralkodója.

[703] Jacques-Claude Beugnot (1761-1835) - képviselő a törvényhozó nemzetgyűlésben; a Császárság alatt magas hivatalokat töltött be; a Restauráció alatt a rendőrség főnöke, majd tengerészeti miniszter.

[704] a tábornokné - a forradalom óta nevetségesen hangzik ez a megszólítás. A katonatiszt feleségét férjének családi nevén szólítják.

[705] A bitorló - Napóleon.

[706] Epimenides - krétai filozófus, állítólag i. e. a VII. században élt. A hagyomány szerint ötvenhét esztendőt átaludt egy barlangban. „Epimenides álma és ébredése” gyakori politikai célzás.

[707] Scapin - a régi olasz vígjáték alakja, ravasz, csalárd, intrikus szolga.

[708] Alphonse-Louis-Dieudonné Martainville (1776-1830) - színész, színpadi szerző, Napóleon alatt császárpárti, a Restauráció idején gyűlölködő túlzó királypárti újságíró, a Drapeau Blanc c. lap alapítója.

[709] Joseph Fiévée (1767-1839) - újságíró, színpadi szerző, regényíró; royalista szalonpolitikus.

[710] Agier - jobboldali képviselő, a képviselőház alelnöke 1828-ban.

[711] Doktrinerek - Royer-Collard és Guizot hívei.

[712] Szeptember 5-e - az 1792. szeptemberi mészárlás, a párizsi nép véres leszámolása a régi rendszer bebörtönzött híveivel.

[713] Kongregáció - szűkebb értelemben az a hatalmas francia egyházi szervezet, mely a jezsuiták irányításával döntő befolyást gyakorolt a Restauráció politikájára. X. Károly bukása után a kongregáció is lehanyatlott.

[714] Anyjához fűződő emlékei tapadnak ehhez a múlthoz - Hugo apja buzgó katolikus és Bourbon-párti. A költő gyermekkorában és pályája kezdetén anyjához húzott. Marius fejlődésében kissé a maga politikai és szellemi fejlődését rajzolja meg.

[715] Marais - párizsi városrész, előkelő polgári negyed a múlt században.

[716] Pierre-Victurien Vergniaud (1752-1793) - girondista államférfi és szónok. Lefejezték.

[717] a jaffai méregkeverő - Bonaparte 1799-ben elfoglalta Jaffa palesztinai kikötőt. A városban éppen pestis dúlt. A királypárti propaganda a pestisért is Napóleont tette felelőssé.

[718] XI. Lajos (1423-1483) - az utolsó burgundiai herceg legyőzésével, a főurak megfékezésével, a központi hatalom erősítésével megkezdte Franciaország feudális szétszakadozottságának megszüntetését.

[719] IV. Henrik (1553-1610) - a legnagyobb Bourbon-király, véget vetett a vallásháborúknak.

[720] Richelieu bíboros (1585-1642) - folytatta a központi hatalom megszilárdítását, vallási szempontoktól független külpolitikát teremtett; a harmincéves háborúban a protestáns hatalmakat támogatta, hogy gyengítse Ausztriát.

[721] jakobita - II. Jakab és a katolikus Stuartok párthíveit nevezték jakobitáknak az 1788-as angol forradalom, a Hannover-ház trónra emelése után.

[722] Géronte - aggastyánfigura a klasszikus francia vígjátékban.

[723] Werther - Goethe híres regényének hőse.

[724] Tugendbund - porosz hazafias szervezet, 1808-ban keletkezett, és főként egyetemistákat tömörített Napóleon ellen; 1815-ben feloszlatták, mert a Szent Szövetség túlságosan szabadelvűnek ítélte.

[725] Carbonari-szövetség - híres olasz republikánus szervezet, igen nagy szerepet játszott Olaszország egyesítésében.

[726] La Cougourde (Lopótök) nevű titkos társaság valóban létezett; a Köztársaság harcos híveit tömörítette a francia délvidéken.

[727] Castratus ad castra - a heréltségtől a táborba (latin), vagyis heréltből lett főparancsnok. Narsest (478-573), a bizánci udvar eunuchját I. Justinianus császár a hadsereg élére állította.

[728] Barbari et Barberini teljes szövege: Quod non fecerunt Barbari facere Barberini. „A Barberinik elkövették azt, amit a barbárok nem tettek meg” (latin); a Barberini család a XVII. században az ókori Róma lebontott műemlékeinek tégláiból építette palotáit.

[729] Fuerosy y Fuegos - spanyol jelszó: Alkotmányt és otthont!

[730] Antinous - szép bithyniai ifjú, Hadrianus császár kegyence; a szobrászatban a férfiszépség egyik megtestesítője.

[731] Euadne - szépséges leány a görög hitregében. Apolló megkívánta, de a leány visszautasította. Euadne beleszeretett Kapaneusba, a Théba városát ostromló hét hős egyikébe. Mikor Kapaneus elesett, és holttestét máglyára tették, Euadne a lángokba vetette magát.

[732] Aristogeiton és Harmodios - hős athéni ifjak; i. e. 514-ben leszúrták Hipparchos tirannust, Peisistratos fiát. Tőreiket mirtuszlombok közé rejtették.

[733] Homo és Vir - ember és férfi. (latin).

[734] Dominique-François Arago (1786-1853) - tudós fizikus és csillagász.

[735] Étienne Geoffroy Saint-Hilaire (1772-1844) - francia természettudós, a párizsi Állatkert alapítója.

[736] Jacques De Chastenet Puységur (1752-1825) - Mesmer tanítványa.

[737] Joseph-Philippe-Francois Deleuze (1755-1835) - a delejesség jelenségének tanulmányozásával foglalkozott.

[738] Jehan - a Jean (János) régies formája.

[739] André Chénier (1762-1794) - jelentős francia költő, „az utolsó klasszikus, az első romantikus”. Eszméiben a XVIII. század felvilágosodásának gyermeke: materialista, ateista, csak az emberi értelemben hisz. Lelkesen üdvözölte a forradalmat, de szembefordult a jakobinusok politikájával. Két nappal Thermidor előtt fejezték le.

[740] Többre tartotta Corneille-t Racine-nál és Agrippa d’Aubignét Corneille-nél, mert Comeille férfiasabb Racine-nál, és Agrippa d’Aubigné (1552-1630) kálvinista költő szenvedélyesebb Corneille-nél.

[741] Az 1772. évi roppant erőszakosság Lengyelország első felosztása Oroszország, Poroszország és Ausztria között.

[742] Ne varietur - Meg ne változtassák. (latin).

[743] Bernard-François de Chauveline márki (1765-1832), részt vett a forradalomban, a Köztársaságot mint diplomata szolgálta. A Restauráció idején képviselő, a demokratikus eszmék védelmezője.

[744] Joseph-Étienne Caumartin (1769-1825) - szabadelvű képviselő a Restauráció alatt.

[745] Quasi cursores - mint a versenyfutók. (Lucretius: De nature rerum II. 79.)

[746] Az ifjú Lallemand - 1820-ban (és nem 1822-ben), az új választójogi törvény miatt kirobbant zavargások során a rendőrség megölte Lallemand egyetemi hallgatót. Temetésén a párizsi diákság hatalmas tüntetést rendezett.

[747] Antoine-François de Bésiade-d’Avaray (1759-1811) - XVIII. Lajos kamarása.

[748] L’Aigle - annyi, mint „Sas”; XVIII. Lajos összevonta a szemöldökét, mert a sas Napóleon címere volt.

[749] Lesgueules - kb. „nagypofájú”.

[750] A meaux-i postamesterséget adományozta a kérvényezőnek, mert Bossuet meaux-i püspök, a híres hitszónok jutott eszébe, akit „meaux-i sas”-nak neveztek. A társaság kopasz tagját is ezért nevezik pajtásai Bossuet-nek.

[751] feuillant-ok - így nevezték 1791-ben a mérsékelteket, Mirabeau, Lafayette, André Chénier barátait, mert klubjuk az egykori feuillant-szerzetesek kolostorában ülésezett.

[752] talányosan írta alá magát - ugyanis a nagy R betű, a francia „grand R.” kiejtve ugyanúgy hangzik, mint a Grantaire név.

[753] az ifjabb Robespierre - Augustin de Robespierre (1764-1794), Robespierre öccse, önként követte bátyját a vérpadra.

[754] Jean-Simon Aved de Loizerolles (1732-1794) nem egészen hiteles hagyomány szerint fia helyett lépett a vérpadra. A terror idején mindkettőjüket letartóztatták. Egy írnok összekeverte személyi adataikat, de az apa hallgatott, hogy megmentse fiát.

[755] Az Éljen IV. Henrik című dalt Charles Collé dalköltő és színpadi író szerezte.

[756] Pollux - Castor barátja. - Patroklos - Achilles barátja. - Nisus - Euryalus barátja az Aeneis-ben. - Eudamidas - Arété barátja Lukianos Toxaris, avagy a barátság c. művében.- Hephaistion - Nagy Sándor barátja. - Pechméja - egy Dubreuil nevű francia orvos önfeláldozó barátnője, madame de Staëlnál szerepel.

[757] Orestes és Pylades - elválaszthatatlan barátok a görög ősmondában.

[758] Erudimini qui judicatis terram - Művelődjetek, világ bírái (latin).

[759] A parókás tragédia - irodalomtörténeti célzás a klasszikus és romantikus színpad híveinek szenvedélyes vitáira Hugo Cromwell és Hernani c. darabjainak megjelenése után.

[760] Thérése - Thérése Levasseur, Rousseau élettársa.

[761] Initium sapientiae - a bölcsesség kezdete (latin).

[762] a heidelbergi hordó - a heidelbergi kastély híres hordójának állítólag kétszáznyolcvanháromezer liter volt az űrtartalma.

[763] II. Károly (1630-1685) - angol király.

[764] Incitatus - Caligula császár lova.

[765] Antoine-Jean Gros (1771-1835) - francia festő.

[766] Strongylion i. e. az V. században élt.

[767] A pydnai csata - Aemilius Paulus római konzul győzelme Macedóniában, i. e. 168-ban.

[768] Tolbiacum - a frankok győzelme i. sz. 469-ben az alemannok felett.

[769] Si volet usus - „Ha úgy kívánja a szokás”; idézet Horatius Ars poeticá-jából.

[770] Phokion (i. e. 400-317) - kiváló athéni szónok és hadvezér, akit a hálátlan athéniak halálra ítéltek.

[771] Gaspard de Coligny (1519-1572) - tengernagy, a hugenották vezére, a Bertalan-éj első áldozata.

[772] Philetas (i. e. III. század) - grammatikus és író, Theokritos barátja.

[773] Silanion (i. e. IV. század) - athéni szobrász, leghíresebb alkotása Sappho szobra az ókori Syrakusában.

[774] Plinius Secundus, idősb (i. sz. 23-79), Nat. Hist. 36. könyv.

[775] Jonathan - az Egyesült Államok, Uncle Sam.

[776] Time is money - Az idő pénz (angol).

[777] Cotton is king - A gyapot uralkodik (angol).

[778] Alexis - Nagy Péter cár fia.

[779] III. Péter (1728-1762) - Nagy Katalin férje.

[780] I. Pál (1751-1801) - I. Sándor apja.

[781] Ausztriai Izabella, II. Fülöp leánya megfogadta, hogy addig nem vált inget, amíg férje, Albert főherceg el nem foglalja Ostendét. Az ostrom három évig tartott. Hugo alkalmasint Katolikus Izabella spanyol királynőnek tulajdonítja a fogadalmat.

[782] Hippokrates (i. e. 460-375) - az ókor legnagyobb orvosa. Artaxerxes fényes ajándékokkal Perzsiába csábította, hogy vessen véget a perzsa hadseregben dühöngő járványnak. Hippokrates azt válaszolta, hogy nem segítheti hazája ellenségeit.

[783] Kybele - frígiai istennő, a zabolátlan természet megszemélyesítője.

[784] Io - Juno papnője; Jupiter elcsábította, Juno tehénné változtatta. A szójáték megértéséhez tudni kell, hogy a Pissevache szó szerint „Tehénhugyozó”-t jelent.

[785] Quia nominor leo - Mert oroszlán a nevem (latin). (Idézet Phaedra meséjéből.)

[786] Tilsit - Napóleon és I. Sándor cár találkozása 1807-ben.

[787] Pierre-Simon Laplace (1749-1827) - kiváló francia matematikus és csillagász.

[788] Philippe-Antoine Merlin de Douai (1754-1838) - jogtudós, a francia büntető törvénykönyv szerkesztője.

[789] Res angusta (domi) - Házi gondok. Juvenalis: Szatírák III. 165.

[790] szeptembrista - aki részt vett az 1792. szeptemberi mészárlásokban.

[791] Elzevir - a hasonnevű holland nyomdászdinasztia remek kiadványai (XVI-XVII. század).

[792] Még az Invalides-ban sem - az Invalidusok palotájában van a párizsi hadimúzeum.

[793] Gregorio Allegri (1587-1652) - olasz egyházi zeneszerző. A pápa megtiltotta, hogy a híres „Miserere” kottájáról másolatot készítsenek. Mozart kétszeri hallásra rekonstruálta.

[794] Hernani, avagy a kasztíliai becsület - Victor Hugo színdarabja, 1830-ban került színre. A bemutató előadáson a romantika hívei és ellenségei valóságos csatát vívtak.

[795] Annuaire militaire - Katonai évkönyv.

[796] Emmanuel-Joseph Sieyés abbé (1748-1836) - a francia forradalom egyik teoretikusa, konventtag, Bonaparte konzultársa, szenátor a Császárság alatt.

[797] sicamberek - germán törzs.

[798] Lux facta est - „És lön világosság.” (Genesis)

[799] Jean Goujon (1510-1568) - francia reneszánsz szobrász és építész.

[800] Marcos Obregon de la Rondáról szóló értekezésnek - ez az értekezés valóban létezik, 1819-ben jelent meg, s azzal a kérdéssel foglalkozik, vajon Le Sage a spanyol szerzőtől plagizálta-e Gil Blas történetét. Felesleges megjegyezni, hogy a tanulmánynak nem Marius a szerzője.

[801] Bougon - azaz zsörtölődő.

[802] Pierre-François Audry de Puyraveau (1773-1852) - kereskedő, ellenzéki képviselő a Restauráció alatt. A júliusi forradalom után ismét ellenzékbe vonult, mert nem kapott kellő anyagi elégtételt Lajos Fülöptől.

[803] Frédérick Lemaître - a XIX. század egyik leghíresebb francia színésze. A L’ Auberge des Adrets-ban a Daumier-rajzokból is ismert Robert Macaire zsivány szerepét alakította.

[804] Louis Quicherat (1799-1884) - tankönyvek és latin-francia szótárak szerzője.

[805] Theokritos (i. e.300 körül) - görög bukolikus költő.

[806] Bartolo - féltékeny, gyanakvó gyámapa Beaumarchais Szevillai borbély-ában.

[807] Chérubin - félénk, szerelmes ifjú Figaró házasságá-ban.

[808] Lelio Socino (1525-1562) - olasz eretnek; tagadta Jézus istenségét és a Szentlélek létezését.

[809] Gracchus Babeuf (1760-1797) - francia forradalmár, az „Egyenlők összeesküvésének” szervezője, a modern szocializmus első nagy alakja.

[810] Inferi - az alvilág lakói az ókori hitregében.

[811] Ugolino della Gherardesca - pisai ghibellin pártvezér, Dante hőse. Fiaival és unokáival éhhalálra ítélték, és egy toronyba zárták. Ugolino gyermekeinek húsából táplálkozott.

[812] Schinderhannes - egy rablóbanda vezére, 1803-ban kivégezték. Fiatal korában hóhérsegéd volt. Megszökött főnökétől, miután ellopta ruháit.

[813] Arche-Marion - eltűnt párizsi sikátor.

[814] Farnese-Herkules - híres antik szobor a nápolyi múzeumban.

[815] Guillaume Brune (1763-1815) - Napóleon marsallja, a császár bukását követő fehérterror alatt meggyilkolták.

[816] Bobéche - eredeti nevén Mandelard, híres bohóc; XVIII. Lajos idején a falragaszokon mint „a kormány első bohóca” szerepelt.

[817] Bobino - eredeti nevén Saix, bohóc, később színházalapító.

[818] - Le Messager des Chambres - esti lap 1828 és 1846 között.

[819] Proteus - tengeri isten a görög hitregében; tetszés szerint változtatta alakját.

[820] Entre chien et loup - vagyis „kutya és farkas közt”.

[821] Pachaud, Brujon stb. - a fura nevek zöme lefordíthatatlan. Egyik-másik szójáték vagy célzás a zsivány jellemző tulajdonságaira. Pl. Laveuve: Özvegy, a nyaktiló tréfás neve; Mardisoir: Kedd este; Mangedentelle: Csipkefaló; Lespieds-en-l’air: Lótó-futó stb.

[822] Ambubaiarum collegia, pharamcopolae, mendici, mimae - Horatius egyik szatírájának kezdete: „Szajhák, kuruzslók, koldusok, komédiások csapata...”

[823] La Chaumiére - „A kunyhó”. 1787-ben alapított diákmulató a párizsi Montparnasse-on.

[824] Mathieu Laensberg - lüttichi kanonoka XVII. században, almanach- és naptárszerkesztő.

[825] Jean-Gaspard Lavater (1751-1801) - svájci teológus, okkultista, Mesmer és Cagliostro híve. Azt állította, hogy az arcvonásokból kiolvasható az ember jelleme.

[826] Céliméne - női szerep Moliére Embergyűlölőjé-ben.

[827] Elmire - Orgon felesége a Tartuffe-ben.

[828] Belizár - Jean de Rotrou tragédiájának (1643) hőse.

[829] La Palisse (1470-1525) - vitéz francia kapitány, elesett a paviai ütközetben. Katonái ezt a dalt szerezték tiszteletére: „La Palisse úr meghalt Pavia előtt, negyedórával halála előtt még életben volt.” Ebből származik a „lapalissade” francia kifejezés: nevetséges szószaporítás.

[830] Solus cum solo... - Szemtől szembe, eldugott helyen, eszük ágában sincs, hogy elmondják a Miatyánkot.

[831] Lajos-arany - Lajos Fülöp király alatt vert aranypénzek.

[832] La Bourbe - a Maternité-kórház népies neve. Az épület körül felhalmozódott mocsok miatt nevezték így.

[833] Jean-Gabriel Chevalier - párizsi látszerész, több szakmai mű szerzője.

[834] Benvenuto Cellini (1500-1571) - olasz ötvös és szobrász, kalandos életéről híres emlékiratai tudósítanak.

[835] Saint-Lazare - női börtön Párizsban, 1932-ben szűnt meg.

[836] Prusias II - Bithynia gyáva királya i. e. 192-től 148-ig; hogy Róma kedvére járjon, meg akarta gyilkoltatni vendégét, Hannibált. Mikor Hannibál értesült a készülő árulásról, öngyilkos lett.

[837] Yvetot - kis helység Le Havre mellett; a XIV. században valóban önálló királyság volt. Yvetot királya a francia szóhasználatban afféle kedélyes operettkirály.

[838] Protektor - Cromwell címe az 1649-es angol köztársaság idején.

[839] I. Károly - Anglia királya 1625-től 1649-ig. Cromwell lefejeztette.

[840] Cherbourg-ba utazott - az 1830-as forradalom kitörésekor X. Károly Cherbourgon át Angliába menekült.

[841] Guillaume de Vair (1555-1621) - államférfi és szónok a vallásháborúk idején; IV. Henrik párthíve.

[842] A barikádok napja - a katolikus liga támadása III. Henrik ellen 1855. május 1-én és 12-én.

[843] Niccolň Machiavelli (1469-1527) - a nagy firenzei politikai gondolkodó.

[844] Augustin Iturbide (1783-1824) - tábornok, 1822 júliusától 1823 márciusáig Mexikó császára. Főbe lőtték.

[845] 1688-ban - a „dicsőséges forradalom” Angliában; Orániai Vilmos trónra ültetése az arisztokrácia és a polgárság nagy kompromisszuma.

[846] A 221 képviselő - arról a 221 képviselőről van szó, akik 1830 márciusában, a forradalom kitörése előtt néhány hónappal megtagadták a bizalmat X. Károly kormányától.

[847] Marie-Joseph Lafayette márki (1757-1834) - nagy szerepet játszott az amerikai szabadságharcban, a nagy francia forradalomban és az 1830-as eseményekben. Szabadelvű, alkotmányos királyság híve volt.

[848] A párizsi városháza - vagyis a forradalmi felkelés hagyományos központja.

[849] A reimsi székesegyházban koronázták meg a francia királyokat.

[850] az apja - Lajos Fülöp apja, Égalité Fülöp, az orléans-i herceg, a forradalom alatt a Konvent tagja volt. Megszavazta XVI. Lajos halálát.

[851] Lajos Fülöp külpolitikája fő vonalában Angliára támaszkodott, de a Pritchard-ügyben súlyos megaláztatást kellett elviselnie szövetségesétől. Mikor a franciák elfoglalták Tahiti szigetét, Pritchard angol konzul személyes anyagi jóvátételt követelt. Nagy-Britannia kormánya erélyesen támogatta a konzul követelését, és Franciaországnak engednie kellett.

[852] Valmy, Jemmapes - a forradalmi hadseregek győztes csatái 1792-ben.

[853] III. Henrik - francia király 1574-től 1589-ig. Meggyilkoltatta vetélytársát, Guise herceget, majd egy Jacques Clément nevű szerzetes őt szúrta le.

[854] A Transnonain utcai mészárlás egy köztársasági felkelési kísérlet során történt 1834-ben. A katonák asszonyokat és gyermekeket öltek meg.

[855] Háromszázezer kiváltságos - célzás a vagyon szerint megállapított választójogra.

[856] Abd-el-Kader (1807-1883) - algériai szabadsághős, tizenöt évig harcolt a franciák ellen.

[857] Simon Deutz elárulta Lajos Fülöp rendőrségének az összeesküvő Berry hercegnő búvóhelyét, és ezért jutalomban részesült.

[858] Marie d’Orléans (1813-1839) - valóban tehetséges festő és szobrász.

[859] Charles d’Orléans (1394-1465) - a francia lírai költészet első jelentős képviselője. Huszonöt esztendőt töltött angol fogságban.

[860] Mont-Saint-Michel - hatalmas gótikus kolostor és erőd a La Manche-csatorna egyik kis szigetén.

[861] Charles François Dumouriez tábornok (1739-1823) - a valmyi és jemmapes-i csaták győztese. 1793-ban átállt az ellenséghez.

[862] Capet - így nevezte a forradalom XVI. Lajost, aki a Capet uralkodócsalád egyik mellékágából származott.

[863] Louis Blanc (1811-1882) - francia történetíró, demokratikus politikus, az 1848-as ideiglenes kormány tagja.

[864] Fieschi - korzikai származású összeesküvő. 1835-ben pokolgépes merényletet követett el Lajos Fülöp ellen. Kivégezték.

[865] A politikai elítélt - Armand Barbés (1809-1870), a kiváló forradalmár. Az 1839. május 12-i felkelési kísérlet után halálra ítélték. Hugo versben kért kegyelmet számára a királytól. A büntetést életfogytiglani börtönre változtatták.

[866] a rhodosi kolosszus - Helios isten 32 méter magas bronzszobra, az óvilág egyik csodája.

[867] a „szocialista” fajtanévvel - Victor Hugo csupán a francia utópista szocialistákat ismerte.

[868] Velence - az önálló Velencei Köztársaságot Bonaparte szüntette meg 1797-ben.

[869] Polignac - itt, képletesen, a régi világ, a monarchia rendje. Auguste-Jules-Armand-Marie Polignac herceg (1780-1847) X. Károly utolsó miniszterelnöke. Júliusi rendeletei kirobbantották az 1830-as forradalmat.

[870] az utolsó Condé herceg - Louis-Henri-Joseph Condé, szül. 1756-ban; 1830-ban rejtélyes körülmények közt meggyilkolták, vagy öngyilkos lett.

[871] Brüsszel elkergette a Nassau-családot - az önálló Belga Királyság megalakulása 1830-ban.

[872] Koporsóba szögezte Lengyelországot - az 1830-as lengyel fölkelés leverése.

[873] Lyonban a rabszolgaháború - a lyoni takácsok felkelése 1831 november-decemberében.

[874] Quénisset (1814-1850) - famunkás, az „Egyenlőségpárti dolgozók” titkos társaságának tagja. 1841-ben merényletet követett el Lajos Fülöp egyik fia ellen, de lövése célt tévesztett. Halálra ítélték, majd deportálták.

[875] Joseph-Henri Gisquet (1792-1866) - Párizs rendőrfőnöke 1831-től 1836-ig, a nagy zendülések korszakában.

[876] Üdv és testvériség - republikánus üdvözlési forma a múlt század első felében; később az anarchisták átvették.

[877] Le Populaire - Étienne Cabet (1788-1856) francia utópista szocialista író újságja, 1833-35-ben jelent meg. Nemzetiszínű egyenruhába öltözött propagandisták árulták.

[878] pluviôse - a forradalmi naptár ötödik hónapja, január 28-tól február 18-ig.

[879] Sibylla - Apolló papnője, jósnő. Sibylla - Apolló papnője, jósnő.

[880] Ennius (i. e. 240-169) - az egyik legrégibb latin költő.

[881] Louis-Marie Prud’homme - a Les Révolutions de Paris c. lap szerkesztője és számos forradalmi röpirat szerzője.

[882] Társadalmi szerződés - Jean-Jacques Rousseau híres műve.

[883] A Második Év alkotmánya - az 1793-ban szerkesztett jakobinus alkotmány.

[884] - Victor de Lasére, írói nevén Escousse, és barátja, Lebras, kettős öngyilkosságot követett el 1832-ben, mert közösen írt drámájuk, a Raymond, megbukott a bemutató előadáson. Az eset mély benyomást tett, Béranger és Alfréd de Musset verset írt róla.

[885] Jákob Isaac van Ruysdael (1629-1682) - holland tájfestő.

[886] Némorin - Estelle kedvese, Jean-Pierre Florian (1755-1794) francia író és mesemondó Némorin és Estelle című regényében.

[887] Madelonnettes - az utcalányok börtöne Párizsban.

[888] Vauvert - a párizsi Luxembourg-kert mögött fekvő Vauvert-kastélyról a XIII. század óta az a hír járta, hogy ördögök tanyáznak benne. A Biévre patak Párizsban folyik.

[889] Friedrich-Karl Savigny (1779-1861) és Eduárd Gans (1798-1839) - német jogbölcselők, az utóbbi Hegel tanítványa. A „birtoklás” fogalmáról vitatkoztak.

[890] Mansart - a francia építészet története három Mansart-t ismer: François Mansart (1598-1666), a „manzárd” feltalálója, Jules Hardouin-Mansart (1646-1708) és Jacques Hardouin-Mansart. Mindhárom jeles művész.

[891] Lobau gróf (1770-1838) - eredeti nevén Georges Mouton, francia marsall, Lajos Fülöp alatt a nemzetőrség főparancsnoka.

[892] Foliis ac frondibus - lombok és ágak. (latin)

[893] Chrétien-François de Lamoignon (1644-1709) - jogász, irodalombarát. Vidéki házában vendégül látta Racine-t, Boileau-t stb.

[894] Gérard, d’Herbaut - felkapott divatáruboltok a múlt század elején.

[895] Mohamed - célzás a mondásra: Ha a hegy nem megy Mohamedhez, Mohamed megy a hegyhez.

[896] Euryanthe - Karl Weber (1786-1826) német zeneszerző dalműve.

[897] Petit-Musc utca - a Musc pézsmaillatot jelent. Hugo arra céloz, hogy az utcát egykor Put-y-musse, vagyis „szajhabújtató” utcának hívták.

[898] még ennél is különbül cselekedett - Jean-Jacques Rousseau állítólag lelencházba adta gyermekeit.

[899] „az Institut tagja...” - vagyis Napóleon Bonaparte.

[900] Paul de Kock (1794-1871) - a nyárspolgári közösség sikeres regényírója.

[901] „friss hússzag” - az óriás mondja a Perrault-mesében, mikor megérzi Hüvelyk Matyi jelenlétét.

[902] A La Force hercegek palotáját 1780-ban alakították át börtönné.

[903] Antoine-François Desrues (1754-1771) - híres bűnöző. Ájtatossága megtévesztette áldozatait, akiket méreggel tett el láb alól.

[904] A Nagy Század - XIV. Lajos kora.

[905] frenológus - a frenológia áltudományának művelője. Franz-Joseph Gall (1758-1828) német orvos azt állította, hogy a koponya külső alkatából következtetni lehet az ember jellemére és szellemi képességeire.

[906] A Rambouillet-palota - a francia nyelvújítás és irodalom központja a XVII. században. A kényeskedők a Rambouillet-palota törekvéseinek kinövéseit utánozták. A Cour des Miracles - a párizsi koldusok és zsiványok gyülekezőhelye a középkorban.

[907] Montmorency úr - alkalmasint Mathieu-Félicité Montmorency herceg (1767-1826), miniszterelnök, a Francia Akadémia tagja.

[908] Montmorency úr - alkalmasint Mathieu-Félicité Montmorency herceg (1767-1826), miniszterelnök, a Francia Akadémia tagja.

[909] Jean Bart (1650-1702), Abraham Duquesne (1610-1688), Pierre-André Suffren (1729-1788), Victor-Guy Duperré (1775-1846) - híres francia tengerészek.

[910] föníciai nyelven - Poenulus, a karthágói című darabban.

[911] Louis Mandrin (1724-1755) - hírhedt rablóvezér. Kerékbe törték.

[912] Thunes - a Cour des Miracles más elnevezése.

[913] Meg kell azonban jegyezni, hogy a mac a Keltában fiút jelent. (V. H. jegyzete)

[914] Euripides (i. e. 480-406) - görög tragédiaíró.

[915] Laurent Angliviel de la Baumelle (1726-1773) - francia irodalmár: Voltaire azért támadta, mert meghamisította madame de Maintenon leveleit.

[916] Androméda - görög mondai hősnő, Etiópia királyának leánya. Neptunus isten kiengesztelésére egy sziklához láncolták. Perseus, a Pegazus lovasa, megszabadította, és feleségül vette.

[917] Anne-Robert-Jacques Turgot (1721-1781) - XVI. Lajos pénzügyminisztere; a belső vámok eltörlésére, a kereskedelem és az ipar szabadságának megteremtésére törekedett, de tervei elbuktak a kiváltságos rétegek ellenállásán.

[918] Nicolas-Edme Restif de la Bretonne (1734-1806) - Párizs alvilágának regényírója, „a szennycsatorna Rousseau-ja”. Az utókor enyhítette Hugo szigorú ítéletét. Az alsó néposztályok életéből merített témáival és látásmódjával Restif de la Bretonne a modern regény egyik előfutára.

[919] Briareus - ötvenfejű, százkarú óriás a görög hitrégében, az Ég és a Föld fia.

[920] Faublas - Faublas lovag szerelmei, Louvet de Couvray regénye a XVIII. század erkölcseinek szellemes, könnyed rajza.

[921] Busiris - Egyiptom mondabeli királya, megöletett minden idegent, aki országába merészkedett.

[922] VIII. Henrik angol király (1491-1547) kivégeztette két feleségét.

[923] Majdnem nyugodt maradt - az Hublot-Conté ugyanis jellegzetesen polgári név.

[924] Dominique-Pierre-Jean Garat (1764-1823) - énekes és dalköltő, az „incroyable” divat szerint öltözködő aranyifjúság példaképe a Direktórium idején.

[925] Pousselevent... Fauchelevent körülbelül azt jelenti, hogy „szélkaszáló”. Pousselevent: „széltoló”, Coupelevent: „szélvágó”.

[926] Pierre-Théodore-Florentin Pépin (1800-1836) - Saint-Antoine külvárosi szatócs, a titkos társaságok tagja, és Pierre Morey nyerges. Fieschi segítőtársai a Lajos Fülöp ellen elkövetett merényletben. Mindkettőt lefejezték.

[927] Candide - Voltaire regényének hőse.

[928] Maximilien Lamarque (1770-1832) - tábornok és politikus. Pályafutását mint közkatona kezdte a Köztársaság hadseregében. A Restauráció száműzte. A júliusi forradalom után a szabadságeszmék szenvedélyes védelmezője a képviselőházban.

[929] A királynék gyöngyének gyöngyei - Les Marguerites de la Marguerite (des princesses), Marguerite de Valois (1492-1549) navarrai királynő verseinek gyűjteménye.

[930] Tibullus (i. e. 50-19) - latin költő.

[931] Venetiis in aedibus Manutianis - Velencében, Manutius nyomdájában (készült könyv).

[932] Diogenes Laertius (i. sz. III. század) - görög történetíró, műve az ókori filozófusok ismeretének fontos forrása.

[933] Henri Estienne (1531-1598) - jeles hellenista, híres francia nyomdászcsalád sarja.

[934] Robert Estienne (1499-1559) - Henri Estienne apja, nyomdász, az első francia-latin szótár szerzője.

[935] Aldina - a velencei Manuzio (Manutius) nyomdászcsalád (XVI. század) nagy értékű görög-latin klasszikus kiadványai.

[936] Philinte és Alceste - Moliére Embergyűlölőjénék hősei; Philinte engedékeny, elnéző jellem, Alceste hajthatatlan férfiú.

[937] Jean Chouan - valódi nevén Jean Cottereau, a vendée-i királypárti felkelés egyik vezetője.

[938] Johanna - az orléans-i szűz.

[939] Légiók - a polgári nemzetőrség egységei Lajos Fülöp alatt.

[940] V. Fülöp - XIV. Lajos francia király unokája, Spanyolország királya 1700-tól 1746-ig.

[941] vendémiaire 14 - a forradalmi naptár IV. évének (1795) ezen a napján Bonaparte tábornok ágyútűzzel verte le a thermidori Konvent ellen lázadó párizsi királypárti szekciókat.

[942] A svájciak - XVI. Lajos svájci testőrei, 1792. augusztus 10-én a Tuileriákat védték.

[943] Joseph-Marie Terray abbé (1715-1778) - XV. Lajos kapzsi, erkölcstelen pénzügyi tanácsadója; fokozta a francia parasztság terheit, tönkretette az állam pénzügyeit.

[944] Pierre Ramus (1515-1572) - francia filozófus és nyelvész, a skolasztika ellensége, Descartes előfutára. A Bertalan-éjen gyilkolták meg.

[945] Scipio Africanus (i. e. 234-83) - római hadvezér és államférfi, Hannibál legyőzője. Száműzetésben halt meg

[946] Chouankodássá fajul - a vendée-i ellenforradalmi felkelésről van szó, melyben az egykori sócsempészek jelentős szerepet játszottak.

[947] Lamballe asszony - Marie-Thérése-Louise de Savoie-Carignan hercegnő (1749-1792), Marie-Antoinette barátnője; a szeptemberi mészárlások során megölték, és dárdára tűzött fejét megmutatták a fogoly királynénak.

[948] Miquelet-k - spanyol és francia szabadcsapatok a Pireneusokban.

[949] Verdet-k - zöld karszalagos királypárti bandák, a délvidéken erőszakoskodtak Robespierre és Napóleon bukása után.

[950] Jéhu szövetségesei - délvidéki ellenforradalmi szervezet a thermidori reakció idején. Dumas regényt írt róla.

[951] facit indignatio (versus) - „A felháborodás kovácsolja a verset.” Idézet Juvenalis szatíráiból.

[952] A syéne-i száműzött - Juvenalis; az Annalesek szerzője Tacitus.

[953] Pathmos számüzöttje - Szent János evangélista.

[954] Clio - a történetírás múzsája.

[955] Caius Verres - Szicília kegyetlen kormányzója, akit Cicero híres beszédében leplezett le.

[956] Vitellius (i. sz. 69-ben), Domitianus (i. sz. 81-96), Caracalla (i. sz. 211-217), Commodus (i. sz. 180-192), Heliogabalus (i. sz. 218-222) - a legrosszabb római császárok; mind az ötöt meggyilkolták.

[957] Masaniello - Tomaso Aniello (620-1647), halász, egy nápolyi népfelkelés vezetője a spanyol uralom ellen.

[958] Etienne-Maurice Gérard (1773-1852) - császári tábornok, Lajos Fülöp miniszterelnöke és hadügyminisztere.

[959] Jean-Baptiste Drouet d’Erlon (1765-1844) - a forradalom előtt közkatona, 1803-ban tábornok. A Restauráció alatt orléans-ista összeesküvésben vett részt, halálra ítélték. Lajos Fülöp idején magas katonai állásokat töltött be.

[960] a reichstadti herceg - Napóleon fia, 1832-ben halt meg.

[961] A Vendôme-oszlop - Napóleon és a Nagy Hadsereg emlékműve, az ellenségtől zsákmányolt ágyúkból öntötték.

[962] Édouard de Fitz-James (1776-1838) - a Bourbon-család híveinek szóvivője a főrendiházban Lajos Fülöp uralkodása idején.

[963] Rémi-Joseph-Isidore Exelmans (1775-1852) - közkatonából lett császári tábornok.

[964] az 1766-os háború - az amerikai szabadságharc.

[965] section - 1790-ben választókörzetekre, szekciókra osztották Párizst. A nagy forradalom közvetlen demokráciájában ezek gyakorolták a hatalmat, fegyveres felkeléseik döntő szerepet játszottak az események menetében. A későbbi republikánus mozgalmak átvették a hagyományt.

[966] Jeanne - nem női keresztnév, hanem egy párizsi munkás, a híres Saint-Merry barikád parancsnokának családi neve. Véres harcok után elfogták, és húsz társával deportálásra ítélték. Jeanne és a Saint-Merry barikád története alapján rajzolta meg Hugo a Chanvrerie utcai torlasz küzdelmének nem egy vonását.

[967] Thomas-Robert Bugeaud de la Piconnerie (1784-1849) - tábornok, később marsall; a harmincas évek köztársasági mozgalmának véres leverésével tette emlékezetessé nevét.

[968] Armand Carrel (1800-1836) - a National című lap szerkesztője, köztársasági érzelmű újságíró. Nem támogatta a felkelést, de később az üldözött felkelők védelmére kelt. Párbajban ölték meg.

[969] Bertrand Clauzel (1772-1842) - liberális érzelmű katona, Lamarque tábornok barátja. Részt vett Algéria meghódításában.

[970] Anne Radcliffe (1764-1823) angol írónő, rémregények szerzője.

[971] Charles Lagrange (1804-1857) - forradalmár, a lyoni takácsok 1834-es felkelésének egyik vezetője.

[972] Kitől származott a dal - A nyomorultak legújabb kritikai kiadása szerint a dalt Hugo írta.

[973] Pierre-François-Louis Baour-Lormain (1770-1854) másodrangú költő, műfordító, drámaíró, az Akadémia tagja.

[974] a bordeaux-i herceg (1820-1886) - X. Károly unokája, a meggyilkolt Berry herceg utószülött fia. A legitimisták „V. Henrik”-nek nevezték. Vele kihalt a Bourbon-család.

[975] az a szegény királyné - Marie-Antoinette.

[976] Hercle! - vagyis: „Herkulesre mondom!”

[977] Para bellum - szó szerint „készülj a háborúra”; egy pisztolyfajta neve.

[978] A Mondétour utca - a „mondé” szó azt jelenti, hogy tisztított, hántolt. Hugo szófejtése szerint a hántolás hulladéka. A „tour”: torony.

[979] Théophile de Viau (1590-1626) - francia költő.

[980] Mathurin Régnier (1573-1613) - francia szatirikus költő.

[981] Lefordíthatatlan szójáték. A vendéglő neve Pot-aux Roses és poteau rose - rózsaszínűre festett faoszlop - teljesen azonos hangzású szókapcsolatok (ejtsd: potóróz).

[982] Charles Joseph Natoire (1700-1777) - francia festő.

[983] Carpe ho ras - célzás Horatius Carpe diem-jére (Cam. I. II. 8.) „Élj az idővel, élvezd az örömeit.”

[984] Szárnyaló gyászbeszédek szónoka - Bossuet püspök, „a meaux-i sas”.

[985] Dom Jacques Du Breul, Louis Sauval, Jean Lebeuf abbé - Párizs város történetírói a XVII. és a XVIII. században.

[986] Clusium - az etruriai város esetét és a híres Vae victis! („Jaj a legyőzötteknek!”) elhangzásának körülményeit Titus Livius beszéli el V. könyvének XLVIII. fejezetében.

[987] Brennus gall vezér i. e. 390-ben vette be Rómát.

[988] 1811-ben egy különleges alakú üstökös megjelenése valóban „nagy szenzáció” volt.

[989] prairial hava - a forradalmi naptár kilencedik hava, május 20-tól június 18-ig.

[990] Tymbraeus Apolló - hóbortos Apolló; Grantaire saját latin szerzeménye, a francia „timbré”, „bolondos”, „hóbortos” kifejezés felhasználásával.

[991] Bambino - a gyermek Jézus. (olasz)

[992] Esernyőben végződő jogar - Lajos Fülöp, a „polgárkirály”, azzal is hangsúlyozni kívánta uralkodásának békés, polgári jellegét, hogy esernyővel a hóna alatt sétált az utcán.

[993] Non licet omnibus adire Corinthum - „Nem mindenki teheti meg, hogy Korinthus városába menjen.” Horatius (Ep. 1.17,36.) A gazdag, fényűző Korinthusban igen költséges volt az élet. Bossuet tréfás fordítása az „omnibus” szó kétértelműségére épül.

[994] Pygmalion - szobrász a görög mitológiában; beleszeretett saját alkotásába, Galatea szobrába. Venus életre keltette a szobrot.

[995] Tiziano Vecellio (1477-1576) - velencei festő.

[996] a virágjátékok mestere - célzás az 1323-ban alapított toulouse-i virágjátékokra, melyeken arany- és ezüstvirágokkal jutalmazták a legjobb költői műveket.

[997] a légy a lovat - célzás La Fontaine A kocsi és a légy című meséjére.

[998] Themis - az igazságszolgáltatás istennője a görög hitregében.

[999] Montmirail, Champaubert - Napóleon győztes csatái francia területen, az 1814-es összeomlás küszöbén.

[1000] Timoleon (i. e. IV. század) - korinthusi hadvezér, elkergette Denis zsarnokot Syracusából.

[1001] Étienne Marcel - a párizsi kalmárok elöljárója a XIV. században, V. Károly ellenfele, 1357-es rendeletei a parlamentáris kormányzat bizonyos elemeit tartalmazzák.

[1002] Ambriorix - a római uralom ellen küzdő gallok vezére.

[1003] Jacques d’Arteverde - genti polgármester, a flamand városok felkelésének vezetője a francia uralom ellen (XIV. század).

[1004] Philippe de Marnix (1538-1598) - Németalföld szabadságharcában játszott szerepet.

[1005] Pelagius - Asturia királya 719-től 737-ig, vitézül védelmezte országát az arab hódítás idején.

[1006] A leláncolt Prometheus - Aischylos tragédiája.

[1007] Thrasybulos - athéni hadvezér (i. e. 404-ben) megszabadította hazáját a Harminc Zsarnoktól, és helyreállította a demokráciát.

[1008] Mathieu-Joseph-Bonaventure Orfila (1787-1853) - francia orvos.

[1009] az auvergne-i - az igénytelen auvergne-i nép Párizsba szakadt fiai szén- és fakereskedelemmel és szállítással foglalkoztak.

[1010] az 1848. júniusi felkelés - a XIX. század legnagyobb munkásfelkelése a párizsi kommün előtt. Kitörésének közvetlen oka az volt, hogy az ún. nemzeti műhelyek bezárásával százhúszezer munkás az utcára került. A júniusi felkelés európai méretekben döntő módon befolyásolta a polgárság további politikai magatartását.

[1011] Ochlokrácia - a tömeg uralma, csőcselékuralom.

[1012] Demos - a nép. (görög)

[1013] Rongyosok alapították - a spanyol uralom ellen felkelt németalföldi szabadságharcosok nevezték magukat „rongyosok”-nak (XVI. század).

[1014] Fex urbis, lex orbis - A városok iszapjából születik a világ törvénye. (latin)

[1015] Ossa és Pelion - thessaliai hegycsúcsok. Mikor a görög hitregében a titánok fellázadtak Zeus ellen, Ossát Pelionra halmozva rohamozták meg az eget.

[1016] Thermidor kilencedike - a jakobinus diktatúra bukása.

[1017] Január huszonegyedike - 1793. január 21., XVI. Lajos kivégzésének napja.

[1018] Prairial - a forradalmi naptár III. (1795) és VII. (1799) évének prairial havában a jakobinusok felkeltek a thermidori reakció, illetőleg a Direktórium ellen.

[1019] Vendémiaire - Bonaparte és a jakobinusok közös fellépése a párizsi királypárti körzetek felkelése ellen.

[1020] az afrikai tábornokok - ti. a tábornokok, akik meghódították Algériát.

[1021] Constantine - algériai város, 1837-ben foglalták el. A zaatchai oázis csak 1849-ben került francia kézre, tehát az itt elbeszélt események után.

[1022] Frédéric Cournet (1808-1852) - a júniusi felkelés egyik vezetője, 1847-ben politikai okokból elbocsátották a tengerészet kötelékéből. III. Napóleon államcsínyje után száműzetésbe kényszerült. Mint Hugo is elbeszéli, Barthélemy párbajban megölte. A homályos múltú Barthélemy kettős gyilkosság vádjával került angol bíróság elé. Az ügy részleteire nem derült fény. 1854-ben felakasztották.

[1023] Chaerea - Caligula császár egyik gyilkosa.

[1024] Stephanus - Domitianus császár egyik gyilkosa.

[1025] Charlotte Corday (1768-1793) - Marat gyilkosa.

[1026] Ludwig Sand (1795-1820) - német diák, leszúrta Kotzebue drámaíró-minisztert, I. Sándor cár ügynökét.

[1027] Esprit Raux, Antoine de Cournand abbé, Jacques Delille, Jacques-Claude Clinchamp de Malfilâtre - francia Vergilius-fordítók a XVIII. és XIX. században.

[1028] Zoilus (i. e. IV. század) - nevetségessé tette magát Homeros gyűlölködő bírálatával. Neve az irigy, részrehajló kritikus szinonimája.

[1029] Jean Donneau de Visé (1638-1710) - a Gáláns Merkúr című folyóirat szerkesztője.

[1030] Alexander Pope (1688-1744) - harapós kedélyéről híres angol klasszikus költő.

[1031] Élie Catherine Fréron (1719-1776) - kritikus, Voltaire és az enciklopédisták ellensége. „Fréront egyszer mérges kígyó harapta meg - írja Voltaire egyik híres epigrammájában -, de a harapásba a kígyó pusztult bele.”

[1032] Eutropus (i. sz. IV. század) - latin történetíró.

[1033] Anacharsis Cloots (1755-1794) - német származású forradalmár, a Konvent tagja, az Ész kultuszának egyik megalapítója. „Az emberiség szóvivőjének” nevezte magát. A hébertistákkal kivégezték.

[1034] Az amphictryonok - küldöttek az ókori görög városállamok közös gyülekezetében.

[1035] Henri Fonfréde (1788-1841) - újságíró, a polgárkirályság indulatos védelmezője.

[1036] Paul-Aimé Garnier (1820-1846) - költő. Megírta Hugo Burgraves című drámájának paródiáját.

[1037] Saint-simonista - a nemzetőr összetévesztette Louis de Saint-Simon herceget (1675-1755), XIV. Lajos korának nagy emlékiratíróját Claude-Henri Saint-Simonnal, az utópista szocialistával.

[1038] Vincennes - Párizs külvárosa, tüzérségi fegyverraktár.

[1039] Jacques-Marie Cavaignac de Baragne (1773-1855) - tábornok, nem azonos azzal a Cavaignackal, aki vérbe fojtotta az 1848. júniusi felkelést.

[1040] Louis-Gabriel Suchet - Albufera hercege (1772-1826), császári marsall. Zaragozát a város népe a végsőkig védelmezte.

[1041] Scarronné asszony - Françoise d’Aubigné (1635-1719), Paul Scarron (1610-1660) francia színműíró és pajzán költő felesége, Agrippa d’Aubigné kálvinista költő unokája, a későbbi Madame de Maintenon, akit XIV. Lajos titokban feleségül vett.

[1042] Angelica - Kína királynője Ariosto Őrjöngő Orlandó-jában. Visszautasítja Orlando szerelmét.

[1043] Patria - vagyis Enjolras szerelme, a Haza.

[1044] Invenerunt parvulum... - Csecsemőt találtak rongyokba burkolva (latin). Alighanem egy lelencház felirata.

[1045] Aldebaran - vöröses fényű csillag a Bika-csillagképben.

[1046] Vulcanus - a tűz és a fémek istene a latin mondában, az istenek sánta kovácsa.

[1047] Solem quis... - Ki merné azt állítani, hogy a Nap hamis? (latin)

[1048] törvényes királynak - tréfás célzás arra, hogy a Bourbonok címere a liliom.

[1049] Medici Mária vén varjai - a Medici-kút varjai. A kutat Medici Mária (1573-1642) királynő, IV. Henrik felesége építtette.

[1050] a főrendi méltóságig - a főrendiház ugyanis a Luxembourg-palotában székelt.

[1051] A dinasztia ifjabbik ága - az Orléans-i ház, Lajos Fülöp családja.

[1052] Mortuus pater... - „A halott apa várja fiát, akinek meg kell halni.” (latin)

[1053] Epidotas - az ókori Spártában tisztelt istenség.

[1054] Aimé-Marie-Gaspard, Clermont-Tonnerre herceg (1779-1865) - X. Károly hadügyminisztere.

[1055] Minervából Pallasszá - Minerva Pallas Athenae latin neve. Célzás arra, hogy az istennő nemcsak a bölcsesség, hanem a fegyveres harc megtestesítője is.

[1056] Gérard de Nerval (1808-1855) - francia romantikus író és költő.

[1057] Vitae lampada tradunt - „Kézről kézre adják az élet fáklyáját.” (Lucretius II. 78.)

[1058] Falstaff - cinikus, arcátlan dorbézoló figura Shakespeare színdarabjában.

[1059] Véda - a hinduk szent könyve.

[1060] Marignan - I. Ferenc győzelme.

[1061] Homeros meséli - az Ilias VI. énekében.

[1062] Devecseri Gábor fordítása.

[1063] Esplandian - Amadis de Gaule fia García Ordońez de Montalvo spanyol szerző regényében.

[1064] Ephyros - a későbbi Korinthus város.

[1065] A görögtüzet nem Archimedes találta fel; a hagyomány szerint Syracuza védelménél a nap sugarait összpontosító tükrökkel gyújtotta fel a római hajókat.

[1066] Bayard (1473-1524) - vitéz kapitány I. Ferenc korában, „a gáncs és félelem nélküli lovag”.

[1067] Leviathan - hallatlan méretű szörny a Bibliában. (Jób könyve, III. 8.)

[1068] Saint-Cloud - helység Párizstól nyugatra, a Szajna mellett. A saint-cloud-i hálók Hugo korában a vízbefúltak tetemeinek kihalászására szolgáltak.

[1069] Fo-kian - vagy Fukien, kínai tartomány Tajvan szigetével szemben.

[1070] Justus Liebig (1803-1873) - kiváló német vegyész, a szerves kémia egyik úttörője.

[1071] Tyrus - föníciai város, a tengerek ura az ókorban.

[1072] Lutetia - Párizs latin neve; a sár városa, mert a Lutetia név a kelta „loukteih” szóból származik, s ez mocsaras helyet jelent.

[1073] Francis Bacon (1561-1626) - a nagy angol bölcselő, Anglia kancellárja 1618-tól 1621-ig. Korrupcióval vádolták, és megfosztották méltóságaitól.

[1074] Honoré-Gabriel Mirabeau (1749-1791) - jelleme nem állott szónoki tehetségének és politikai képességeinek magaslatán. A forradalmat megelőző években életének nem egy mozzanata homályos. Három esztendőt töltött a vincennes-i börtönben Sophie Monnier márkinő megszöktetése miatt. 1791-ben a királyi családdal egyezkedett.

[1075] Teglath-Phalasar - két asszíriai király neve az i. e. XIII. és XII. században. Alighanem légből kapott állítás, hogy Teglath-Phalasar a pöcegödörre esküdött.

[1076] Leydeni János (kb. 1509-1536) - eredeti nevén Johann Bockhold, a münsteri anabaptisták vezére.

[1077] buzogányosok - VI. Károly adóemelései miatt 1382-ben kirobbant párizsi népfelkelés részvevői.

[1078] Simon Morin (1623-1663) - francia misztikus eretnek; azt állította magáról, hogy Isten fia. Desmarets de Saint-Sorlin költő feljelentésére perbe fogták, és máglyahalálra ítélték.

[1079] A talpégető martalócok - a forradalom és a konzulátus idején működtek. Áldozataik talpát égették, hogy kincseik rejtekhelyének elárulására kényszerítsék őket.

[1080] Picareria - a spanyol picaró-ból: csavargók világa.

[1081] Tristan l’Ermite (XV. század) - XI. Lajos kérlelhetetlen rendőrminisztere.

[1082] Antoine Duprat (1463-1535) - I. Ferenc kancellárja, később bíboros, a protestánsok üldözője.

[1083] IX. Károly (1550-1574) és anyja, Medici Katalin - a Bertalan-éj értelmi szerzői.

[1084] Louis-Sébastien Mercier (1740-1814) - író, Párizsi képek című könyve a XVIII. századbeli Párizs ismeretének fontos forrása.

[1085] Moine-Bourru - a szerzetesek darócruhájába öltözött kísértet a francia mesékben.

[1086] Mormouset-k - az őrült VI. Károly tanácsadói; 1392-ben száműzték vagy a Bastille-ba zárták őket, de a történetírás nem tud arról, hogy hulláikat a csatornába dobták.

[1087] Guy-Crescent Fagon (1638-1718) XIV. Lajos udvari orvosa.

[1088] Decrés vagy Crétet - Napóleonnak nem volt sem Decrés, sem Crétet nevű belügyminisztere. Denis Decrés (1761-1820) tengerészeti miniszter volt.

[1089] Léghajós katonák - a fleurusi csatában (1794) használták először katonai célokra a léghajót.

[1090] Andoche, Junot (1771-1813) - tábornok, Bonaparte hadsegéde az olaszországi hadjáratban.

[1091] Jean Lannes - Montebello hercege (1769-1809), kelmefestőinasból lett marsall.

[1092] Antoine-François Fourcroy (1755-1809) - francia vegyész.

[1093] Philibert Delorme (1515-1570) - a francia reneszánsz egyik legkiválóbb építésze.

[1094] megjárta a Panthéont - Marat-t a Panthéonban temették el, de a Konvent bukása után eltávolították onnan.

[1095] Az alexandrin-sor a tizenkét szótagos klasszikus francia verssor. Újabb csípős irodalomtörténeti célzás.

[1096] A Rivoli utca egyik oldalát boltíves folyosó szegélyezi.

[1097] bousingot - a demokrata ifjak gúnyneve az 1830-as forradalom után. A szó eredetileg a matrózok lakkozott bőrsapkáját jelentette.

[1098] az I. Ferencről elnevezett ház - ez a ház valóban létezik, eredetileg a fontainebleau-i erdőben állt. Back ezredes megvásárolta a reneszánsz vadászkastélyt X. Károly kormányától, lebontatta és Párizsban újra felépíttette.

[1099] Saint-Michel hegy - a szigetet a szárazföldtől elválasztó öböl elhomokosodott, s az így keletkezett töltéseken, apály idején, a Saint-Michel hegy gyalogszerrel is megközelíthető.

[1100] George, Clarence hercege (1446-1478) - halálra ítélték, mert elárulta fivérét, IV. Edward angol királyt. Szabadon választhatott a halálnemek közt. Azt kérte, hogy fojtsák egy hordó malváziai borba.

[1101] Lérida - spanyolországi város. 1710-ben ostromolták a franciák.

[1102] Hero és Leander - szerelmespár Musaios görög író (i. sz. V. vagy VI. század) költeményében.

[1103] Pyramus babilóniai ifjú és Thisbé tragikus szerelmét Ovidius beszéli el. Egy oroszlán széttépi Thisbé fátylát; Pyramus megtalálja, holtnak hiszi kedvesét, és öngyilkos lesz; kiáltozására odafut a leány, s mikor meglátja, mi történt, ő is megöli magát.

[1104] Corneille szava - a Cinna ötödik felvonásának első jelenetében.

[1105] Claude Tircuy de Corcelles (1768-1843) - hivatásos katonatiszt. A forradalom alatt emigrált, a Restauráció idején mégis a szabadelvű ellenzékhez pártolt, és hevesen védelmezte a sajtószabadságot. Gillenormand úr szándékosan ejti tévesen Corcelles nevét. Tirecuir ugyanis azt jelenti, hogy „bőrnyúzó”.

[1106] Guillery nótája - a három Guillery testvérről, a vallásháborúk korának hírhedt zsiványairól szóló dal.

[1107] Tityrus - pásztor Theokritos és Vergilius eclógáiban.

[1108] a Régensség - Orléans-i Fülöp kormányzósága XV. Lajos gyermekkora idején, 1713-tól 1725-ig. Pénzügyi zavarairól és könnyelmű erkölcseiről nevezetes korszak.

[1109] René de Birague bíboros (1506-1583) - Franciaország kancellárja, a Bertalan-éj egyik előkészítője.

[1110] Van egy bizonyos Szent Katalin - célzás a francia népszokásra, a pártában maradt huszonöt éves leányok ünnepére.

[1111] Phöbus (Phoibosz) - a napisten, Apolló. Phébé - Diana istennő és a hold mellékneve a mitológiában.

[1112] Julius Sabinus - gall vezér, fellázadt Vespasianus császár ellen; i. sz. 79-ben kivégezték. Éponine (Epponina) - Sabinus önfeláldozó felesége; mikor meghallotta, hogy férjét halálra ítélték, szidalmazta a császárt, mire őt is kivégezték.

[1113] Venus öve - csodatevő öv a férfiszívek meghódítására.

[1114] Florián legyen a neve - célzás Jean-Pierre Florian (1755-1794) meseköltőre, több pásztorjáték szerzőjére, aki valóban dragonyoskapitány volt.

[1115] A gáláns India - Jean-Philippe Rameau (1683-1764) francia zeneszerző daljátéka.

[1116] Aldobrandini - híres olasz arisztokrata család; az „Aldobrandini-menyegző” néven ismert világhírű antik falfestmény egy ideig római palotájukat díszítette.

[1117] Amphitrite - tengeri istennő, Oceanos leánya, Neptun felesége.

[1118] Triton - tengeri isten, Neptun és Amphitrite fia.

[1119] I love you - szeretlek. (angol)

[1120] 1833. február 16-áról 17-ére virradt - ezzel a dátummal Hugo Juliette Drouet-nak akart kedveskedni; a költő és híres szeretője ezen az éjszakán lettek egymáséi.

[1121] Longjumeau - helység Párizstól délre, a nászutasok hagyományos útvonalán. Egyébként A longjumeau-i postakocsis egy 1836-ban szerzett vígopera címe.

[1122] nobility - a nemesség (angol), az előkelő réteg.

[1123] John Churchill, Marlborough hercege (1650-1722) - angol hadvezér, több nagy győzelmet aratott a francia hadak felett.

[1124] Paillasse, Pantalon és Gille - a régi olasz és francia bohózat figurái; farsangi maszkok. Paillasse a magyar pojáca.

[1125] Harlekin, Colombina - olasz commedia dell’arte-szerepek.

[1126] Thespis (i. e. VI. század) - a hagyomány szerint a görög tragédia megalapítója. Thespis kordéja: Horatiustól származó kifejezés a vándorszínészet megjelölésére.

[1127] Szaturnália, bacchanália - szilaj római, ill. görög ünnepségek Saturnus és Bacchus tiszteletére.

[1128] Charles Collé (1709-1783) - dalköltő és vígjátékíró. Charles-François Panard (1674-1765) - énekes vígjátékok szerzője. Alexis Piron (1689-1773) - szellemes, szabad szájú francia költő.

[1129] Gaston Roquelaure (1614-1683) - XIV. Lajos korának egyik legrútabb és legszellemesebb franciája.

[1130] Barras kora - a Direktórium. Paul Barras (1755-1829) vezető szerepet játszott Robespierre megbuktatásában.

[1131] A híres Sancy-gyémánt Indiából került Európába a XV. században, A legenda szerint Merész Károly burgundiai herceg óta minden tulajdonosára bajt hozott. Harley de Sancy (1546-1629) francia nagykövet II. Fülöp spanyol királytól vásárolta. Később az angol királyok, majd a francia királyi család kincstárába került. 1835-ben az orosz cár szerezte meg. A gyémánt súlyára tett célzás megértéséhez tudni kell, hogy a francia középhegység legmagasabb csúcsát is Sancynak hívták.

[1132] Daphnis és Chloe - Longos (i. sz. III. vagy IV. század) görög író idillikus regényének szerelmespárja. Philemon és Baucis - boldog öreg házaspár a görög hitregében, történetüket Ovidius meséli el Átváltozások című könyvében.

[1133] A falánkság és az iszákosság közé helyezi a szentséget - mert IV. Henrik káromkodása eredeti formájában: „Ventre-saint-gris!”, vagyis szó szerint lefordítva: „has-szent-részeg”.

[1134] Jadis bácsi - Le bonhomme Jadis. Henri Murger (1822-1861) francia író novellájának és vígjátékának címe és hőse; jadis egyébként hajdan.

[1135] Immortale jecur - a halhatatlan máj. (latin)

[1136] Sisyphus - Korinthus mondabeli királya; vezeklésül az alvilágban hatalmas sziklát kell felgördítenie egy hegycsúcsra, de a szikla minduntalan visszazuhan.

[1137] James Cook (1728-1799) és Georges Vancouver (1757-1798) - angol tengerészek.

[1138] vendetta - vérbosszú. (olasz)

[1139] Vade retro (me, Satana) - „Távozz tőlem” (Sátán). Márk VIII. 33.

[1140] Blanc-Manteaux - egykori kolostor.

[1141] Louis-Jacques Thénard báró (1777-1857) - vegyész, 1810-től a Francia Tudományos Akadémia tagja.

[1142] William Pitt (1759-1806) - angol államférfi, a francia forradalom és Napóleon engesztelhetetlen ellensége.

[1143] Castelcicala herceg - eredetileg Fabrizio Ruffónak hívták, ügyvéd volt Nápolyban; 1795-98-ban egy vésztörvényszék elnöke. Később a nápolyi király szolgálatába állt, herceg és párizsi nagykövet lett. 1829-ben egy olasz menekült leleplezte a herceg terrorista múltját. Castelcicala kénytelen volt levetni államférfi-jelmezét. Erre az esetre utalnak Hugo gúnyos megjegyzései.

[1144] Bagration - nem hercegasszony, csupán grófnő, orosz származású nagyvilági hölgy; Balzac állítólag róla mintázta Szamárbőr című regényének Fedoráját. Emmanuel Dambray (1785-1868) - túlzó királypárti politikus.