Makszim Gorkij

Az Artamonovok

Fordította: Gellért Hugó

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Romain Rolland-nak:
az embernek, a költőnek

1

Két évvel a jobbágyság fölszabadítása után, Urunk színeváltozása napján, a „Nyikola a Dombtetőn”-templom hivői egy „idegent” vettek észre a déli mise alatt; udvariatlan taszigálással keresztülfurakodott a tömegen, majd vastag gyertyákat állított azok elé a szentképek elé, amelyek Drjomov városában a legnagyobb tiszteletben álltak. Hatalmas termetű ember volt, őszbe csavarodó, hosszú szakálla gyűrűkben omlott alá, dús fekete haja göndör volt, mint a cigányoké, orra hatalmas, és kékesszürke szeme merészen kivillant kidomborodó, busa szemöldöke alól. Jellemző volt az is, hogy amikor lelógatta kezét, széles tenyere térdét érintette.

A tekintélyes polgárokkal együtt járult a kereszt elé, ami különös visszatetszést keltett; és amikor a mise véget ért, Drjomov előkelőségei megálltak a templom előcsarnokában, hogy elmondják véleményüket az idegen férfiról. Egyesek azt tartották: lókereskedő, mások: jószágigazgató – a szelíd, beteges, de jószívű polgármester, Jevszej Bajmakov pedig halkan köhécselve ezt mondta:

– Kétségkívül udvari alkalmazott; vadász vagy efféle, az uraságok szórakozásainak szolgálatában.

Pomjalov viszont, a himlőhelyes és rút posztókereskedő – gúnynevén az „özvegy svábbogár” –, mértéktelen kéjenc, aki nagyon szerette a csípős szavakat, ezt a rosszmájú megjegyzést tette:

– Láttátok, milyen hosszú a mancsa? Nézzétek csak, hogyan megy: mintha neki harangoznának minden toronyban.

A széles vállú, nagy orrú ember, tartós kék posztóból készült zekéjében és finom bagaria csizmájában, keményen lépdelt végig az utcán, mintha csak a saját földjén járna; kezét zsebébe dugta, könyökét erősen oldalához szorította. Miután lelkére kötötték Jerdanszkajának, az ostyasütő asszonynak, hogy tudja meg töviről hegyire, ki is ez az ember, a polgárok, akiket Pomjalov délutáni teára hívott meg málnásába, a harangok zúgása közepette elszéledtek pirogjaikhoz.

Ebéd után más drjomoviak a folyó túlsó partján látták az ismeretlen férfit a „Tehénnyelv” foknál, a Ratszkij hercegek birtokán; egyenletes, széles léptekkel rótta a homokos fokot a rekettyebokrok között, és tenyere ernyője alól a várost, az Okát és hurokszerűen kanyargó mellékfolyócskát, a mocsaras Vataraksát nézegette. Drjomovban az emberek óvatosak: egyik sem tudta elhatározni magát, hogy odakiáltson és megkérdezze, kicsoda és mit csinál? Így hát a részeges rendőrt, Sztupa Maskát, a város tréfacsinálóját és pojácáját küldték át hozzá, aki mindenki szeme láttára, és az asszonyok előtt sem röstelkedve, szégyenkezés nélkül húzta le egyenruhájának nadrágját, és csupán összehorpadozott csákójával fején gázolta keresztül az iszapos Vataraksát; aztán fölfújta részeges nagy pocakját, nevetségesen kacsázva az idegen elé dülöngélt, s hogy önmagát bátorítsa, a kelleténél hangosabban rászólt:

– Ki vagy?

Hogy az idegen mit válaszolt, nem lehetett hallani, de Sztupa azonnal visszatért övéihez, és elmondta:

– Megkérdezett: nem szégyelled magad, arcátlan? Szeme gonosz: rablóra hasonlít.

Este, Pomjalov málnáskertjében, Jerdanszkaja, a golyvás ostyasütő – híres és okos kártyavető asszony – borzalmasan kimeresztett szemmel jelentette az előkelőségeknek:

– Iljának hívják, vezetékneve Artamonov; azt mondta, hogy itt akar nálunk vállalkozást kezdeni, de hogy milyen vállalkozást, nem tudtam kivenni belőle. A vorgorodi útról érkezett ide, és három óra után pár perccel ugyanazon az úton távozott.

Így nem is tudtak meg semmi különösebbet erről az emberről, és a drjomoviaknak az a kellemetlen érzésük támadt, mintha valaki éjjel ablakukon bekopogtatott s aztán eltűnt volna, hogy így, szavak nélkül figyelmeztessen egy közelgő szerencsétlenségre.

Eltelt három hét, és a sebhely már csaknem behegedt a polgárok emlékezetében, amikor ez az Artamonov egyszerre csak beállított negyedmagával egyenesen Bajmakovhoz, és olyan hangon, mintha baltával fát hasogatna, így szólt hozzá:

– Itt vagyunk, Jevszej Mitrics; új lakók kerülnek bölcs vezetésed alá. Segíts, hogy berendezkedhessünk körülötted becsületes életre.

Értelmesen és röviden elmondta, hogy a Ratszkij hercegek embere a Raty folyó menti birtokukról, a kurszki kormányzóságból; Georgij hercegnél volt intéző, de a fölszabadítás után szolgálatából kilépett; szép jutalmat kapott, s most elhatározta, hogy vállalkozásba fog: szövőgyárat alapít. Özvegy; gyermekeinek neve – a legidősebbé Pjotr, a púposé Nyikita, a harmadiké pedig, aki tulajdonképp unokaöccse, de fiává fogadta: Aljosa.

– A mi parasztjaink kevés lent ültetnek – jegyezte meg elgondolkozva Bajmakov.

– Rávesszük őket, hogy többet termeljenek.

Artamonov hangja vastag volt és érdes; úgy beszélt, mintha nagydobot vert volna, Bajmakov pedig egész életében óvatosan járt a földön, és halkan beszélt, mint aki attól fél, hogy valami ijesztőt talál fölébreszteni. Sűrűn hunyorgatva szomorú, orgonaszínű jóságos szemével Artamonov fiait nézte, akik kővé meredve álltak az ajtóban. Mindhárman nagyon elütöttek egymástól: a legöregebb atyjához hasonló, széles mellkasú, összenőtt szemöldökű, apró medveszemű; Nyikita szeme leányos, nagy és kék, mint az inge; Alekszej göndör hajú, pirospozsgás, fehérbőrű, szép legény, egyenesen és vidáman néz maga elé.

– Katona lesz egyikük? – kérdezte Bajmakov.

– Nem, nekem magamnak van szükségem a gyermekeimre; megvan a fölmentésük.

És a gyerekek felé intve, Artamonov megparancsolta:

– Menjetek ki!

Mikor azok némán, libasorban és kor szerinti sorrendben elhagyták a szobát, Artamonov nehéz tenyerét Bajmakov térdére tette, és így folytatta:

– Jevszej Mitrics, egy füst alatt kérőben is vagyok nálad: add leányodat legidősebb fiamhoz.

Bajmakov valósággal megrémült; fölugrott a padról, és hadonászni kezdett.

– Ugyan, az istenért! Első ízben látlak, azt se tudom, ki vagy… te meg ilyesmivel állsz elő! Egyetlen leányom fiatal, férjhez mennie korai, aztán még nem is láttad, nem tudod, miféle… mi ütött beléd?

Artamonov azonban göndör szakállába mosolyogva felelte:

– Kérdezősködj felőlem a járási rendőrfőnöknél; sok hálával tartozik hercegemnek, és a herceg megírta neki, hogy legyen mindenben segítségemre. Rosszat nem fogsz hallani rólam, esküszöm a szentek képeire. Leányodat ismerem, mindent tudok városodban; észrevétlenül itt voltam már négyszer is, mindent kipuhatoltam. Legidősebb fiam ugyancsak megfordult már nálatok, és látta leányodat… ne nyugtalankodj!

Olyan érzéssel, mintha medve rontott volna rá, Bajmakov kérlelni kezdte vendégét:

– Várj legalább…

– Egy keveset várhatok, sokáig várni… az évek nem engedik – mondta szigorúan az állhatatos ember, és az ablakon keresztül lekiáltott az udvarra:

– Gyertek, köszönjetek el a házigazdától!

Amikor búcsút vettek és elmentek, Bajmakov ijedten nézett a szentképekre, háromszor keresztet vetett, és ezt suttogta:

– Istenem, irgalmazz! Miféle emberek? Őrizz meg a gonosztól!

Botjával kopogva levánszorgott a kertbe, ahol a hársfa alatt felesége és leánya befőttet készítettek. A telt, szép asszony megkérdezte:

– Miféle nyalka fiúk álltak az udvaron, Mitrics?

– Nem ismerem őket. Hát Natalja hol van?

– Cukorért ment az éléskamrába.

– Cukorért? – ismételte komoran Bajmakov, miközben leereszkedett a gyeppadra. – Cukor. Hm… igazuk van, akik azt mondják: sok bajunk lesz még a fölszabadításból.

Az asszony alaposabban szemügyre vette, és nyugtalanul megkérdezte:

– Mi van veled? Megint rosszul érzed magad?

– A szívembe nyilallott. Azt gondolom, ez az ember azért jött, hogy helyembe lépjen a földön.

Felesége vigasztalni kezdte:

– Ugyan már: talán kevés ember igyekszik manapság faluról a városba?

– Éppen az a bökkenő, hogy ide igyekeznek. Egyelőre nem mondok el többet; hadd gondolkodom…

Ötödnapon Bajmakov ágynak esett, tizenkét nap múlva meghalt, és halála még sötétebb árnyékot vetett Artamonovra és fiaira. A polgármester betegsége alatt Artamonov két ízben meglátogatta, és négyszemközt sokáig elbeszélgetett vele; a második alkalommal Bajmakov behívta feleségét, és karját mellén fáradtan keresztbe fonva, így szólt a vendéghez:

– Vele beszélj, Artamonov; nekem nyilván már nincs közöm földi dolgokhoz. Hagyjatok pihenni.

– Gyere velem, Uljana Ivanovna – parancsolta Artamonov, és hátra sem fordult megnézni, követi-e az asszony, csak kiment a szobából.

– Menj, Uljana; kétségtelenül így akarja a sors – tanácsolta halkan feleségének a polgármester, mikor látta, hogy az nem tudja elhatározni magát, vajon vendége után menjen-e? Okos, erős jellemű asszony volt, megfontolás nélkül semmit sem tett; most pedig valahogy az történt, hogy egy óra múlva, amikor visszatért férjéhez, így szólt hozzá, hosszú, szép szempillájának rebbenésével űzve el kicsorduló könnyeit:

– Igazad van, Mitrics; nyilván így akarja a sors; áldd meg a leányodat!

Este férje ágyához vezette ünneplőbe öltözött leányát, Artamonov pedig fiát taszigálta maga előtt; a legény és a leány, egymásra sem nézve, kézen fogták egymást, térdre ereszkedtek, lehajtották fejüket, Bajmakov pedig, fulladozva, gyöngyökkel kirakott ősi családi szentképet tartott föléjük.

– Az Atyának és Fiúnak nevében… Uram, légy irgalmas egyetlen gyermekemhez!

És szigorúan mondta Artamonovnak:

– Ne feledd, te felelsz Istennek leányomért.

Artamonov meghajolt előtte, hogy keze a padlót érte.

– Tudom.

És egyetlen gyengéd szót sem szólva leendő menyéhez, szinte rá se tekintve a két fiatalra, az ajtó felé intett a fejével:

– Menjetek!

Mikor aztán a jegyesek kimentek, leült a beteg ágyára, és határozottan mondta:

– Légy nyugodt; nem lesz semmi baj. Harminchét évig szolgáltam büntetés nélkül hercegeimnek, pedig az ember nem isten, az ember nem irgalmas, nehéz mindig kedvében járni. Neked is jó dolgod lesz, Uljana napamasszony; anyja leszel fiaimnak, akiknek megparancsolom, hogy tiszteljenek.

Bajmakov némán hallgatta: a sarokba nézett, a szentképekre, és sírt; Uljana is föl-fölzokogott, Artamonov pedig bosszúsan folytatta:

– Eh, Jevszej Mitrics, korán mégy el tőlünk, nem vigyáztál magadra. Pedig hát, hej, de nagy szükségem lenne rád!

Kezével keresztben végigszántott szakállán, és hangosan fölsóhajtott.

– Ismerlek tetőtől talpig: becsületes és okos ember vagy; élnénk csak öt évig együtt, olyan vállalatunk lenne… De hát ez Isten akarata!

Uljana fájdalmasan fölkiáltott:

– Mit károgsz, holló; miért rémítesz bennünket? Talán még…

De Artamonov felállt, és mélyen meghajolt Bajmakov előtt, mintha halott ember feküdnék az ágyon:

– Köszönöm a bizalmat. Isten veletek. Ki kell mennem az Okához: megjött a bárka a holmimmal.

Mikor eltávozott, Bajmakova sértett hangon nyögött föl:

– Falusi fajankó, egyetlen gyengéd szava sem volt fia jegyeséhez!

Férje félbeszakította:

– Ne siránkozz, ne nyugtalaníts.

És rövid gondolkozás után hozzátette:

– Te csak tarts ki mellette; derekabb ember kétségtelenül a mi fajtánknál.

Bajmakovot nagy tisztességgel temette el az egész város, mind az öt templom papsága. Az Artamonovok a koporsó után mentek, az elhunyt felesége és leánya nyomában, ami nagy megütközést keltett. A púpos Nyikita, aki övéi mögött lépdelt, hallotta, amint a tömegben mormogták:

– Nem tudni, kicsoda, és egyszerre az első helyre tolakodik.

Pomjalov, körbejártatva kerek, makkszínű szemét, magában dünnyögte:

– Az elhunyt Jevszej is, Uljana is óvatos emberek; ok nélkül semmit sem tettek; következésképp itt valami titok lappang, következésképp valamivel megszédítette őket ez a keselyű; másként talán rokonságba léptek volna vele?

– Igen, igen; sötét ügy.

– Én is azt mondom, hogy sötét. Bizonyára hamis pénz. Pedig milyen becsületes embernek tette magát Bajmakov, mi?

Nyikita lehajtott fejjel hallgatott, kigörbítve púpját, mintha ütést várna. Szeles nap volt, a szél a tömeg hátába fújt, és a por, amelyet a lábak százai fölvertek, füstfelhőként húzódott az emberek nyomában, sűrű rétegben lepte el a hajadonfővel haladók olajos haját. Valaki megjegyezte:

– Nézd csak, hogy belepte a porunk Artamonovot: egész szürke lett a cigány…

Tíz nappal férje temetése után Uljana Bajmakova kolostorba ment leányával, házát pedig Artamonovnak adta át. Azt meg, és a fiait, mintha forgószél ragadta volna magával: reggeltől estig sürögtek-forogtak mindenfelé, gyorsan végigsietve az utcákon, sebtében keresztet vetve magukra a templomok előtt; az apa hangoskodott és heveskedett; a legidősebb fiú komor volt, szótlan és nyilván félénk vagy szégyenlős; a szép Aljoska kötekedett a legényekkel, és merészen kacsingatott a leányokra; Nyikita meg napkeltekor a folyó túlsó partjára, a „Tehénnyelv”-re vitte hegyes púpját, ahová varjúként sereglettek össze az ácsok, kőművesek, hogy hosszú téglakaszárnyát és valamivel távolabb, az Oka mellett, nagy, börtönhöz hasonló emeletes házat építsenek tizenkét hüvelykes gerendákból. Esténként Drjomov lakói összegyűltek a Vataraksa partján, tök- és napraforgómagot ropogtattak, hallgatták a fűrészek horkanását és sivítását, a gyaluk csusszanását, az éles balták tompa csapásait. Gúnyosan emlegették a bábeli torony fölépítésének céltalanságát, Pomjalov pedig, vigasztalásképp, mindenféle szerencsétlenséget jósolt az idegen embereknek:

– Tavasszal elönti a víz ezeket az ocsmány épületeket. És tűzvész is kitörhet: az ácsok pipálnak, pedig forgács hever mindenfelé.

Vaszilij, a tüdővészes pópa kontrázott neki:

– Homokra építenek.

– Gyári munkások sereglenek ide, kezdődik a részegeskedés, tolvajlás, kicsapongás.

A hatalmas testű, kerekre fölfúvódott, elhájasodott molnár és kocsmáros, Luka Barszkij, rekedt basszusán vigasztalta a többieket:

– Ahol több ember van, könnyebb megélni. Sebaj, csak dolgozzanak.

Nagyot nevettek a polgárok Nyikita Artamonovon, aki egy nagy négyszögben rekettyebokrokat vágott ki gyökerestül, egész nap zsíros iszapot merített a Vataraksából. Tőzeget vágott a mocsarasban, ég felé emelt púppal, taligában szállította oda, és fekete halmokban rakta szét a homokon.

– Konyhakertet tervez – találták el a polgárok. – Micsoda bolond! Hát meg lehet termékenyíteni a homokot?

Napnyugtakor, amikor az Artamonovok libasorban – elöl az apa – átgázoltak a folyón, és annak zöldes vizére ráfeküdtek árnyékaik, Pomjalov odamutatott:

– Nézzétek, nézzétek, milyen árnyéka van a púposnak!

És mindnyájan látták, hogy Nyikita árnyéka, aki harmadiknak ment, szokatlanul reszkető és mintegy nehezebb fivérei hosszú árnyékánál. Egyszer, bőséges esőzés után, a folyó vize megáradt, és a púpos, aki hínárba akadt, vagy egy gödörbe lépett, eltűnt a víz alatt. A parton álló nézők mind vidáman fölkacagtak, csak Olgunyka Orlova, egy részeges órásmester tizenhárom éves leánya kiáltott fel szánakozón:

– Jaj, jaj, belefullad!

Valaki tarkón ütötte:

– Ne ordíts feleslegesen.

Alekszej, aki utolsónak ment, a víz alá bukott, megragadta bátyját, talpra állította, és amikor nedvesen, iszappal borítva kimásztak a partra, egyenesen a városi lakosok felé tartott, úgyhogy azok kitértek előle, és valaki félénken meg is jegyezte:

– Nézd csak a kis vadállatot…

– Nem szeretnek bennünket – mondta Pjotr, mire atyja, menet közben arcába tekintve, ezt felelte:

– Adj nekik időt, majd megszeretnek.

Nyikitát pedig leszidta:

– Te madárijesztő! Lábad elé nézz, ne nevettesd meg az embereket, nem élünk mások mulatságára. Te vásári komédiás!

Az Artamonovok senkivel sem barátkoztak. Háztartásukat egy tetőtől talpig feketébe öltözött, kövér öregasszony vezette, akinek feje fekete kendővel volt bekötve, melynek csücskei mint szarvak meredtek előre; keveset beszélt, nehezen forgó nyelvvel és érthetetlenül, mintha nem is orosz volna, tőle semmit sem lehetett megtudni az Artamonovokról.

– Szerzeteseknek tettetik magukat a rablók…

Azt felfedezték, hogy az apa és a legidősebb fiú gyakran keresik föl a környékbeli falvakat, és rábeszélik a parasztokat, hogy lent termesszenek. Az egyik ilyen utazás alkalmával szökött katonák támadtak Ilja Artamonovra; egyet közülük az irhaszíjára akasztott kétfontos vasgolyóval megölt, a másodiknak betörte a fejét, a harmadik elmenekült. A járási rendőrfőnök megdicsérte tettéért, a szegény Ilja-parókia fiatal papja pedig azt a büntetést szabta a gyilkosságért, hogy negyven éjjelen keresztül imádkozzon a templomban.

Őszi estéken Nyikita a szentek életéből, az egyházatyák tanításaiból olvasott föl atyjának és fivéreinek, de az apa gyakran félbeszakította:

– Mély értelmű ez a bölcsesség; a mi eszünk nem foghatja föl. Napszámosok vagyunk, nem nekünk kell elmélkednünk ilyesmiről; mi az egyszerű dologra születtünk. A megboldogult Jurij herceg hétezer könyvet olvasott el, és annyira belemélyedt ezekbe a gondolatokba, hogy az Istenben való hitét is elvesztette. Az egész világot bejárta, megfordult mindegyik királynál; híres ember volt! De amikor posztógyárat alapított, kudarcot vallott vele. És bármibe fogott is, nem fizetődött ki. Így egész életében parasztsorban élt.

Amikor beszélt, tisztán ejtett ki minden szótagot, el-elgondolkodott utánuk, mintha maga is figyelt volna rájuk, majd újból oktatni kezdte gyermekeit.

– A ti sorotok nehéz lesz; ti magatok vagytok a magatok törvénye és védelme. Én nem a magam akarata szerint éltem, hanem amint parancsolták. És ha látom is: nem ezt kellene tenni, a dolgon nem változtathatok; nem rám tartozik, csak az uraságra. Nemcsak hogy cselekedni féltem saját eszem szerint, hanem még gondolkodni sem mertem, nehogy valamiképp összezavarjam a magam fölfogását az uraságéval. Hallod, Pjotr?

– Hallom.

– Figyelj is, és értsd meg, mit mondok. Az ember él, és mintha nem is léteznék. Természetes, hogy a felelősség is kevesebb: nem a magad lábán jársz, kormányoznak. Felelősség nélkül élni könnyebb, de nincs sok értelme.

Néha két órát is beszélt, állandóan kérdezgetve, hallgatják-e a gyerekek. A kemencén hever, lelógatja lábát, s miközben ujjaival szakálla gyűrűit simogatja, sietség nélkül kovácsolja ki a szavak egyik láncszemét a másik után. A nagy, tiszta konyhára meleg sötétség borul; künn hóvihar fütyül, és simogatja selymesen az ablakot, vagy fagy ropog a kék hidegben.

Pjotr az asztalnál ül egy faggyúgyertya előtt, papírokban lapozgat, halkan csattogtatja a számológép csontgolyóit; Alekszej segít neki, Nyikita meg vesszőkosarakat fon ügyes kézzel.

– Az uralkodó cár szabadságot adott nekünk. Meg kell érteni: mi a célja a felszabadításnak. Cél nélkül még a juhot sem engedik ki az akolból; itt pedig egy egész népet, ezrek ezreit engedték ki. Ez annyit jelent: az uralkodó megértette: az uraktól keveset lehet elvenni, maguk élnek föl mindent. Georgij herceg még a fölszabadítás előtt magától is ráeszmélt ugyanerre, és többször mondta nekem: a kényszermunkában nincsen köszönet. Most aztán megbíznak bennünk, hogy szabadon dolgozhassunk. Ezután a katona sem fogja huszonöt évig a fegyvert hordani, hanem menj csak, dolgozz! Most mindenkinek meg kell mutatnia, hogy mire képes. A nemességnek végórája ütött, most ti magatok vagytok nemesek, halljátok?

Uljana Bajmakova majdnem három hónapot töltött a kolostorban, s mihelyt hazaérkezett, Artamonov már másnap megkérdezte:

– Hamarosan megtartjuk az esküvőt?

Az asszony fölháborodott, és szeme haragtól szikrázott.

– Hova beszélsz; térj eszedre! Még fél év sem múlt el az apja halála óta, te pedig… Hát nem félsz a bűntől?

Artamonov azonban szigorúan félbeszakította:

– Ebben semmi bűnt nem látok, napamasszony. A nagyurak különbet is csinálnak, és Isten mégis eltűri. A szükség kívánja így; Pjotrnak asszony kell a házhoz.

Azután megkérdezte: mennyi pénze van a lánynak?

Az asszony azt felelte:

– Ötszáz rubelnál több hozományt nem adok!

– Többet is fogsz adni – mondta meggyőződéssel és hidegvérrel a hatalmas paraszt, farkasszemet nézve az asszonnyal. Az asztalnál ültek, egymással szemben; Artamonov könyökére támaszkodva, és mindkét keze ujjaival szakálla sűrű gyapjában játszadozva, az asszony összevont szemöldökkel és félősen kiegyenesedve. Jóval túl volt a harmincon, de sokkal fiatalabbnak látszott; pirospozsgás, telt arcában szigorúan világított szürkés, okos szeme. Artamonov fölállt, kiegyenesedett.

– Szép vagy, Uljana Ivanovna.

– Van még valami mondanivalód? – kérdezte haragosan és gúnyosan az asszony.

– Egyéb semmi.

Artamonov nem szívesen távozott, és kényszeredetten húzta maga után a lábát; Bajmakova, aki utánanézett, és közben a tükör jegét súrolta tekintetével, bosszúsan dünnyögte:

– Szakállas ördög. Belénk csimpaszkodott…

Minthogy úgy érezte, hogy veszély fenyegeti ettől az embertől, fölment leányához, de Natalja nem volt a szobájában. Amint az ablakon kinézett, meglátta az udvaron, a kapunál, Pjotrral.

Bajmakova leszaladt, s a küszöbön megállva, a leányára kiáltott:

– Natalja… haza!

Pjotr üdvözölte.

– Nincs rendjén, fiatalember, anyja nélkül beszélgetni egy leánnyal. A jövőben ez elő ne forduljon!

– Jegyesek vagyunk – emlékeztette Pjotr.

– Egyre megy; nekünk megvannak a magunk szokásai – felelt Bajmakova, de magában megkérdezte: „Miért haragudtam meg? Hogyne szerelmeskednének a fiatalok! Rosszul cselekedtem. Mintha irigykednék leányomra.”

A szobában mégis erősen megcibálta Natalja haját, és megtiltotta neki, hogy négyszemközt beszéljen vőlegényével.

– Ha jegyesed is, azért még akár eső, akár hó, nem tudni, mi várható – mondta ridegen.

Homályos aggodalom zavarta gondolatait, és néhány nap múlva elment Jerdanszkajához, hogy megkérdezze tőle a jövőt; a golyvás, kövér, haranghoz hasonló javasasszonyhoz a város minden asszonya elhordta bűneit, gondját-baját.

– Nincs miről kártyát vetni – jelentette ki Jerdanszkaja –, megmondom egyenesen, lelkem: kapaszkodj ebbe az emberbe. Szemem nemhiába dülled ki, ismerem az embereket, átlátok rajtuk, mint a kártyáimon. Figyeld csak meg, milyen szerencsés keze van; minden dolga úgy forog, mint a megolajozott kerék, a mi parasztjainknak pedig csak a nyála csurog az irigységtől. Nem, lelkem, ne félj tőle; nem róka-, hanem medvetermészet.

– Éppen az a baj, hogy medvetermészet – hagyta helyben az özvegy, és fölsóhajtva elmondta a javasasszonynak: – Félek; már az első pillanatban, amikor megkérte leányomat, megijedtem tőle. Egyszerre, mintha a felhőkből pottyant volna le ez az ismeretlen ember, és betolakodott a családomba. Elő szokott fordulni ilyesmi? Emlékszem, mondja; én pedig arcátlan, nagy szemét nézem, és minden szavára igennel felelek, mindenbe beleegyezem, mintha torkon ragadott volna.

– Ez azt jelenti: hisz erejében – magyarázta a bölcs ostyasütő asszony.

Mindez azonban nem nyugtatta meg Bajmakovát, bár a javasasszony, amikor kikísérte a gyógyfüvek fojtó szagával telített szobájából, búcsúzásul még hozzátette:

– Ne feledd: a butáknak csak a mesékben van szerencséjük.

Lelkesen dicsérte Artamonovot; oly hangosan és buzgón, hogy gyanús volt: talán megvesztegették. Mennyire másként beszélt a magas, ráncos és száraz Matrjona Barszkaja:

– Az egész város sóhajtva sóhajtozik miattad, Uljana: hogy nem félsz ezektől a jöttmentektől! Jaj, vigyázz! Nemhiába púpos az egyik fiú, nagy bűne lehet a szüleinek, hogy torzszülöttként jött a világra…

Nehéz volt a helyzete Bajmakov özvegyének, és mind gyakrabban verte meg a leányát, miközben maga is érezte, hogy ok nélkül haragszik reá. Igyekezett lehetőleg minél ritkábban látni lakóit; ám ezek az emberek mind gyakrabban toppantak útjába, aggodalommal árnyékolva be életét.

A tél észrevétlenül lopózott be: hirtelen zúdult a városra, süvítő szélviharokkal, erős fagyokkal, cukorszerű hóhegyeket ontott az utcákra és házakra, vattázott sapkákat borított a seregélydúcokra és templomtornyokra, fehér vaspáncéllal vonta be a folyókat és a mocsarak rozsdás vizét, s az Oka jegén megkezdődtek a városi polgárok ökölharcai a környékbeli falvak parasztjaival. Alekszej minden ünnepnap kiment a viaskodásra, és minden alkalommal elkeseredve, összeverve tért vissza.

– Mi az, Aljosa? – kérdezte Artamonov. – Az itteni falusi ökölvívók nyilván ügyesebbek a mieinknél?

Alekszej, akinek ölyvszeme szikrázott, komoran hallgatott, miközben rézpénzzel vagy jégdarabokkal dörzsölte szét véraláfutásait; de Pjotr egyszer elárulta:

– Alekszej ügyesen viaskodik; a sajátjai, a városiak verik meg.

Ilja Artamonov az asztalra nehezedve kérdezte:

– Miért?

– Nem szeretik.

– Éppen őt?

– Egyikünket sem.

Az apa olyat ütött öklével az asztalra, hogy a gyertya kiugrott tartójából, és elaludt; a sötétben üvöltés hangzott föl:

– Mit beszélsz nekem, mint valami lány, folyton szeretetről? Ezt a szót ne halljam többé!

Nyikita meggyújtotta a gyertyát, és halkan megkockáztatta:

– Aljosának nem kellene az ökölviadalokra járnia.

– Hogy az emberek nevessenek: Artamonov megijedt! Te csak hallgass, halálmadár! Taknyos!

Mindnyájukat lehordta, majd néhány nappal később, a vacsoránál, így szólt szerető dohogással:

– Medvevadászatra kellene mennetek, gyerekek; jó mulatság. Georgij herceggel gyakran jártam a rjazanyi erdőkbe, és lándzsavégre kaptuk a komákat. Mulatságos dolog!

Lelkesen elmesélt néhány sikerült vadászkalandot, és egy hét múlva kiment Pjotrral meg Alekszejjel az erdőbe, ahol egy hatalmas, öreg medvét terített le. Azután a fivérek egyedül indultak útnak, és egy anyaállatot vertek föl, amely Alekszejről letépte bekecsét, fölszakította combját, de mégis legyűrték, és két bocsot hoztak magukkal a városba, a megölt medvét pedig kinn hagyták az erdőben a farkasok lakomájának.

– Nos, hogy viselkednek az Artamonovjaid? – kérdezték Bajmakovát a polgárok.

– Megvannak.

– Télen a disznó békében marad – jegyezte meg Pomjalov.

Az özvegy szinte el sem akarta hinni magának, amikor tudatára ébredt, hogy az Artamonovok iránt megnyilvánuló ellenséges érzület egy idő óta őt is sérti, hogy lenézésük megbántja őt magát is. Látta, hogy ezek az Artamonovok józanul élnek, vállvetve és makacs kitartással végzik munkájukat, semmi rosszat sem lehet terhükre fölróni. Gondosan szemmel tartotta leányát és Pjotrt. Meggyőződött róla, hogy ez a szűkszavú, vállas legény korához képest szokatlan komolysággal viselkedik, nem igyekszik valamilyen sötét sarokban Natalját megcsipkedni, és illetlen szavakat sugdosni fülébe, ahogy a városi vőlegények szokták tenni. Még kissé nyugtalanította is Pjotrnak érthetetlen, száraz, de kíméletes, sőt talán féltékeny viselkedése leányával szemben.

„Nem lesz gyöngéd az újdonsült férj.”

Egyszer azonban, mikor lefelé jött az emeletről, lent a pitvarban meghallotta leánya hangját:

– Megint medvevadászatra megy?

– Készülünk. Miért kérdi?

– Veszélyes; Aljosát is megsebezte a vadállat.

– Ő maga volt az oka; túlságosan heveskedett. Egyszóval, gondol rám?

– Magáról semmit sem mondtam.

„Nézd csak a selymát – gondolta magában az anya, miközben elmosolyodott és fölsóhajtott. – A legény pedig nem sok vizet zavar…”

Ilja Artamonov mind makacsabbul ismételte:

– Siess a lakodalommal, különben maguk fognak előresietni.

Az asszony rádöbbent, hogy valóban sietnie kell: leánya éjszakánként rosszul aludt, és nem tudta rejtegetni, hogy testi vágy gyötri. Húsvétra újra elvitte a kolostorba; egy hónap múlva pedig, amikor visszatért, látta, hogy elhanyagolt kertjét rendbe hozták, az utakat kigyomlálták, a zuzmókat a fákról leszedték, a bogyós bokrokat megnyesték és felkötötték – és mindezt ügyes, hozzáértő kéz végezte. Amint egy ösvényen lement a folyóhoz, észrevette Nyikitát; a púpos a fonott kerítést javította, amelyet a tavaszi áradás alámosott. A térden alul érő, hosszú vászoningből szánalmasan bökődtek ki a púp csontjai, csaknem eltakarta a sima szőke hajú, ormótlan fejet; hogy a haj arcába ne hulljon, Nyikita egy nyírfaággal kötötte föl. Mint valami szürke folt a nedvtől duzzadó zöld lombok között, munkájába elmerült, önfeledt remetéhez hasonlított; meglendítve a napfényben ezüstként csillogó baltáját, ügyesen faragott ki egy cölöpöt, és halkan, vékony leányhangon valami templomi éneket dúdolt. A fonott kerítés mögött zöldesen csillogott a selymes víz; mint fickándozó kárászok, játszottak benne a nap aranyszínű, visszaverődő sugarai.

– Isten segíts! – mondta az asszony, s magának is váratlan volt ez a kedvessége. Nyikita fölnézett rá kék szeme lágy fényével, és szelíden viszonozta a köszönést:

– Isten óvjon.

– Te hoztad rendbe a kertet?

– Én.

– Szépen megcsináltad. Szereted a kertet?

A fiú, térden állva, röviden elmondta, hogy kilencéves korában hercegura inasnak adta egy kertészhez, most pedig tizenkilenc éves.

„Púpos, de úgy látszik, nem gonosz” – gondolta az asszony.

Este, amikor emeleti szobájában leányával teázott, Nyikita megjelent az ajtóban: egy csokor virág volt a kezében és mosoly a sárgás, csúnya, szomorú arcán.

– Fogadja el ezt a csokrot.

– Mit jelentsen ez? – csodálkozott Bajmakova, miközben gyanakodva nézte az ízlésesen összeválogatott virágokat; Nyikita pedig megmagyarázta, hogy uraságainál minden reggel virágokat kellett vinnie a hercegnének.

– Ezért hát? – kérdezte Bajmakova, és büszkén fölvetette fejét, miközben kissé elpirult. – De talán csak nem hasonlítok a hercegnéhez? A hercegné bizonyára nagyon szép asszony.

– Hiszen maga is az.

Bajmakova még jobban elpirult, és azt gondolta: „Nem az apja tanította be erre?”

– Nos, köszönöm a megtiszteltetést – mondta, de teára nem hívta meg Nyikitát; amikor pedig elment, fennhangon folytatta gondolatait:

– Szép a szeme; nem hasonló apjáéhoz, alighanem az anyjáé.

És fölsóhajtott:

– Nyilván a sors akarta, hogy velük éljünk.

Nem nagyon igyekezett rávenni Artamonovot, hogy várjanak a lakodalommal őszig, amikor egy éve lesz férje halálának, de határozottan kijelentette neki:

– Te csak, uram, Ilja Vasziljevics, ne avatkozz be a dologba; hadd rendezzek el mindent a magunk módján, jól, ősi szokás szerint. Neked is csak hasznodra lesz: egyszerre bekerülsz legtekintélyesebb embereink közé, meg fognak ismerni.

– Na – bődült el dölyfösen Artamonov –, anélkül is meglátnak már messziről.

Az asszony, akit sértett ez az önhittség, megjegyezte:

– Téged itt nem szeretnek.

– Úgy hát félni fognak tőlem.

És elmosolyodva vonogatta vállát:

– Pjotr is mindig a szeretetről fuvolázik. Furcsa emberek vagytok…

– De rám is kijut ebből a nemszeretésből.

– Ne nyugtalankodj, napamasszony!

Artamonov fölemelte hosszú kezét, és úgy ökölbe szorította ujjait, hogy vérvörösek lettek.

– Értek hozzá, hogy megtörjem az embereket; körülöttem nem ficánkolhatnak sokáig. Megvagyok szeretet nélkül is…

Az asszony hallgatott, és félő nyugtalansággal gondolta magában:

„Micsoda vadállat!”

Egy szép napon azután hangos lett a vendégszerető ház Natalja barátnőitől, a város legelső családjainak leányaitól. Fehér fátyolszövetből és finom vászonból való, a csukló körül csipkés, labdaujjas ingüket mordvin hímzésű selyemmel szegett, pompás családi brokátszarafán takarja; lábukra kecske- és szattyánbőr cipellőt húznak; hosszú hajuk szalaggal van befonva. A menyasszony nehéz ezüstbrokát szarafánban fuldoklik, amelyet nyakától aljáig áttört mintás, aranyozott gombok díszítenek; vállán aranybrokát gallér, hajában fehér és kék szalagok. Mozdulatlanná dermedve ül az ajtó melletti sarokban, s mialatt csipkés keszkenőjével izzadt arcát törölgeti, kedvesen csengő hangon szólózik:

Rétek földjét, buja földjét,
Mezők ékét, virág kékjét,
Tavaszi ár lepi, mossa,
Hideg vizek zavarossa…

Barátnői dallamos karban kapják föl a leánypanasz elhaló sóhaját:

Fiatal lányt, engem küldtek,
Vizet hordjak, engem küldtek,
Meztélláb is, cipő nélkül
Jaj, csupaszon, ruha nélkül…

Alekszej, aki elbújt a leányok tömegében, hahotázik, és felkiált:

– Ez aztán nagyszerű dal! Begyömöszöltek benneteket, leányok, brokátba, mint valami pulykát pléhvödörbe, és azt éneklitek: csupaszon, ruha nélkül!

Nyikita a menyasszony közelében ül; új, kék zekéje torzan és nevetségesen fölcsúszott púpjáról a tarkójára, kék szemét tágra mereszti, és oly különös kifejezéssel nézi a lányt, mintha attól félne, hogy az tüstént szétfoszlik, eltűnik. Az ajtót egészen betölti testével Matrjona Barszkaja; ott áll, a szemét forgatja, és mély basszusán búgja:

– Nem énekeltek elég panaszosan, leányok.

Néhány széles lólépést tesz, és szigorú oktatásba kezd, hogyan kell régi módra énekelni, milyen remegéssel kell a házasságra készülni.

– A közmondás azt tartja: „a férj – kőfal”. Tudjátok meg: erős a fal, nem lehet áttörni, és magas, nem lehet átugrani.

A leányok azonban alig hallgatnak rá; a szobában nagy a tolongás, forró a levegő, félretolják a vénasszonyt, és kiszaladnak az udvarba, a kertbe. Mint méh a virágok között, olyan köztük Alekszej aranysárga selyemingében és bársonynadrágjában; hangos és vidám, mintha részeg volna.

Barszkaja sértődötten lebiggyeszti vastag ajkát, kimereszti szemét, elöl magasra fölhúzza szövetszoknyája alját, és sűrű füstfelhőként felnyomul az emeletre, Uljanához, akinek prófétaszerűen mondja:

– Nagyon vidám a lányod; nem ez a szabály, nem ez a szokás. Vidám kezdetnek rossz a vége!

Bajmakova egy megvasalt, nagy láda előtt térdel, és gondterhesen keresgél benne; körülötte a padlón, az ágyon szövet-, taft- és „moszkvai vörös” kartondarabok, kasmírsálak, szalagok, hímzett törülközők hevernek szanaszét, mint valami vásári bódéban. Széles napsugárcsík hull az élénk szövetekre, amelyek szivárványszínben égnek, akárcsak a felhő az esti pírban.

– Nincs rendjén, hogy a vőlegény a házasság előtt a menyasszony házában lakjon; az Artamonovoknak ki kellett volna költözniük…

– Szóltál volna előbb; most már késő erről beszélni – dohogja Uljana, és a láda fölé hajol, hogy elrejtse fájdalmas arcát, de az öblös hang folytatja:

– Rólad az a hír járja, hogy okos asszony vagy; ezért hallgattam. Azt hittem, magad is kitalálod. Hogy mit törődöm vele? Ami engem illet, megmondom az igazat, ha nem is fogadják meg. Isten számon tartja.

Barszkaja úgy áll, mint egy szobor, és a feje mozdulatlan, akár egy bölcsességgel színültig telt kehely; be sem várva a választ, kilép az ajtón, Uljana pedig, aki ott térdel a szövetek színes tüzében, vágyakozással és rettegéssel suttogja maga elé:

– Uram, segíts! Ne fossz meg eszemtől.

Az ajtóban újra csoszogás hallatszik; az asszony sietve a ládába hajol, hogy könnyeit elrejtse. Nyikita áll előtte:

– Natalja Jevszevna kérdezteti, nem kell-e segíteni valamit.

– Köszönöm, kedves…

– A konyhában Olgunyka Orlova magára döntötte a mézet.

– Mit nem mondasz?! Okos kislány, jó menyasszony lenne számodra…

– Ki jönne hozzám…

A kertben pedig ott ül Ilja Artamonov és Gavrila Barszkij, a menyasszony keresztapja, meg Pomjalov, aztán Zsityejkin, a kifejezéstelen szemű bőrkereskedő és Voroponov, a kocsigyártó; ott ülnek, és söröznek a hársfa alatti kerek asztalnál. Pjotr, akinek sötét haját vastag olajréteg fedi, a fa törzséhez támaszkodik, és tisztelettudóan hallgatja az idősebbek beszélgetését.

– Nálatok mások a szokások – mondja az apja elgondolkozva.

Pomjalov dicsekedni kezd:

– Hja, tősgyökeres fajta vagyunk. Nagy nép az orosz!

– Mi sem vagyunk szedett-vedettek.

– Szokásaink ősrégiek…

– Sok bennük a mordvin, csuvas…

Sikoltozva és nevetgélve, egymást lökve-taszigálva szaladnak le a leányok a kertbe, és mint valami tarka szarafánkoszorú, körülállják az asztalt. Belekezdenek az üdvözlő énekbe:

A dicső örömapának,
Vasziljevics Iljának
Hőn kívánjuk:
Ha az első lépcsőre lép – lábát törje,
Másodikon – másik lábát,
Harmadikon – nyakát törje.

– Ez aztán szép üdvözlés! – kiáltott föl csodálkozva Artamonov, és Pjotr felé fordult, aki óvatosan elmosolyodva a leányokat nézte, és fülcimpáját húzogatta.

– Csak hallgasd tovább! – tanácsolta Barszkij kacagva.

Még kevés is, úgy találjuk
A dicső örömapának,
Szűzleány elrablójának…

– Még kevés is? – visszhangozta ingerülten Artamonov, s látható zavarában ujjaival dobolt az asztalon.

És a leányok teli tüdőből éneklik:

Ekevashoz csapjanak
Sziklákról gurítsanak,
Hogy bennünket meg ne csalhass -
Ne dicsérhess, magasztalhass
Messzi-messzi mese-tájat,
Amit még madár se látott,
Bánattal van az kirakva,
A göröngyét könny itatja…

– Erre lyukadtunk ki? – kiáltott föl sértődötten Artamonov. – Pedig én, lányok, ne haragudjatok, mégiscsak dicsérem a magam vidékét: nálunk a szokások finomabbak, a nép szívesebb. Még közmondás is van róla: „A Szvapának és az Uszozsának a Szejmbe van a folyása: hál’ istennek, hogy nem az Okába!”

– Várj, még nem ismersz bennünket – mondta félig dicsekedőn, félig fenyegetőn Barszkij. – De most ajándékozd meg a lányokat!

– Mennyit adjak vajon?

– Amennyit nem sajnálsz.

De amikor Artamonov két ezüstrubelt adott a leányoknak, Pomjalov haragosan megjegyezte:

– Bőven adsz; pénzed fitogtatod.

– No, nektek is nehéz a kedvetekre cselekedni! – kiáltott Ilja ugyancsak hangosan, mire Barszkij fülsiketítő kacagásba tört ki, Zsityejkin pedig gyöngyöző és éles nevetésbe kezdett.

A leánybúcsúztató hajnalig tartott, a vendégek elszéledtek, a háziak már mind aludtak. Artamonov Pjotrral és Nyikitával a kertben ült; tekintetét körbejáratta, és szemével a rózsás felhőket tapogatta, így szólt halkan, szakállát simogatva:

– Fanyar fajta. Nem szíves emberek. Te aztán, Petruha, csak fogadj szót mindenben, amit az anyós tanácsol; ha üres asszonyfecsegés, akkor is meg kell tenned! Alekszej a lányokat kísérte haza? A lányok kedvelik, a legények nem szívelik. Barszkij kölyke ellenségesen nézi… no-no igen! Te, Nyikita légy kedvesebb, értesz hozzá. Szolgálj gittül atyádnak; ahol repedés támad utánam, tömd be.

Fél szemmel a fából készült, nagy söröskancsóba sandított, aztán mogorván folytatta:

– Mindent kihabzsoltak; isznak, mint a gödény. Mire gondolsz, Pjotr?

A fiú a selyemövet, menyasszonya ajándékát babrálta, és halkan felelte:

– Falun az élet egyszerűbb, nyugalmasabb.

– Hát aztán… Mi egyszerűbb, mint a napot átaludni…

– Halogatják a lakodalmat…

– Tűrj egy keveset.

De végül fölvirradt Pjotr nagy és nehéz napja is. A tisztaszoba ajtó melletti sarkában ül, és tudja, hogy szemöldöke komoran összehúzódott, homloka ráncokba szalad, érzi, hogy ez visszás, nem vet jó fényt rá menyasszonya szemében, és mégsem tudja szemöldökét kisimítani, mintha erős cérnával volna összevarrva. Mialatt mogorván végigméri a vendégeket, megrázza fürtjeit, amelyekből komló hull alá az asztalra és Natalja menyasszonyi fátylára. A lány is szomorúan hajtja le fejét, fáradtan hunyja be szemét, nagyon halvány, ijedt, mint egy kisgyerek, és remeg szégyenében.

– Keserű! – ordítják huszadszor, vörös, szőrös, fogaikat vicsorgató pofák.

Pjotr feléje fordul, mint egy farkas, és nyakát meg se mozdítva, kissé fölemeli Natalja fátylát; ajka száraz, orrával arcába túr, érzi a leány bőrének atlaszhidegét, válla félénk remegését, sajnálja Natalját, és ő is szégyelli magát, az ittas emberek szűk gyűrűje pedig tovább ordítozik:

– Ügyetlen a legény!

– Az ajka a cél!

– Eh, én ugyan megcsókolnám…

Egy részeg női hang rikácsol:

– Engedjetek, megcsókolom!

– Keserű! – bömböli Barszkij.

Pjotr összeharapja fogát, és a leány nedves, remegő ajkához hajol; Natalja falfehér, s mintha egész teste olvadna, akár a felhő a napon. Mindketten éhesek: tegnap óta nem kaptak enni; az izgalomtól, a szeszes italok orrfacsaró szagától és két pohár pezsgő cimljanszki bortól Pjotr úgy érzi magát, mintha részeg volna, és attól fél, hogy a fiatalasszony észreveszi rajta. Minden hullámzik körülötte, és hol egyetlen tarka foltba folyik össze, hol meg ellenszenves arcok vörös hólyagjaiba ömlik szét minden irányban. A fiú könyörgő tekintettel és haragosan néz apjára: Ilja Artamonov Bajmakova kipirult arcába mered, és felborzolt hajjal, tüzesen kiáltja:

– Napamasszony, koccintsunk egy pohárka mézessel! A mézes olyan édes itt, akár a háziasszony…

Az özvegy kinyújtja fehér, gömbölyű karját, színes kövekkel kirakott arany karperece csillog a napfényben, magas keblén gyöngysor szivárványlik. Ő is sokat ivott; szürke szemében epedő mosoly ül, félig kinyílt ajka csábítóan remeg; miután koccintottak, fölhajtja poharát, és biccent fejével az örömapa felé, aki megrázza kócos sörényét, és elragadtatással ordítja:

– Te aztán tudod, mi az illem, napamasszony! Akár egy hercegnő; verjen meg az Isten, ha nem igaz!

Pjotr valahogyan érzi apja viselkedésének fonákságát; a vendégek részeg ordítozásából világosan kihallja Pomjalov csípős megjegyzéseit, Barszkaja dörgő hangú szemrehányásait, Zsityejkin éles, rövid nevetését.

„Nem lakodalom, bíráskodás” – gondolja magában, azután ezt hallja:

– Látjátok, hogyan néz az ördögfajzat Uljanára? Jaj, jaj!

– Lesz itt még egy lakodalom, csakhogy papok nélkül…

Ezek a szavak egy pillanatra beleragadnak fülébe, de tüstént megfeledkezik róluk, mikor Natalja térde vagy könyöke hozzáér, és egész testében nyugtalan vágyódás ébred. Igyekszik nem nézni rá, fejét mozdulatlanul tartja, de nem tud uralkodni szemén, amely makacsul a leány felé sandít.

– Mikor lesz már vége? – kérdi súgva, és Natalja ugyanúgy feleli:

– Nem tudom.

– Szégyellem magam…

– Én is – hallja, és örül, hogy a fiatalasszony ugyanazt érzi, amit ő.

Alekszej a leányok között van, akik a kertben mulatnak; Nyikita egy hosszú pópa mellett ül, akinek nedves a szakálla, és sárgaréz szemek fénylenek himlőhelyes arcában. Az udvarról és utcáról kíváncsiak néznek be a tárt ablakon; a fejek tucatjai mozognak ide-oda a kék levegőben, és cserélik föl egymást minden pillanatban; nyitott szájak suttognak, sziszegnek, kiabálnak; az ablakok, mintha zsákok volnának, amelyekből ezek a lármás fejek, akárcsak dinnyék, mindjárt be fognak gurulni a szobába. Különösen hat Nyikitára egy földművesnek, Tyihon Vjalovnak kiálló pofacsontú, sűrű, rőt szakállú, piros foltos arca. Első pillanatra színtelennek látszó szeme különösen villózik, de csak a pupillák hunyorognak, maguk a szempillák mozdulatlanok. És mozdulatlanok a keskeny száj vékony, makacsul összeszorított ajkai is, amelyeket csak alig-alig fed a göndör bajusz; a fülek pedig csúnyán hozzátapadnak a koponyához. Vjalov mellével rádőlt az ablakpárkányra, és nem kiabált, nem szitkozódott, amikor mások megkísérelték ellökni helyéről; vállának és könyökének könnyed rándításával rázta le magáról a tolakodókat. Válla csapott és gömbölyű volt, nyaka elrejtőzött benne, és feje mintegy közvetlenül melléből nőtt ki: ő is púposnak látszott, és Nyikita valami rokonszenveset, jót olvasott arcában.

Egy kancsal legény egyszerre csak erősen beleütött egy dobba, és ujját keményen végighúzta bőrén; a dob búgni, döngeni kezdett, s a menyasszony gömbölyű, göndör hajú vőfélye, Sztyepasa Barszkij megperdült a szoba közepén, nagyot dobbantott, és felkiáltott a zene ütemére:

Hej, leányok, álnokok,
Ravasz selymák, táncosok,
Cseng a pénz a zsebemben,
Ide, aki szeret engem!

Atyja kifeszítette óriás alakját, és elbődült:

– Sztyopka! Ne hozz szégyent a városra! Mutasd meg ezeknek a csibészeknek!

Ilja Artamonov fölugrott, feje borzas volt, mint a kályhaseprő. Állát fölszegte, arcát vérhullám öntötte el, orra parázspiros lett, és belekiabálta Barszkij arcába:

– Nem csibészek vagyunk nektek, hanem kakasok! Majd meglátjuk, ki marad fölül a táncban! Aljosa!

Alekszej, akinek arca úgy ragyogott, mintha lakkal volna bekenve, mosolyogva mérte végig a drjomovi táncost; majd hirtelen elsápadva, utolérhetetlen gyorsasággal forogni kezdett, s közben leányosan föl-fölsikoltott.

– Nem tudja énekkel kísérni magát! – kiáltották a drjomoviak, és tüstént fölhangzott Artamonov kétségbeesett üvöltése:

– Aljoska, megöllek!

Alekszej, meg sem állva, két ujját szájába dugta, fülsiketítően füttyentett, és csengő hangon rákezdte, tisztán kísérve lábával az ütemet:

Az uraság Nyikoláj
Szavát leste öt lakáj;
Ma már ez a Nyikoláj
Jómaga is csak lakáj!

– Nesztek! – ordította győzelemittasan Artamonov.

– Ohó! – kiáltott föl a pópa sokatmondóan, s mutatóujját fölemelve, fejét csóválta.

– Alekszej túltesz a tiéteken – mondja Pjotr Nataljának, aki félénken felelt:

– Könnyebb a másiknál.

Az apák úgy uszították gyermekeiket, mint viaskodó kakasokat; félig ittasan, váll váll mellett álltak; az egyik rengeteg testű, de esetlen, akár egy tízpudos zaboszsák, és a szemhéja alatt, a piros, keskeny résekből bőven folynak a részeg lelkesedés könnyei; a másik minden izmát megfeszíti, mintha ugrásra készülne, ide-oda hadonászik, és combját simogatja hosszú kezével, szeme – egy őrülté, Pjotr, amikor látta, hogy apja szakálla mozog a pofacsontok körül, erre gondolt:

„Fogát csikorgatja. Mindjárt lesújt valakire…”

– Siralmasan táncol az Artamonov fiú – hallatszik Matrjona Barszkaja trombitahangja. – Figurák nélkül táncol! Szegényesen!

Ilja Artamonov belekacag az asszony sötét, serpenyőkerek arcába és széles orrába – Alekszej győzött, Barszkijék fia tántorogva megy az ajtó felé –, majd durván megrántja Bajmakova karját, és parancsolóan mondja:

– Nosza, napamasszony, járd velem.

Bajmakova elsápad, védekezni próbál szabadon maradt karjával, és haragosan, zavartan tiltakozik:

– Hova gondolsz? Táncolni az én helyemben?!

A vendégek elnémultak és mosolyognak; Pomjalov sokatmondó pillantást vált Barszkajával, és szavai zsírként sisteregnek:

– Ugyan, semmi! Csak vigasztalódj, Uljana, perdülj táncra! Az Úr megbocsát…

– A bűnt magamra veszem! – kiáltja Artamonov.

Mintha hirtelen kijózanodott volna, összeráncolja homlokát, és előrelép, akárcsak viaskodásra indulna – mintha nem is a saját akarata lenne ura lábainak. Bajmakovát feléje taszítják, lába megbicsaklik, a kissé ittas asszony megtántorodik; de kiegyenesedik, fölszegi fejét, és megkezdi a kört. Pjotr hallja az ámult suttogást:

– Szentséges atyám! Férje egy éve sem nyugszik a földben, s már kiházasította leányát, és maga is táncol!

Pjotr nem néz a feleségére, de tudja, hogy röstelkedik anyja miatt, és maga elé dünnyögi:

– Nem kellene apának táncolnia.

– És anyának sem kellene – feleli halkan és szomorúan Natalja, aki egy padon áll, és a fejeken keresztül nézi a szoros embergyűrűt; most megszédül egy kissé, és belekapaszkodik férje vállába.

– Halkabban! – mondja az gyengéden, mialatt erősen tartja a fiatalasszonyt könyökénél.

A nyitott ablakon keresztül, a nézők feje fölött beömlött az esti pír; ebben a vöröses fényben keringtek a táncosok, akár a vakok. A kertben, az udvaron, az utcán kacagtak, kiáltoztak; a fülledt szoba fokozatosan elcsendesedett. A dob erősen megfeszített bőre tompán rezgett, a harmonika nyekergett. A legények és leányok szűk gyűrűjében, mintha égéstől sebesek volnának, továbbra is görcsösen dobálta magát a táncospár; a leányok és legények némán, komolyan figyelték a táncukat, mint valami szokatlanul fontos cselekményt. Az idősebb vendégek egy része elhagyta a szobát, s csak a kábultak, a mozdulatlanul részegek maradtak helyükön.

Artamonov dobbantott és megállt:

– Na, alaposan kifárasztottál, Uljana Ivanovna!

Az asszony összerázkódott, és hirtelen, mint valami fal előtt, ő is állva maradt; majd körben meghajolt mindenki felé, és ezt mondta:

– Ne szóljatok meg érte.

Kendőjével legyezgetve magát, azonnal kiment a szobából, és Barszkaja tolakodott föl helyettesítésére:

– Válasszátok szét a fiatal párt! Nosza, Pjotr, gyere ide; vőfélyek, fogjátok karon!

Az apa félretolta a násznagyokat, és hosszú, nehéz kezét fia vállára tette:

– Menj hát; adjon Isten boldogságot! Öleljük meg egymást!

Eltaszította magától Pjotrt, akit most a vőfélyek ragadtak meg karjánál; a menet élén Barszkaja lépdelt, és maga elé mormogta, ki-kiköpve minden irányba:

– Piha, piha! Se betegség, se bosszúság, se irigység, se aljasság, piha! Tűz és víz, kellő időre, ne csapásként, szerencsére!

Amikor Pjotr belépett mögötte Natalja szobájába, ahol díszes ágy várta, a vénasszony nagyokat fújva leült egy székre a szoba közepén.

– Figyelj ide, és jegyezd meg jól! – mondta ünnepélyesen. – Itt van két félrubeles; tedd a csizmádba, a sarkad alá; amikor Natalja bejön, letérdel előtted, és le akarja húzni a csizmát, ne hagyd…

– Mire jó mindez? – kérdezte mogorván Pjotr.

– Semmi közöd hozzá. Háromízben ne hagyd, de negyedszerre engedd meg; mikor aztán az asszony háromszor megcsókol, add neki a félrubeleseket, és mondd ezeket: neked ajándékozom, rabnőm, végzetem! El ne felejtsd! Aztán vetkőzz le, és feküdj háttal az asszony felé, aki kérlelni fog, hogy veled tölthesse az éjszakát. Te azonban hallgass; csak harmadszorra nyújts neki kezet, megértetted? Aztán pedig…

Pjotr elámulva nézett oktatója sötét, széles arcába, aki táguló orrlyukakkal és ajkát nyaldosva törülgette kövér állát és nyakát kendőjével, majd ellentmondást nem tűrő hangon, minden szót élesen hangsúlyozva folytatta a durva, szemérmetlen felvilágosítást. Búcsúzóul még megismételte:

– Sikításnak ne higgy, könnyeknek ne higgy – és dülöngélve kimászott a szobából, és részegszag maradt vissza utána. Pjotrt erre már dühroham fogta el: összeharapott foggal, mintha attól félne, hogy sírva fakad valami nagy bánattól, amely torkát fojtogatja: letépte lábáról, és az ágy alá hajította csizmáit, gyorsan levetkőzött, s mintha lóra pattanna, az ágyba vetette magát.

– A vén boszorkány…

A puha ágyban nagyon melege volt; leugrott a padlóra, az ablakhoz lépett, kitárta; a kertből ittas hangzavar, kacagás, leánysikoltozás hangzott fel; a kékes szürkületben, a fák között, fekete emberi alakok imbolyogtak. A Nyikola-templom harangtornyának csúcsa rézujj gyanánt döfött az égbe, kereszt nem volt rajta, levették, hogy bearanyozzák. A háztetők mögött szomorúan fénylett az Oka, fölötte egy darab hold olvadozott; távolabb mint fekete hóbuckák feküdtek a végtelen erdők. Eszébe jutott egy másik föld, az aranyos szántóföldek térsége, és fölsóhajtott; a lépcsőkön léptek kopogtak, vihogás hallatszott. Gyorsan visszabújt az ágyba. Az ajtó kinyílt, selyemszalagok suhogtak, cipellők nyikorogtak, valaki föl-fölzokogva sírt, a zárjába tolt retesz megcsörrent. Pjotr óvatosan fölemelte fejét: az ajtónál, a félhomályban egy fehér alak állt, és szabályos időközökben széttárta karját, miközben csaknem a földig hajlongott.

„Imádkozik. Én nem is imádkoztam.”

De nem volt kedve imádkozni.

– Natalja – kezdte halkan –, ne féljen. Magam is félek. Agyon kínoztak.

Mindkét kezével haját simogatta, és fülcimpáját húzogatta, majd tovább dünnyögött:

– Nincs szükség semmi csizmalehúzásra és más effélére. Badarság az egész. Nekem a szívem sajog. Barszkaja pedig a bolondot járatja velünk. Ne sírjon.

Natalja óvatosan, oldalvást, férje felé fordulva, az ablakhoz lépett, és halkan megszólalt:

– Még vigadnak.

– Igen.

Mindketten fáradtak voltak, mindketten féltek valamitől, egyikük sem tudta elhatározni magát, hogy a másikhoz közelítsen, és még sokáig váltottak céltalan szavakat. Virradatkor megreccsentek a lépcsők, valaki tapogatózni kezdett a falon; Natalja az ajtóhoz sietett.

– Barszkaját ne engedje be – súgta oda Pjotr.

– Anya van itt – mondta Natalja, és kiment; Pjotr fölült az ágyban, leeresztette lábát a padlóra, és kedvetlenül, szomorúan gondolta magában:

„Fonákul viselkedtem, gyáva vagyok, ki fog nevetni, csak várok…”

Az ajtó kinyílt, és Natalja ezt mondta:

– Anya hívja.

A kályhához támaszkodott, és csaknem láthatatlanná vált a fehér cserepeken; Pjotr kilépett, és a sötétben Bajmakova sértődött, ijedt, forró suttogása csapott arcába:

– Mit csinálsz, Pjotr Iljics, mi van veled? Szégyenbe akarsz hozni bennünket? Hiszen közeledik a reggel, nemsokára itt lesznek, hogy fölkeltsenek benneteket… az embereknek meg kell mutatnom a nászinget, hogy megbizonyosodjanak: leányom tisztességes!

Míg beszélt, egyik kezével Pjotr vállát fogta, a másikkal eltaszította magától, és fölháborodva kérdezte:

– Mit jelentsen ez? Erőd nincs, kedved nincs? Ne rémíts, ne hallgass…

Pjotr tompán felelt:

– Sajnálom Natalját. Félek.

Nem látta anyósa arcát, de úgy tetszett neki, hogy az asszony röviden felnevetett.

– Nem; csak menj, menj; végezd el a magadét, férfikötelességed. Imádkozz Hrisztofor vértanúhoz. Menj. Hadd csókoljalak meg…

Uljana erősen átölelte nyakát, meleg borszagot lehelt arcába, és megcsókolta édes, tapadós ajkával; Pjotr, akinek nem volt ideje a csókot viszonozni, hangosan cuppantott a levegőbe. Mikor belépett a nagy ablakú padlásszobába, és bezárta az ajtót maga mögött, határozott mozdulattal nyújtotta ki kezét: a leány a mellére borult, karja gyűrűjében vergődött, és remegő hangon megszólalt:

– Anya részeg egy kicsit.

Pjotr más szavakat várt. Az ágy felé hátrálva, maga elé dünnyögte:

– Ne félj. Nem vagyok szép, de jó vagyok…

Mind szorosabban hozzásimulva, suttogta a leány:

– Nem bír a lábam…

…Drjomovban szerettek mulatni. A lakodalom öt napig tartott, reggeltől éjfélig csoportosan jártak házról házra az utcákon, dülöngéltek a szesz kábulatában. Különösen dús és fitogtató lakodalmat csaptak Barszkijék, de Alekszej alaposan helybenhagyta a Barszkij fiút, mert a kamaszlány Olga Orlovát valamivel megsértette. Amikor a Barszkij szülők bepanaszolták Alekszejt Artamonovnak, az elcsodálkozott:

– Hát láttatok-e már olyat, hogy a legények ne verekedjenek?

Bőkezűen megajándékozta a lányokat szalagokkal és csecsebecsékkel, a legényeket pénzzel, tökrészegre itatta az apákat és anyákat, mindenkit ölelgetett, összevissza rázott:

– Eh, emberek! Csak egyszer élünk!

Féktelenül viselkedett, sokat ivott, mintha csak a bensejében lángoló tüzet locsolná, ivott, de nem részegedett le, és szemmel láthatóan lesoványodott ezekben a napokban. Uljanától távol tartotta magát, de gyermekei észrevették, hogy követelő, haragos pillantásokkal méregeti. Nagyon kérkedett erejével: a helyőrségi katonákkal nyújtón versenyzett, birkózásban már legyűrt egy tűzoltót és három kőművest.

Utánuk Tyihon Vjalov, a földműves lépett eléje, és visszautasítást kizáró hangon mondta:

– Most velem próbáld meg.

Artamonov, akit a hang meglepett, fölbecsülte tekintetével a földműves tagbaszakadt alakját.

– Hát te miféle szerzet vagy: erős vagy szájhős?

– Nem tudom – felelte az komolyan.

Övüknél megragadták egymást, és sokáig topogtak egy helyben. Vjalov vállán keresztül Ilja az asszonyokat nézte, és szemérmetlenül kacsingatott rájuk. Magasabb volt a földművesnél, de vékonyabb, és valamivel arányosabb termetű. Vjalov vállával ellenfele mellébe támaszkodva igyekezett a földről fölemelni és fején keresztüldobni; Ilja átlátott tervén, és fel-felkiáltott:

– Nem vagy ravasz, testvér, nem vagy ravasz!

És nagyot fújva, hirtelen ő vetette át magán Tyihont, olyan erővel, hogy az a földre zuhantában erősen megsértette lábát. A földműves ülve maradt a füvön, arcáról a verejtéket törülgette, és zavartan motyogta:

– Erős.

– Látjuk – felelték neki gúnyosan.

– Derekasan elbánt velem – ismételte Vjalov. Ilja kezét nyújtotta felé.

– Állj fel!

Tyihon nem fogózott bele, úgy próbálkozott felállni, de nem sikerült. Megint kinyújtotta lábát, és különös, olvadó tekintettel nézett a tömeg felé. Nyikita hozzálépett, részvevően megkérdezte:

– Fáj? Segítsek?

A földműves elmosolyodott.

– Sajognak a csontjaim. Erősebb vagyok apádnál, de ő ügyesebb. Nohát, gyerünk utánuk, Nyikita Iljics, te jó lélek!

És barátian belekarolva a púposba, megindult vele a tömeg után, menet közben erősen kirúgta a lábát, nyilván abban a reményben, hogy ezzel fájdalmát enyhítheti.

A fiatal házasok, akiket a fáradtság és az álmatlan éjszakák kimerítettek, kelletlenül mutogatták magukat az utcán, a tarka, zajos, részeg tömeg közepette: ittak, ettek, zavarba estek; amikor végig kellett hallgatniuk a szemérmetlen tréfálkozásokat, minden erejükből igyekeztek, hogy ne nézzenek egymásra; és amikor karonfogva sétáltak, vagy egymás mellett üldögéltek, hallgattak, mintha idegenek volnának, Matrjona Barszkaja nagyon meg volt elégedve velük, és kérkedve kérdezgette Ilját meg Uljanát:

– Jól kioktattam a fiadat? Nézd csak, Uljana, hogyan kiiskoláztam a leányod! Hát még a vőd! Úgy jár, mint a páva: én nem vagyok én, feleségem nem az enyém!!

De amikor Pjotr és Natalja végül magukra maradtak a szobájukban, és lefeküdtek, a ruhával együtt ledobtak magukról mindent, amit rájuk kényszerítettek, amibe engedelmesen belenyugodtak, és csendesen elbeszélgettek az átélt napokról:

– Mennyit isznak nálatok – csodálkozott Pjotr.

– Nálatok talán kevesebbet? – kérdezte a felesége.

– Parasztok nem is ihatnak annyit!

– Nem hasonlíttok parasztokhoz.

– Igaz, nemesi cselédség voltunk, ez majdnem annyi, mint a nemesek.

Néha, egymást átkarolva, leültek az ablakhoz, mélyen tüdejükbe szívták a kert kellemes illatát, és hallgattak.

– Miért hallgatsz? – kérdezte halkan az asszony, és férje ugyanúgy válaszolt:

– Nem akarózik közönséges szavakat mondanom.

Rendkívüli szavakat szeretett volna feleségétől is hallani, de Natalja ilyeneket nem ismert. Mikor a végtelen, szabad, aranyló sztyeppről kezdett neki beszélni, az asszony megkérdezte:

– Még erdők sincsenek arra? Ó, milyen félelmetes lehet!

– Félelmes az erdő? – mondta unottan Pjotr. – Mitől is lehetne félni a sztyeppén? Ott csak föld van, meg ég, meg én.

És egyszer, amikor így az ablaknál üldögéltek, és a csillagos éjben gyönyörködtek, a kertből, a fürdőház felől lárma hangzott fel; valaki szaladt, be-beakadt a málnás ropogó vesszőibe, aztán visszafojtott, haragos felkiáltás hallatszott:

– Mit akarsz, te ördög?

Natalja ijedten ugrott fel.

– Ez anya!

Férje kihajolt az ablakon, elállta széles hátával; látta, hogy apja átöleli, és a fürdőház falához szorítja anyósát, igyekszik ledönteni a földre; az asszony karja sűrű lendítéssel a férfi fejét öklözi, és fulladozva, hangosan suttogja:

– Eressz, vagy kiáltok!

És idegenül csengő hangon felcsattan:

– Drágám, ne nyúlj hozzám! Légy szánalommal…

Pjotr nesztelenül betette az ablakot, felkapta feleségét, és térdére ültette:

– Ne nézz oda.

Az asszony a karjában vergődött, fel-felkiáltott:

– Ki volt az?

– Apa – mondta Pjotr, és erősen magához szorította Natalját. – Nem érted?

– Ó, istenem – suttogta szégyenkezve és rémülettel az asszony, férje pedig az ágyra vitte, és engedelmes, fiúi érzéssel mondta:

– Nem vagyunk szüleink bírái.

Natalja kezébe temette arcát, és törzsét himbálva siránkozott:

– Micsoda bűn!

– Nem a mi bűnünk – mondta Pjotr, és eszébe jutottak atyja szavai: „Az uraságok különbet is csinálnak.” – Még jobb is így; legalább téged békén hagy. Az öregek egyszerű erkölcsűek: nekik csak „apróbűn”, ha az ember a menyével enyeleg. Ne sírj.

Felesége könnyek között mondta:

– Már amikor együtt táncoltak, erre gondoltam. Ha erőszakoskodott vele, mi lesz velünk?

Az izgalomtól kimerülten gyorsan elaludt, még le sem vetkőzött; Pjotr kinyitotta az ablakot, tekintetével átkutatta a kertet, nem látott senkit, beszívta mellébe a pirkadat előtti szelet; a fák kezdték lerázni magukról az illatos sötétséget. Az ablakot nyitva hagyta, lefeküdt felesége mellé, le sem hunyta szemét, elgondolkozott. Jó lenne kettesben élni Nataljával valami kis tanyán…

…Natalja hamarosan felébredt; úgy tetszett neki, hogy anyja iránti szánakozása ébresztette fel, meg a sérelem, amelyet miatta érez. Mezítláb, egy szál ingben, gyorsan lement a földszintre. Az anyja szobájába vezető ajtó, melyet éjszakára mindig be szokott zárni, most félig nyitva volt, s ez még jobban megijesztette; de mikor benézett a szögletbe, ahol anyja ágya állt, meglátta a lepedő alatt anyja testének fehér körvonalait és a párnán szétomló, sötét haját.

„Alszik. Álomba sírta, álomba búsulta magát…”

Valamit tenni kell, valamivel meg kell vigasztalnia a megbántott anyát. Kiment a kertbe; a harmattól úszó nedves fű hidegen csiklandozta lábát; a nap csak az imént emelkedett fel az erdő mögül, és ferde sugarai a szemét vakították. Letépett egy lapulevelet, melyet a harmat beezüstözött, hozzászorította előbb egyik, majd másik orcájához, s felüdülve, piros ribizkét csipdelt egy szőlőlevélre, harag nélkül gondolva apósára.

Egy nehéz kéz veregette meg a vállát, Ilja állt mellette, és mosolyogva kérdezte:

– Nos, élsz? Levegőzöl? No, élj csak!

Más szavai nyilván nem voltak az asszony számára, akit kissé sértett a gyengéd hátbavágás – lovakat szoktak így becézni.

„A rabló” – gondolta, de kényszerítenie kellett magát, hogy ellenségének érezze apósát.

Pintyőkék énekeltek, csízek csicseregtek, halkan, selymesen suhogtak a falevelek, messze a városszélen pásztor tilinkózott, és a Vataraksa partja felől, ahol a gyár nőtt, emberi hangok úsztak lassan a világos csöndben. Valami pattant; Natalja megrázkódott, és felemelte fejét – felette, egy almafaágon madárcsapda lógott, s egy csíz vergődött a vékony vesszők között.

– Ki madarászik vajon? Nyikita?

Valahol megreccsent egy száraz ág.

Mikor visszatért a házba, és benézett anyja szobájába, látta, hogy Uljana már ébren van. Ott feküdt, hanyatt, csodálkozón felvont szemöldökkel, karját feje alá fektetve.

– Ki az… mi van veled? – kérdezte nyugtalanul, kissé felemelkedve könyökén.

– Semmi… csak egy kis ribizkét szedtem neked a teához.

Az ágy melletti asztalon csaknem üres, nagy kvaszoskancsó állott: az ital kiömlött a terítőre, a kancsó dugója a földön feküdt. Az anyja szigorú, világos szemét kékes árnyék karikázta, de nem dagadt meg a könnyektől, mint ahogy Natalja várta, a szeme szinte elsötétedett, mélyebb volt a szokottnál, és máskor kissé fennhéjázó nézése ma ismeretlennek, a messzeségből jövőnek, szórakozottnak látszott.

– Nem hagynak nyugodni a szúnyogok; ezentúl a hombárban fogok aludni – mondta az anya, és befödte nyakát a lepedővel. – Összevissza csíptek. Hát te miért keltél fel ilyen korán? Miért jársz mezítláb a harmaton? Egész nedves az inged alja. Meghűlsz…

Ridegen és erőltetetten beszélt, egyéb gondolatain keresztül. A leány aggodalmát fokozatosan felváltotta az ellenséges és éles női kíváncsiság.

– Felébredtem, rád gondoltam… láttalak álmomban.

– És mit gondoltál? – kérdezte az anya, és a mennyezetet nézte.

– Hogy egyedül kell aludnod, nélkülem…

Nataljának úgy tetszett, hogy anyja arca elvörösödik.

– Nem vagyok félénk természetű – felelte mosolyogva, de mosolya kényszeredett volt. – Menj már, a drágád felébredt, nem hallod a lépéseit? – parancsolta lehunyt szemmel.

Natalja lassan ment fel a lépcsőkön, most már undorral és ellenségesen gondolt anyjára.

„Nála töltötte az éjszakát; ő ivott kvaszt. Nyaka csupa folt; nem szúnyogcsípések, hanem csóknyomok. Petyának nem is szólok róla. A hombárban akar aludni. Pedig kiabált…”

– Hol voltál? – kérdezte Pjotr, kutató tekintetet vetve felesége arcába; az asszony lesütötte szemét, mintha bűnösnek érezné magát…

– Ribizkét szedtem, aztán bementem anyához.

– Nos, mi van vele?

– Úgy látszik, nincs semmi baja…

– Úgy – mondta Pjotr, fülcimpáját húzogatta –, úgy!

S felsóhajtott, elmosolyodva, sötétvörös állát dörzsölgetve:

– Nyilvánvaló, hogy a bolond Barszkajának igaza volt: sikításnak ne higgy, könnyeknek ne higgy.

Aztán szigorúan kérdezte:

– Nyikitát láttad?

– Nem!

– Lehetetlen! Nézd csak, ott van a kertben, madarászik.

– Jaj! – kiáltott fel Natalja ijedten. – Én meg így, egy szál ingben voltam!

– Azért is kérdeztem…

– És mikor alszik?

Pjotr felhúzta csizmáját, és hangosan krákogott, felesége pedig rásandított, elmosolyodott, és folytatta:

– Hiszen púpos; de azért kedves legény, kedvesebb Alekszejnél…

Férje ismét krákogott, de halkabban.

…Minden reggel, napkeltekor, amikor a pásztor összeterelte nyáját és bánatos nótáját fújta hosszú fakéreg sípján, a folyó túlsó oldalán elkezdődött a fejszék kopácsolása. A város lakói, mialatt kihajtották az utcára teheneiket és birkáikat, gúnyosan mondogatták egymásnak:

– Tyűh, már megint rákezdték; pedig még meg sem virradt igazában…

– Mohóság a nyugalom legádázabb ellensége.

Ilja Artamonov néha azt hitte, hogy már sikerült leküzdenie a város tunya ellenségeskedését; a drjomoviak tisztelettel emelték meg előtte sapkájukat; figyelmesen hallgatták a Ratszkij hercegékről szóló elbeszéléseit, de egyikük vagy másikuk csaknem minden egyes esetben megjegyezte, s nem minden büszkeség nélkül:

– A mi uraságaink egyszerűbbek, szegényebbek, de szigorúbbak, mint a tiéitek!

Ilja ünnepnapokon, esténként, Barszkij kocsmájának szép, sűrű kertjében üldögélt az Oka partján, s ilyenkor így beszélt a gazdagokhoz, Drjomov hatalmasságaihoz:

– Az én vállalkozásomból haszna lesz mindnyájatoknak.

– Adja isten – felelte Pomjalov, rövid kutyamosolyra húzva száját, és az ember nem tudhatta: hízelkedve kezet nyalni vagy harapni készül-e. Gyűrött arcának nem sikerül megbújnia kenderszakállában, szürke orra bizalmatlanul szaglász mindenfelé, makkszeme pedig alattomosan néz.

– Adja isten – ismétli –, nélküled sem éltünk ugyan rosszul, de talán veled is eléldegélünk valahogy.

Artamonov homlokát táncolja.

– Kétértelműen beszélsz, nem mint baráthoz illik.

Barszkij felkacag:

– Ő már ilyen! – kiáltja.

Barszkij arcának helyére vörös húsdarabokat mázolt sebtében egy fukarkodó festőkéz; rengeteg nagy feje, nyaka, orcái, keze – egész teste vastag medveszőrrel van sűrűn benőve; füle nem látszik; feleslegesnek tetsző szeme zsírpárnák közt rejtőzik.

– Minden hájjá változik bennem – mondja, és hahotázik, szélesen kitátva száját, mely tömpe fogakkal van tele.

Voroponov, a kocsigyártó nagyon világos szemével végigméri Artamonovot, és száraz hangján oktatja:

– Az üzlet üzlet, de Istenről sem szabad megfeledkezni. Az Írás is azt mondja: „Márta, Márta, szorgalmas vagy, és sokra igyekezel; de egy a szükséges.”

Világos és szinte üres szeme úgy néz, mintha valami rejtélyen elmélkednék, s bármely pillanatban egy rendkívüli szóval süketíthetné meg a világot. Néha mintha bele is kezdene valamibe:

– Természetesen, azért Krisztus is megízlelte a kenyeret, és így Márta…

– Nanana – szakította félbe Zsityejkin, a bőrkereskedő és templomi elöljáró –, mit locsogsz annyit?

Voroponov elhallgatott, szürke füle mozgott. Ilja pedig megkérdezte a bőrkereskedőt:

– Érted, micsoda vállalkozásba kezdek?

– Mire lenne jó? – csodálkozott el őszintén Zsityejkin. – A vállalkozás a tied, neked kell értened hozzá, fura ember! Neked ott a te üzleted, nekem meg az enyém.

Artamonov sűrű sört ivott, és a fákon keresztül az Oka zavaros csíkját és a tőle balra eső területet nézte, ahol a szabályosan kacskaringózó Vataraksa zöld kígyóként bújt ki oldalt a fenyvesből, a mocsarak közül. Ott, a földnyelven, a homok aranyos brokátján, zsírosan világít a fahulladék és a forgács, vöröslik a tégla, a letaposott rekettyebokrok között már áll a hosszú, hússzínű gyár, mint egy fedél nélküli koporsó. Ég a napon a még meg nem festett, fénytelen vaspléhvel fedett hombár, és viaszként olvad az emeletes ház sárga gerendázata, a forró ég felé emelve erősen megfeszített, aranyszínű tartóoszlopait – találóan jegyezte meg Alekszej, hogy távolról a ház guzlicához hasonlít. Alekszej itt lakik, lehetőleg messze a város legényeitől és leányaitól; nehéz megférni vele, heves és lobbanékony. Pjotr nehézkesebb nála, Pjotrban van valami kiforratlan; még nem tudja, mire képes a bátor ember.

Artamonov arcán árnyék szalad keresztül, mosolyogva nézi sűrű szemöldöke alól a polgárokat – olcsó portéka, félénk tettrevágyással, a valódi hév teljes hiányával.

Éjszakánként, amikor a város halottan alszik, Artamonov, mint a tolvaj, oson a folyóparton végig, a hátsó udvarokon keresztül, az özvegy Bajmakova kertjébe. A meleg levegőben szúnyogok dünnyögnek, s mintha ők hordanák magukkal szerteszét a földön az uborka, alma, kapor ínycsiklandozó illatát. A hold szürke felhők között gördül, a folyót árnyékok simogatják. Artamonov a fonott kerítésen átmászik a kertbe, lábujjhegyen bemegy az udvarba – már ott is van a sötét hombárban, melynek szögletéből félénk suttogás repes felé:

– Nem vettek észre?

A férfi ledobja ruháit, és mérgesen dohogja:

– Bosszantó, hogy bujkálnom kell! Nem vagyok gyerek!

– Akkor ne tarts magadnak szeretőt.

– Szívesen nem tartanék. Isten varrta a nyakamba.

– Mit beszélsz, eretnek! Istentelen dolgot művelünk…

– Jól van, jól! Erről majd azután. Eh, Uljana, micsoda emberek vannak itt nálatok…

– Hagyd már, ne emészd magad – suttogja az asszony, és sokáig, féktelen mohósággal vigasztalja öleléseivel; mikor pedig kipihente magát, töviről hegyire elmond mindent mindenkiről: kitől kell félni, ki okos, ki becstelen, kinek van felesleges pénze.

– Pomjalov és Voroponov tudják, hogy sok fára van szükséged; össze akarják hát vásárolni a környéken az erdőket, hogy így megszorítsanak.

– Elkéstek; a herceg nekem adta el az erdőit.

Körülöttük, felettük áthatolhatatlanul fekete a sötétség; még egymás szemét sem látják, és beszédjük hangtalan suttogás. Széna- és nyírfavesszőszag terjeng a levegőben, a pincéből nedves, kellemes hűvösség száll fel. Nehéz, szinte ólomból öntött csend nehezedik a városkára; csak néha szalad át egy patkány a hombáron, és az egerek cincognak, meg a Nyikola tornyának horpadozott harangja küldi óránként a sötétség bánatos, betegesen reszkető hangjait.

– Milyen telt vagy! – lelkesül Artamonov, és az asszony forró, buja testét simogatja. – Milyen erős! Hogy van az, hogy kevés gyermeket szültél?

– Natalján kívül még kettő volt; gyengék, elpusztultak.

– Akkor hát férjed a hibás…

– Talán el sem hiszed – suttogja az asszony –, előtted nem is tudtam, mi a szerelem. Asszonyok, barátnőim néha beszéltek róla, de nem hittem nekik: „szégyenükben hazudnak” – gondoltam magamban. Hiszen szégyenkezésen kívül nem is ismertem meg semmit férjemtől; úgy feküdtem az ágyba, mint a kínpadra. Imádkoztam Istenhez, bárcsak elaludna, bárcsak ne nyúlna hozzám! Jó ember volt, csendes, okos, de a szerelemhez nem adott neki Isten tehetséget…

Szavai új vágyat ébresztenek Artamonovban, és bámulatba ejtik; erősen szorongatja az asszony gömbölyű keblét, s maga elé dünnyögi:

– Lám, lám; nem is tudtam, hogy ez is lehetséges. Mindig azt hittem: minden férfi édes az asszonynépnek.

Erősebbnek és okosabbnak érezte magát e mellett a nő mellett, aki nappal mindig kimért, nyugodt, okos gazdasszony, és akit a város is megbecsül eszéért, és írni-olvasni tudásáért. Egy ízben, leányos öleléseinek hatása alatt, így szólt:

– Most látom csak, mekkora áldozatot hoztál. Kár volt összeadnunk gyermekeinket; nekünk kellett volna megesküdnünk…

– A te gyermekeid derék fiúk; ha meg is tudják viszonyunkat, sebaj; de ha a város tudomást szerez róla…

Egész testében megborzongott.

– Nyugodj meg – suttogta Artamonov.

Egy másik alkalommal az asszony kíváncsiskodott:

– Mondd csak… te már embert is öltél, ugye… nem álmodsz róla?

Ilja közömbösen vakarta szakállát, és így felelt:

– Nem, mélyen alszom, nincsenek álmaim. És miről is álmodhatnék? Még csak nem is láttam, miféle szerzet volt. Megütöttek úgy, hogy alig maradtam állva lábamon; valakit fejbe kólintottam öklözőmmel, azután még valakit, a harmadik meg elinalt.

Felsóhajtott; és megbántottan mormogta:

– Valami bolondok nekiesnek az embernek, és még ő feleljen miattuk Isten előtt…

Néhány percig szótlanul feküdtek.

– Elszunnyadtál?

– Nem.

– Menj hát, nemsokára virrad; megnézed az építkezést? Ó, kimerülsz te velem…

– Ne félj; a hétköznapokra futotta, futni fogja az ünnepekre is – dicsekedett öltözködés közben Artamonov.

Megy a kora reggel hűsében, a gyöngyházszínű szürkületben; fel-alá jár földjén, kakasfarkként felemelkedő kaftánja alatt háta mögé dugva kezét; súlyos lábbal tapossa a forgácsot, fahulladékot, és gondolkodik:

„Aljoskát hagyni kell, hogy kitombolja magát, hadd hulljon le róla a tajték. Nehéz természetű, de jó fiú.”

Lefekszik a homokra vagy egy forgácshalomra, és gyorsan elalszik. A zöldes égen szelíden lobban lángra a pirkadás; a nap már kérkedve feszíti ki sugarainak pávafarkát a föld felett, s maga is felbukik nyomában, aranyban fürödve; a munkások felébredtek, s amikor meglátják a gazda elnyúlt, hatalmas alakját, figyelmeztetik egymást:

– Ott van!

A kiálló pofacsontú Tyihon Vjalov ásót tart vállán, és úgy néz hunyorgó szemével Artamonovra, mintha keresztül akarna lépni rajta, de nem tudja rászánni magát.

Az emberek hangyabolyszerű sürgés-forgása, a kiáltások, kopácsolás nem ébresztik fel a testes gazdát; arccal az ég felé fekszik, és horkol, akár egy tompa fűrész – a földműves meg továbbmegy, közben hátratekinget, és úgy pislog, mintha fejbe vágták volna. A házból Alekszej lép ki könnyedén, mintha a levegőben járna, fehér vászoningben és kék alsónadrágban: fürdeni megy, és óvatosan megkerüli nagybátyját, mintha attól félne, hogy lába alatt a forgács halk reccsenése felébresztheti. Nyikita még hajnalban kihajtott az erdőbe; csaknem mindennap két fuvar rothadó harasztot hoz onnan, és kihányja a kert számára kiirtott tisztáson; nyírfákat, jávort, kőrist, zelnicemeggyet már ültetett, most pedig mély gödröket ás a homokba, és haraszttal, iszappal, agyaggal döngeti le – ide kerülnek a gyümölcsfák. Ünnepnapokon Tyihon Vjalov segít neki.

– Kertet ültetni ártalmatlan foglalkozás – mondja.

Pjotr Artamonov fülcimpáját húzogatva jár-kel, és ügyel föl a munkára. Öblösen horkol a fűrész, amint beleeszi magát a fába; a gyaluk súrolva fütyörésznek, csengve csapnak le a balták, hallani a mész nedves lottyanását, és fölsír a köszörűkő, amint a szekercék élét nyaldossa. Az ácsok gerendát emelnek vállukra, és a Dubinuská-t éneklik; egy fiatal hang rázendít:

Zaharij Marja komája,
Ha hozzá megy, képen vágja…

– Durva a nótájuk – mondta Vjalovnak Pjotr; a földműves, aki térdig homokban áll, így felel:

– Mindegy, hogy mit énekelnek…

– Miért?

– A szavakban nincs lélek.

„Érthetetlen paraszt” – gondolja magában Pjotr, és otthagyja; aztán eszébe jut, hogy amikor apja munkafelügyelői állást kínált Vjalovnak, az csizmája orrát nézve, így felelt:

– Nem, erre az állásra nem vagyok jó, nem tudok az embereknek parancsolni. Fogadj föl inkább házadba udvarosnak…

Apja alaposan lehordta.

…Hideg esőkkel köszöntött be az ősz; a kerteket rozsda futotta be, a fekete, sudár erdők helyenként rőt foltoktól tarkálltak, nedves szél fütyörészett, és sápadt, széttaposott forgácsot söpört a folyóba. Kócos lovak minden reggel lennel megrakott szekereket húztak a hombár elé. Az árut Pjotr vette át, és gondosan ügyelt, nehogy a nagy szakállú, mogorva parasztok „izzadt” – a „súly kedvéért” megvizesített – lent csempésszenek a fuvarba, vagy közönséges lent sózzanak rá nemesített árában; nehéz dolog volt békésen nyélbe ütni a vásárt, és a türelmetlen Alekszej bőszülten szitkozódott. Az apa Moszkvába utazott; rögtön utána fölkerekedett az anyós is, állítólag búcsújárásra. Esténként, a vacsorai teánál Alekszej dühösen panaszkodott:

– Unalmas ez az élet; nem szívelem az ittenieket…

Szavai ingerelték Pjotrt.

– Magad is jópipa vagy! Mindenkibe belekötsz. Egyebet se teszel, csak kérkedsz.

– Van mivel, azért kérkedem.

Megrázta fürtjeit, kihúzta vállát, kidüllesztette mellét, és kihívóan, összehunyorított szemmel nézett bátyjára és sógornőjére. Natalja lehetőleg kerülte, mintha félt volna tőle, és kérdéseire szárazon felelt.

Ebéd után, amikor férje és Alekszej ismét ellenőrizni mentek a munkálatokat, az asszony Nyikita parányi szerzetesszobájába húzódott, és varrással a kezében leült az ablak mellé egy karosszékbe, amelyet a púpos nyírfából ácsolt neki, művésziesen. Nyikita a könyveket vezette, reggeltől estig írt, számolt, de amikor Natalja bejött hozzá, abbahagyta munkáját, és arról mesélgetett, hogyan éltek a hercegek, milyen virágok nőttek melegházaikban. Magas leányhangja feszülten és lágyan csengett, kék szeme az asszony arcát súrolva az ablakra nézett. Natalja pedig varrása fölé hajolt, és gondolatokba merülten hallgatott, mint egy ember, aki egyedül van önmagával. Így üldögéltek egy-két óra hosszat, s szinte föl se tekintettek egymásra; időnként azonban Nyikita kék szemének gyöngéd melegével óvatosan és mintegy önkéntelenül átölelte sógornőjét, nagy kutyafüle ilyenkor észrevehetően kipirult, rózsaszínű lett. Ez a simogató pillantás aztán néha arra késztette az asszonyt, hogy ő is sógorára nézzen, és rámosolyogjon kegyes mosolyával – azzal a különös mosollyal, mintha Nyikitának választ adna nyugtalanító érzéseire, máskor meg sértődöttnek és sértőnek látszik, s a fiú bűntudatosan süti le szemét előtte.

Odakünn csobog és bugyborékol az eső, lemossa a nyár kifakult színeit; hallani Alekszej kiáltozását, az udvar sarkában nemrég megláncolt medvebocs dörmögését, a lentilolók pergését.

Alekszej nagy zajjal állít be a szobába, nedvesen, sárosan, tarkójára tolt sapkában, de mégis tavaszi napra emlékeztetően; nevetve meséli, hogy Tyihon Vjalov baltával levágta egyik ujját.

– Azt állítja: véletlenül, de világos, hogy a katonáskodástól fél. Pedig én még katonának is szívesen mennék, csak hogy elszabaduljak innen.

És homlokát ráncolva dörmögi, akár egy medvebocs:

– Minket is jól eldugtak az isten háta mögé…

Aztán követelően nyújtja ki kezét:

– Adj tizenöt kopejkát, bemegyek a városba.

– Minek?

– Semmi közöd hozzá – feleli, s amikor távozik, orra alatt dúdolja:

Babájához megy a lány,
Friss lepényt visz szaporán…

– Még megjárhatja! – mondja Natalja. – Barátnőim sűrűn látják együtt Olgunyka Orlovával, pedig a lány csak tizenötödik évében van, anyátlan, apja korhely…

Nyikitának nem tetszik az asszony hangja; előbuggyanó bánatot, kicsorduló aggodalmat és némi irigységet hall ki belőle.

A púpos szótlanul néz ki az ablakon: a nedves levegőben fenyők himbálják mancsaikat, és higanyszerű vízcsöppeket ráznak le zöld tűikről. A fenyőket ő ültette; az ő keze ültetett minden fát a ház körül…

Pjotr rosszkedvűen és fáradtan jön haza.

– Ideje, hogy teázzunk, Natalja.

– Még korán van.

– Ideje, ha mondom! – kiáltja a férj, amikor felesége kimegy a szobából, leül a helyére, s ő is dohogni kezd panaszosan:

– Az egész gépezetet apám az én nyakamba rakta. Forgok, akár egy kerék, de hogy hova lyukadok ki: nem tudom. Pedig, ha nem úgy vág minden, amint kellene, lesz apámtól nemulass…

Nyikita kíméletesen és tapintatosan Alekszejről és Orlováról próbál beszélni, de bátyja csak legyint, nem hallgat a szavára.

– Ugyan jókor hozakodsz elő nekem leányokkal! Hiszen feleségemet is csak éjjel, álomtól leragadó szemmel látom; nappal pedig vak vagyok, akár egy fülesbagoly. Butaságokon jár az eszed…

És fülcimpáját húzogatva, óvatosan hozzáteszi:

– Nem nekünk való ez a gyár. Jobb lenne kimenni a sztyeppre, földet vetni, parasztéletet élni. A hűhó kevesebb volna, de több lenne az értelme…

Ilja Artamonov vidám hangulatban, megfiatalodva érkezett vissza; szakállát megnyíratta, válla még szélesebbre feszült, szeme fényesebben csillogott, az egész ember olyan volt, mint az újból kikovácsolt eke. Nagyúrként végigheveredett a díványon, és így mondta:

– Mindennek úgy kell mennie, mint a karikacsapás. Munka lesz elég: nektek is, gyermekeiteknek is és unokáitoknak is. Háromszáz évre. Gazdaságunk nagy büszkesége lesz, ami tőlünk, Artamonovoktól kiindul!

– Dagadsz, Natalja? – szemével megtapogatta menyét, és rákiáltott: – Ha fiút szülsz, szép ajándékot kapsz érte.

Este, amikor lefeküdtek, Natalja így szólt férjéhez:

– Apa kedves, amikor vidám.

Pjotr rásandított, és mogorván felelt:

– Persze, hogy kedves, hiszen ajándékot ígért.

Két-három hét múlva azonban Artamonov szótlanná vált, gondolataiba merült. Natalja megkérdezte Nyikitát:

– Miért haragszik apa?

– Nem tudom. Nehéz őt kiismerni.

Ugyanaznap este, a teánál Alekszej egyszerre csak ezt kérte határozott és nyugodt hangon:

– Apa, adj be katonának.

– M-minek? – kérdezte akadozva Ilja.

– Nem akarok itt maradni…

– Menjetek ki! – parancsolta gyermekeinek Artamonov, de amikor Alekszej is megindult az ajtó felé, rákiáltott:

– Te maradj, Aljoska!

Kezét hátratette, és szemöldökét rángatva, végigmérte a legényt tetőtől talpig, aztán megszólalt:

– És én még azt hittem: ez az én sasom!

– Nem tudom megszokni ezt a fészket.

– Hazudsz. A te helyed itt van. Anyád nekem adott át, kényemre-kedvemre, menj!

Alekszej lépett egyet, mint akinek lába össze van kötözve, de nagybátyja megragadta vállánál:

– Nem így kellene beszélnem veled; velem az apám ököllel beszélt. Menj!

De ismét visszahívta, és szigorúan hozzátette:

– Neked nagy embernek kell lenned, megértetted? A jövőben pedig ne halljak nyivákolást…

Mihelyt egyedül maradt, megállt az ablaknál, öklébe szorította szakállát, és sokáig elnézte, hogyan hull a földre a szürke, nedves hó; mikor pedig olyan sötét lett odakünn, mint a pincében, bement a városba. Bajmakova kapuja már zárva volt. Bekopogott az ablakon.

Uljana maga nyitott neki ajtót, és nehezteléssel kérdezte:

– Mi az, hogy ilyen későn jössz?

Feleletet nem adott, le sem tette bundáját, hanem egyenesen bement a szobába; itt földre dobta sapkáját, leült az asztal mellé, rátámaszkodott könyökével, szakállába fúrta ujjait, és elmondta, mi történt Alekszejjel.

– Idegen – mondta. – Úgy történt, hogy a nővérem egy úrral enyelgett, meg is látszik rajta.

Az asszony megnézte, jól vannak-e betéve a zsaluk, azután elfújta a gyertyát. A szögletben, a szentképek előtt, ezüsttányérú, kék mécses pislákolt.

– Házasítsd meg mielőbb; ezzel idekötöd – vélte.

– Igen, ezt kell tenni. Csakhogy ez még nem minden. Pjotrban nincs kezdeményezés, itt a bökkenő! Kezdeményezés nélkül nincs se élet, se halál. Úgy dolgozik, mintha nem magának, hanem még most is az uraságnak dolgoznék, mintha még most is jobbágy volna; nem érez akaratot magában, érted? Nyikitáról nem beszélek: nyomorék, mindig csak kertek, virágok járnak a fejében. Azt vártam, hogy Alekszejnek kedve lesz a vállalkozáshoz…

Bajmakova igyekezett megnyugtatni:

– Korai az aggodalom. Légy türelemmel; csak lendüljön a kerék gyorsabb forgásba, elkapja és magával ragadja mindegyiküket.

Egymáshoz bújva, éjfélig beszélgettek a szoba meleg csöndjében – a sarokban kékes fény ködös felhője remegett, félénk tűzvirág lobogott. Artamonov nemcsak amiatt panaszkodott, hogy a vállalkozási szellem hiányzik gyermekeiből; nem mentek ki fejéből a polgárok sem.

– Önző emberek.

– Nem szívelnek, mert sikered van; a sikerért csak mi, asszonyok szeretünk, de a te fajtádnak más ember sikere szálka a szemében.

Uljana Bajmakova tudta, mivel vigasztalja, hogyan nyugtassa meg Artamonovot, aki csak akkor krákogott elégedetlenül, amikor az asszony végül ezzel hozakodott elő:

– Én meg egytől félek halálosan: hogy teherbe esem tőled…

– Moszkvában csak úgy ég a munka! – mondta Ilja, és felállt, miután az asszonyt megölelte. – Eh, ha te férfi lennél…

– Isten áldjon, drágám, menj!

A férfi erősen megcsókolta és elment.

…Farsangutó idején Jerdanszkaja rongyokra tépett ruhában, agyba-főbe verve, eszméletlen állapotban hozta haza Alekszejt egy szánkóban a városból. A javasasszony és Nyikita vodkába áztatott, reszelt tormával sokáig dörzsölték a testét, de a fiú csak nyögött, egyetlen szó sem hagyta el száját. Artamonov vadállatként szaladgált föl-alá a szobában, föltűrte és ismét lehajtotta inge ujját, fogát csikorgatta. Amikor Alekszej magához tért, öklét rázva ordított rá:

– Ki bántott? Beszélj!

A fiú szánalmasan nyitotta föl dühtől égő, megdagadt szemét, és fulladozva, vért köpve hörögte:

– Csak kérdezz…

Natalja rémületében hangosan fölsírt; apósa dobbantott rá lábával:

– Kuss! Kifelé!

Alekszej fejéhez kapott, mintha le akarná szakítani, és nyögött; aztán szétvetette karját, oldalára dűlt, kitátotta véres, hörgő száját, és mozdulatlanná dermedt. Az asztalon, az ágy mellett gyertya pislogott, az alaktalanná vált testen árnyékok kúsztak, úgy látszott, hogy Alekszej mindjobban megfeketedik, fölpuffad. Lábánál némán és lesújtva álltak fivérei, Ilja a szobát mérte lépteivel, és maga elé mormogta:

– Csak nem pusztul bele, mi?

Nyolc nap elteltével azonban Alekszej fölkelt, nyálasan köhécselt, vért köpött, sűrűn járt a fürdőbe, gőzölte magát, borsos vodkát ivott; szemében sötét, komor tűz lángolt föl, és még szebbé tette. Nem akarta bevallani, hogy ki verte össze, de Jerdanszkaja kipuhatolta, hogy Sztyepan Barszkij, két tűzoltó és Voroponov mordvin cselédje hagyták helyben. Amikor Artamonov megkérdezte Alekszejt: így van-e, ezt felelte:

– Nem tudom.

– Hazudsz!

– Nem láttam; hátulról valami kaftánfélét dobtak a fejemre.

– Valamit titkolsz előttem – találta el Artamonov; Alekszej baljóslatúan lobogó szemmel nézett az arcába, és így szólt:

– Leszek még egészséges!

– Egyél többet! – tanácsolta az apa, és szakállába dünnyögte: – Ilyesmiért a vörös kakast kellene rájuk ereszteni, hogy megperzseljék a mancsukat…

Még figyelmesebb, durván gyöngéd lett Alekszejhez, és tüntetően dolgozott, nem titkolva célját: szenvedélyt akart éleszteni gyermekeiben a munka iránt.

– Tegyetek meg mindent, ne fanyalogjatok semmitől! – oktatta a fiúkat, és sok olyat tett, amit nem kellett volna magának végeznie. És mindenben vadállati, éleslátó ügyességről tett tanúságot, e képessége alapján pontosan meg tudta állapítani, hol a legkonokabb az ellenállás az erővel szemben, és hogyan lehet azt a legkönnyebben legyőzni.

Menye terhessége természetellenesen sokáig húzódott. Amikor Natalja kétnapi kínlódás után leánygyermeknek adott életet, Artamonov csalódottan mondta:

– Hát ez meg micsoda…

– Adj hálát Istennek kegyéért – tanácsolta szigorúan Uljana –, ma van Lentermelő Jelena napja.

– Valóban?

Fölkapta a templomi naptárt, megnézte, és gyerekesen megörült.

– Vezess leányodhoz!

Letett menye mellére egy rubinköves fülbevalót meg öt aranyat, és fölkiáltott:

– Vedd! Ha nem is legényt szültél, derék menyecske vagy!

És megkérdezte Pjotrt:

– No, te harcsa, örülsz? Én örültem, amikor te megszülettél!

Pjotr ijedten nézett felesége vértelen, megkínzott, szinte idegen arcába; az asszony fáradt szeme gödrébe süppedt, és úgy tekintett onnan az emberekre és tárgyakra, mintha valami régen elfelejtettre emlékeznék vissza; nyelvét lassan mozgatva, véresre harapott ajkát nyaldosta.

– Miért hallgat? – kérdezte anyósát Pjotr.

– Eleget kiáltozott – magyarázta meg Uljana, és kituszkolta a szobából.

Kétszer huszonnégy órán keresztül, éjjel és nappal hallgatta Pjotr felesége jajveszékelését; kezdetben sajnálta, félt, hogy meghal, de a sikoltozás csakhamar süketté tette, a ház sürgés-forgása eltompította; kifáradt – nem tudott már se félni, se sajnálkozni. Csak arra vágyott, hogy minél messzebbre futhasson, ahová nem ér el felesége nyögése; de nem sikerült elbújnia előle: a jajgatás ott rezgett valahol a fejében, és szokatlan gondolatokat ébresztett benne. És mindenütt, bárhová ment is, ott látta Nyikitát, szekercével vagy vaslapáttal kezében; a púpos vágott, faragott, gödröket ásott, egy vakondok nesztelen futásával ide-oda szaladgált; úgy látszott, hogy körbeszalad, azért is botlik mindenütt az ember útjába.

– Talán nem tud megszülni – mondta Pjotr az öccsének. A púpos belökte a lapátot a homokba, és megkérdezte:

– Hát a bába mit mond?

– Vigasztal. Ígérget. Te mért remegsz?

– Fáj a fogam.

Este, a szülés napján, a ház előtt üldögélt Nyikitával és Tyihonnal, és visszaemlékezve a történtekre, tűnődő mosollyal mesélte:

– Anyósom karomba tette a gyereket, én meg örömömben még a súlyát sem éreztem; majdnem a mennyezetig dobtam föl. Nehéz megérteni: ilyen apróság, és micsoda kínokat okoz…

Tyihon Vjalov pofacsontját vakargatta, és szokott nyugodt hangján megszólalt:

– Minden emberi kín apróságból ered.

– Hogy érted ezt? – kérdezte szigorúan Nyikita. Tyihon pedig ásított, és közönyösen felelte:

– Hát, csak úgy…

A házból vacsorára hívtak.

A gyermek születésekor fejlett és nehéz volt, de öt hónap múlva széngázmérgezésben meghalt; anyja, aki szintén széngázmérgezést kapott, majdnem együtt halt vele.

– Ugyan, ne bánkódj! – vigasztalta Pjotrt az apja a temetőben. – Majd szül egy másikat. Nekünk meg most már sírunk is van itt, mélyre eresztettük a horgonyt. Ami veled van, a tied, alattad a tied, a földön és a föld alatt a tied: ez az, ami helyéhez erősíti az embert!

Pjotr feleségét nézte és bólintott; az asszony esetlenül meggörbítette hátát, és lába elé, a kis halomra meredt, amelyen Nyikita szorgalmasan dolgozott ásójával. Natalja oly görcsös gyorsasággal törölte le arcáról a könnyeket, mintha attól félne, hogy megégeti ujjait megdagadt, vörös orrán, és maga elé suttogott:

– Istenem, istenem…

Alekszej ide-oda járkált a keresztek között, és a föliratokat olvasgatta; megsoványodott, és öregebbnek látszott koránál. Nem paraszt arca, amelyet egészen benőtt a sötét szakáll, mintha megperzselődött, befüstölődött volna; a fekete szemöldök alá húzódó, vakmerő szem mindenkire ellenségesen nézett; színtelen hangon, fennhéjázóan, s mintegy szántszándékkal orra alatt beszélt, és amikor valaki megkérdezte, mit mond, fölrikácsolt:

– Nem érted?

És káromkodott. Fivéreivel durván és gúnyosan viselkedett. Nataljára többször rákiáltott, mint egy munkásnőre. Nyikita szemére is hányta:

– Ok nélkül sérted meg Natasát.

– Beteg ember vagyok – felelte Alekszej.

– Natalja szelíd.

– Tűrjön hát egy kicsit!

Alekszej gyakran hivatkozott arra, hogy beteg, és minden alkalommal szinte büszkeséggel emlegette, mintha betegsége érdem lenne, amely megkülönbözteti másoktól.

Amikor a temetőből hazafelé indult nagybátyjával, azt mondta neki:

– Saját temetőt kellene létesítenünk; ezekkel itt még holtunkban is szégyenletes lenne együtt feküdni.

Artamonov elmosolyodott.

– Megcsináljuk. Lesz minden: templomunk, temetőnk, iskolánk, kórházunk; várj csak!

Amint a Vataraksán átvezető hídon mentek keresztül, egy koldus külsejű embert láttak a karfába kapaszkodni, vörösre kopott, elnyűtt munkakabátjában részeges hivatalnokhoz hasonlított. Petyhüdt arcát ősz borosta nőtte be; fityegő, szőrös ajka mögött látni lehetett fogai csonkjait; apró, nedves szeme zavartan fénylett. Artamonov elfordult, kiköpött, de amikor észrevette, hogy Alekszej szokatlanul udvariasan biccent a rongyos felé, megkérdezte:

– Hát ez kicsoda?

– Orlov órásmester.

– Mindjárt látni is, hogy Orlov.

– Okos ember – mondta állhatatosan Alekszej –, belehajszolták az ivásba…

Artamonov unokaöccsére sandítva hallgatott.

Száraz és tikkasztó nyár következett. Az Oka túlsó partján erdők égtek; nappal opálszínű, maró füstfelhő feküdt a földre, éjjel a kopár hold kellemetlenül vöröslött, a csillagok a ködben elvesztették fényüket, olyanok voltak, mint a rézszögek fejei. A folyó vize, amint a zavaros eget visszatükrözte, hideg, sűrű, föld alatti füstpataknak látszott.

Az Artamonovok, lihegve a perzselő hőségben, vacsora után a kertben, a jávorfák félkörében itták teájukat; a fák terebélyesek voltak, de ölelkező, buja lombkoronáik sem tudtak enyhet adni ezen a ködös éjszakán. Tücskök cirpeltek, vaspáncélú szarvasbogarak búgtak, a szamovár panaszosan sistergett. Natalja kigombolta a blúza fölső gombjait, és némán töltötte ki a teát: keblén a bőr meleg színű volt, akár a teavaj; a púpos lehajtott fejjel ült, és vesszőket hántott madárkalitkáihoz; Pjotr fülcimpáját húzogatta, és halkan beszélt:

– Káros az embereket ingerelni, apa mégis azt teszi.

Alekszej szárazon köhécselve a város felé tekingetett, és nyakát nyújtogatta, mintha várt volna valamit.

A városban fájdalmasan megkondult egy harang.

– Vészjel? Tűz? – kérdezte Alekszej, és tenyerét homlokához szorítva, fölpattant.

– Mi lelt? Az órát üti a harangozó.

Alekszej kiment; rövid csend támadt, majd Nyikita halkan megszólalt:

– Állandóan tűzvészről képzelődik.

– Gonosz lett – jegyezte meg óvatosan Natalja. – Pedig mennyi vidámság volt benne…

Pjotr, mint legidősebbhez illik, szigorú hangon feddte meg öccsét és feleségét:

– Bután bántok vele mindketten; sérti őt szánakozásotok. Feküdjünk le, Natalja.

Bementek a szobájukba. A púpos utánuk nézett, aztán ő is fölállt, és a lugas felé indult, ahol szénán vetett magának ágyat. A küszöbön leült. A lugas gyeptéglákkal kirakott dombon állt; a kerítésen át látni lehetett a város házainak sötét nyáját, amelyet a tűzoltótorony és a haranglábak őriztek. A szolgáló leszedte az asztalt; a csészék összecsörrentek. A kerítés mellett takácsok mentek el; az egyik egy hálót vitt, a másik vasvödörrel csörömpölt, a harmadik szikrát csiholt ki tűzkőből taplóra, hogy pipára gyújtson.

A kutya felvakkantott; Tyihon nyugodt hangja törte meg a csendet:

– Ki az?

A csönd, mint dobon a bőr, szorosan kifeszült a föld felett; bántó-élesen visszhangzott még a homok gyenge ropogása is a takácsok lába alatt. Nyikitának nagyon megtetszett az éjszakák hangtalansága. Minél teljesebb volt a némaság, annál jobban tudta összpontosítani képzelőerejét Nataljára, annál ragyogóbban fénylettek számára a mindig kissé ijedt, vagy csodálkozó, kedves szemek. És könnyű volt kigondolnia a legkülönbözőbb szerencsés véletleneket: felbecsülhetetlen értékű elrejtett kincsre bukkan, odaadja Pjotrnak, Pjotr pedig átengedi neki Natalját. Vagy: rablók törnek rájuk, és ő olyan rendkívüli hőstetteket visz végbe, hogy apja és fivérei önként neki adják Natalját jutalmul. Betegség harapózott el; utána csak ketten maradtak életben az egész családból: ő és Natalja, s akkor megmutatná az asszonynak, hogy boldogsága az ő lelkében rejtőzik.

Már éjfél után járt az idő, amikor észrevette, hogy a kertre nehezedő mozdulatlan felhők egyike megelevenedik, és a házak nyája fölött lassan felemelkedik az ég sötétszürke homályába; a felhő alulról csakhamar bíborszínben megvilágosodott, és Nyikita ráeszmélt, hogy tűz van. Szaladni kezdett a ház felé, és meglátta Alekszejt, amint a létrán gyorsan fölkúszik a hombár tetejére.

– Tűz van! – kiáltott a púpos. Öccse továbbkúszott, de visszaszólt.

– Tudom. És aztán?

– Vártad – jutott Nyikita eszébe, és meghökkenve állt meg az udvar közepén.

– Hát vártam! És aztán? Ilyen szárazságban mindig vannak tüzek.

– Fel kell kelteni a takácsokat… – de Tyihon már megelőzte, és a munkások vidám kurjongatással szaladtak egymás után a folyó felé.

– Mássz föl ide hozzám – ajánlotta Alekszej, aki lovagolva ült a tetőgerincen; a púpos engedelmesen utánakúszott, és megszólalt:

– Csak Natasa meg ne ijedjen.

– Hát attól nem félsz, hogy Pjotr még egy púpot ver rád?

– Miért? – kérdezte halkan Nyikita, és ezt hallotta:

– Ne nyeld el a feleségét a szemeddel.

A púpos sokáig nem tudott felelni; úgy tetszett neki, hogy lefelé csúszik a tetőről, és tüstént leesik, lezuhan a földre.

– Mit beszélsz? Hova gondolsz? – motyogta.

– Na, jól van, jól van! Hiszen látok… De ne félj – felelte öccse olyan vidáman, ahogy már régen nem beszélt; csak nézte tenyere alól, hogyan törnek a lobogó, vastag lángnyelvek tompa búgással a csönd ellen. Azután élénken folytatta:

– Barszkijéknál ég. Húsz hordó kátrány áll az udvarukban. A szomszéd házakra nem csap át a tűz; kertek vannak közben.

„Menekülnöm kell innen” – gondolta magában Nyikita, és a távolba, a sötétségbe meredt, amelyet a tűz foszlányokká tépett; a vöröses levegőben vasból kikovácsolt fák álltak, a vöröses földön játékszerűen apró emberek nyüzsögtek és futkároztak; látni lehetett, amint vékony, hosszú csáklyákat döfködnek a zsarátnok közé.

– Jól ég – mondta elismerően Alekszej.

„Kolostorba megyek” – gondolta a púpos.

Az udvaron álmosan és dühösen dörmögött Pjotr. Válaszul lustán úsztak Tyihon szavai. A ház ablakában, mint valami képkeretben, ott állott, sűrűn vetve magára a keresztet, Natalja.

Nyikita addig ült a tetőn, míg a tűzvész helyén, a fekete kéményoszlopok körül aranyosan föl nem ragyogott a zsarátnok. Azután lemászott, kiment az udvarból, és beleütközött az apjába, aki vizesen, kormosan, hajadonfőtt, rongyokra szakadt ujjasban lépett be a kapun.

– Hová? – kiáltott rá szokatlanul hevesen, és belökte Nyikitát az udvarba; amikor pedig meglátta a tetőn Alekszej fehér alakját, magánkívül ordította:

– Hát te mit keresel ott? Mássz le. Vigyázhatnál, bolond, az épségedre…

Nyikita a kertben leült egy padra, apja szobájának ablaka alatt; csakhamar erős ajtócsattanás és halk, tompa kérdés ütötte meg fülét:

– Vesztedet akarod? Engem meg gyalázatba dönteni, mi? Megöllek…

Alekszej rikácsolva felelt:

– Magad adtad a tanácsot.

– Hallgass! Adj hálát Istennek, hogy az a naplopó nem tud beszélni…

Nyikita fölállt, és lábujjhegyen a kert végébe, a lugasba sietett.

Reggel a teánál az apa elmondta:

– Gyújtogatás; a tettes, mint kitűnt, az a részeges órásmester. Agyba-főbe verték, valószínűleg belehal. Azt rebesgetik, hogy Barszkij tette tönkre, meg aztán a fiára, Sztyopkára is haragudott. Homályos ügy.

Alekszej nyugodtan itta a tejet, Nyikita, aki érezte, hogy keze remegni kezd, térde közé dugta, és erősen összeszorította.

Apja észrevette mozdulatát, és megkérdezte:

– Hát te miért gubbasztasz?

– Rosszul érzem magam.

– Mindnyájan rosszul vagytok. Csak én vagyok egészséges…

Dühösen eltolta magától még félig telt teáspoharát, és elment.

Artamonov vállalkozása hamarosan egész sereg embert csődített össze; a gyártól két versztányira, a hangával borított dombokon, a ritka fenyves közepén udvar és kerítés nélküli, távolról méhkasokra emlékeztető, alacsony kis kunyhók épültek fel. Az egyedülálló és nőtlen munkások számára, a sekély szakadék felett, amely egy ma már elfelejtett nevű folyó medréül szolgált valaha, Artamonov hosszú barakkot emeltetett, egylejtős tetővel, a tetőn három kéménnyel és apró ablakokkal, hogy jobban tartsa a meleget; az ablakok a barakkot istállóhoz tették hasonlóvá, és a munkások el is nevezték Csikókastélynak.

Ilja Artamonov mind kérkedőbb és hangosabb lett, de a gazdag ember fennhéjázása nem vált tulajdonságává; a munkásokkal szemben egyszerű maradt, velük mulatott lakodalmaikon, keresztvíz alá tartotta gyermekeiket, és ünnepnapokon szívesen eltereferélt az öreg takácsokkal, akiknek tanácsára rábeszélte a parasztokat, hogy vessék be lennel az ugart és a kiirtott erdőtisztásokat. És ez jól bevált. Az öreg takácsok el voltak ragadtatva a tanulékony gazdától, olyan parasztot láttak benne, akire kegyesen rámosolyog a szerencse, és oktatták a fiatalokat:

– Nézzétek; így kell vállalkozást vezetni.

Ilja Artamonov viszont így tanította fiait:

– A parasztok és a munkások okosabbak a polgároknál. A városlakók teste csenevész, feje zűrzavaros, a városi ember mohó, de nem merész. Minden, ami kezéből kikerül, gyatra, nem tartós. A városiak semmiben sem ismernek pontos mértéket, a paraszt viszont szilárdan tartja magát az igazság határai között, nem hánykolódik ide és oda. Igazsága pedig egyszerű, például: isten, kenyér, cár. A paraszt tetőtől talpig egyenes, róla vegyetek példát. Te, Pjotr, szárazon beszélsz a munkásokkal, és mindig csak arról, ami a munkára tartozik; ez helytelen, tudni kell semmiségekről is elfecsegni. Tréfálkozni kell; a vidám embert jobban megértik.

– A tréfához nem értek – mondta Pjotr, és szokása szerint meghúzta a fülcimpáját.

– Tanuld meg. A tréfa egy pillanat, de egész órára hangulatot ad. Alekszej sem bánik ügyesen az emberekkel, szájas, kötekedő.

– Gazfickók mind és naplopók – felelte kihívóan Alekszej.

Artamonov szigorúan rákiáltott:

– Tán olyan jól ismered az embereket? – De szakállába mosolygott, s hogy a mosolyt ne vegyék észre, száját eltakarta; eszébe jutott, milyen merészen, milyen okos érvekkel vitázott Alekszej a polgárokkal a temetőről: a drjomoviak nem akarták Artamonov munkásait a maguk temetőjében elföldelni; kénytelen volt Pomjalov jókora égerfa berket vásárolni, hogy saját temetője legyen.

– Temető, vendéglátóhely[1] – tűnődött hangosan Tyihon, mialatt Nyikitával a vékony, csenevész fákat döntötték. – Pedig micsoda vendégeskedés az, amely örökkön-örökké tart? Az igazi vendéglátóhelyek: a házak, a városok.

Nyikita látta, hogy Tyihon Vjalov könnyen, ügyesen dolgozik, s a munkában nagyobb értelemről tesz tanúságot, mint homályos és mindig váratlan szavaiban. Akárcsak az apja, Tyihon is minden dologban hamar rátalált a legkisebb ellenállás pontjára, takarékoskodott erejével, és inkább ravaszsághoz folyamodott.

De világosan szembetűnő volt a különbség is: apja hévvel fogott hozzá mindenhez, Vjalov viszont kényszeredetten dolgozott, szinte kegyből, mint olyan ember, aki tudja, hogy jobbra képes. És ugyanígy beszélt is: szűkszavúan, kegyesen, jelentősen, a lekicsinylés árnyalatával, amely mintha ezt jelentette volna:

„Én még sokat tudok, és sok egyebet is mondhatnék.”

Nyikita mindig holmi célzásokat vélt kihallani szavaiból, amelyek bosszúságot, félelmet és éles, nyugtalan kíváncsiságot keltettek fel iránta.

– Sok mindent tudsz te – mondta Tyihonnak, aki lassan felelte:

– Azért élek. Hogy tudok, nem baj: magamnak tudom. Az én tudásom a fukar ládájában van elrejtve; senki sem látja, légy nyugodt…

Senkinek sem tűnt föl, hogy Tyihon kikérdezte az embereket, mi jár a fejükben; csak tolakodóan végigmért mindenkit hunyorító madárszemével, és mintha kiszíná mások gondolatait, hirtelen elkezdett beszélni arról, amiről különben nem tudhatott. Néha az a vágy támadt fel Nyikitában, bárcsak leharapná, levágná Vjalov a nyelvét, amint ujját is levágta. De az ujját sem úgy vágta le, mint kellett volna; nem jobb kezén, hanem a balon, a gyűrűset. Apja, Pjotr és mindenki ostobának tartották, de Nyikita más véleménnyel volt róla. Kíváncsisága Tyihon iránt mindjobban nőtt, és e kíváncsisággal egybevegyült a félelme a kiálló pofacsontú, érthetetlen paraszttól. A félelem érzése pedig különösen akkor lett úrrá felette, amikor Vjalov, visszatérve az erdőből, egyszerre így szólt hozzá:

– Te mindjobban kiszikkadsz. Szólhatnál neki, te csodabogár; talán megszán, azt mondják, jó lélek.

A púpos megállt, a rémülettől szívverése felhagyott, lábai megmerevedtek; fejvesztetten dünnyögte:

– Miről szólhatnék, kinek?

Vjalov rávetette szemét, és továbbment; amikor Nyikita megragadta ingujjánál, megvetően eltolta kezét:

– Ugyan, minek tetteted magad?

Nyikita ledobta válláról az erdőben kiásott nyírfát, és körültekintett; szeretett volna belecsapni Tyihon bozontos arcába, hogy elhallgattassa, de Tyihon összehúzott szemöldökkel a távolba nézett, és nyugodtan folytatta, mintha valami közönséges dologról beszélne:

– Még ha nem is jó lélek, megjátszhatja. Az asszonynép kíváncsi; mindegyik szeretne egy másik férfit is megpróbálni, hogy megtudja, nincs-e édesebb a cukornál? Nekünk meg vajon sok kell-e? Egy, kettő… jóllaktál, és kutya bajod. Te pedig csak kiszikkadsz. Próbáld meg, szólj neki, talán beleegyezik.

Nyikita baráti szánakozást hallott ki Tyihon szavaiból, ami új, eddig ismeretlen érzés volt számára, és keserűen reszelte torkát; egyszersmind azonban úgy tetszett neki, hogy a másik levetkőzteti, leleplezi.

– Badarságot gondoltál ki – mondta.

A városban megkondultak a harangok a második misére. Tyihon egy rándítással megigazította a vállára vetett fákat, és megindult; vaslapátja meg-megkoppant a földön, miközben ugyanazzal a nyugalommal beszélt tovább:

– Tőlem nem kell félned. Hiszen sajnállak; kellemes, érdekes ember vagy. Ti, Artamonovok mind borzasztóan érdekesek vagytok. Jellemedre nem is hasonlítasz púposhoz, pedig hát az volnál.

Nyikita rémülete elpárolgott forró bánatában, amely mindent elhomályosított szeme előtt; botladozott, mintha részeg lenne; szeretett volna lefeküdni a földre és pihenni, és csendesen kérte:

– Hallgass erről.

– Megmondtam: akárcsak, ládába volna elzárva.

– Felejtsd el egészen. El ne szóld magad előtte.

– Nem beszélek vele. Miért is beszélnék?

És némán mentek egészen hazáig.

A púpos kék szeme nagyobb, kerekebb és szomorúbb lett; nem az emberekre, mögéjük nézett; még hallgatagabbá és észrevehetetlenebbé vált. De Nataljának szemet szúrt viselkedése.

– Miért járkálsz olyan bánatosan? – kérdezte.

– Sok dolgom van – felelte Nyikita, és gyorsan odébbállt. Az asszony megsértődött; nem most érezte először, hogy sógora már nem olyan gyengéd hozzá, mint azelőtt. Életét unalmasnak érezte. Négy év alatt két leánygyermeket szült, és már megint állapotos volt.

– Mi az, hogy csak leányokat szülsz, mi hasznunk van belőlük? – dohogott az apósa, amikor a másodikat hozta a világra. Ajándékot nem adott az asszonynak, Pjotrnak pedig panaszkodott:

– Fiúunokákra van szükségem, nem leányokra. Talán idegenek számára fogtam a vállalkozásba?

Apósának minden egyes szavából azt érezte az asszony, hogy őt tartja bűnösnek; tudta, hogy férje is elégedetlen vele. Éjszakánként, amint ott feküdt mellette, az ablakon kinézett a messzi csillagokra, és hasát simogatva fohászkodott gondolataiban:

„Istenem, bárcsak fiút adnál…” – néha azonban kedve lett volna belekiabálni férje és apósa arcába.

„Csak azért is leányokat fogok szülni a ti bosszantástokra!”

Valami bámulatba ejtő, váratlan tettet szeretett volna véghezvinni – valami jót, hogy mindenki gyengédebb legyen hozzá, vagy rosszat, hogy mindenki rettegjen tőle. De sem jót, sem rosszat nem tudott kigondolni.

Hajnalban, alighogy felkelt, lesietett a konyhába, és a szakácsnővel együtt elkészítette a harapnivalót a teához; felszaladt megetetni gyermekeit, aztán megteáztatta apósát, férjét, sógorait; ismét megetette a leánykákat, aztán varrt, fehérneműt foltozott az egész házra; ebéd után gyermekeivel kiment a kertbe, és ott ült az esti teáig. A kerítésen takaros orsózólányok kandikáltak be, és hízelgőn magasztalták a gyermekek szépségét; Natalja mosolygott, de nem hitt a dicséretnek, leányait csúnyának tartotta.

Néha Nyikita suhant el a fák között, az egyetlen ember, aki azelőtt gyengéd volt hozzá; de most, ha le akarta ültetni maga mellé, lehajtott fővel kitért a meghívás elől.

– Bocsáss meg, nincs időm.

Nataljában lassanként egy bántó gondolat érlelődött meg: a púpos gyengédsége iránta hamis volt; férje állította őrül melléje, hogy vigyázzon rá és Alekszejre. Alekszejtől félt, mert tetszett neki; tudta, hogy ha a szép sógor szemet vetne rá, nem tudna ellenállni. De Alekszej nem akarta, még csak észre sem vette; ez Nataljának sértette asszonyi hiúságát, és haragudott a tettre kész, merész fellépésű legényre.

Öt órakor teáztak, nyolckor vacsoráztak; utána Natalja megmosdatta, megetette, elaltatta a kicsinyeket, térden állva sokáig imádkozott, aztán lefeküdt férje mellé – abban a reményben, hogy fiúgyermekkel termékenyül meg. Megesett, hogy a férje megkívánta, és sürgetően dohogni kezdett az ágyban:

– Elég lesz már. Gyere!

Natalja ilyenkor keresztet vetett magára, félbeszakította imáját, és engedelmesen melléje feküdt. Néha, nagyon ritkán, Pjotr tréfálkozott:

– Miért imádkozol annyit? Mindent úgysem imádkozhatsz ki magadnak: másoknak semmi sem maradna…

Éjjelenként felverte álmából a csecsemő sírása; megszoptatta és elringatta, majd az ablakhoz állt, és sokáig bámult ki a kertbe, fel az égre, és szavakba nem formálható gondolatok jártak fejében önmagáról, anyjáról, apósáról, férjéről – mindarról, amit az észrevétlenül elmúlt, nem könnyű nap hozott számára. Különös volt nem hallania a megszokott hangzavart, a munkásnők vidám vagy kesergő nótáit, a gyár százféle kopácsolását, zörejét, méhzümmögését, ezt a szakadatlan, siető morajt, amely betöltötte az egész napot, s amelynek visszhangjai ott úszkáltak a szobákban, ott suhogtak a fák lombjai közt, hozzádörzsölőztek az ablakok üvegeihez – ez a munkazaj zavarta a gondolkodást, mert lekötötte az ember figyelmét.

De az éjszaka csöndjében, minden élő alvó némaságában, Nataljának eszébe jutottak Nyikita elbeszélései a tatár fogságba hurcolt asszonyokról, a szent remetenőkről és vértanúkról. Eszébe jutottak a boldog, vidám életről szóló mesék is, de emlékezete leggyakrabban azt elevenítette föl, ami bántotta, sértette.

Apósa keresztülnézett rajta, és még ez volt a jobbik eset; mert az is gyakran megtörtént, hogy – ha a tornácon vagy a szobában négyszemközt találkozott vele – éles pillantásával szemérmetlenül végigtapogatta a keblétől térdéig, és ellenségesen felhorkant.

Férje száraz volt és hideg; az asszony érezte, hogy néha úgy néz rá, mintha miatta nem tudna meglátni valami mást a háta mögött. Levetkőzés után Pjotr gyakran nem feküdt le, hanem sokáig elüldögélt az ágy szélén, egyik kezével a derékaljra támaszkodva, a másikkal pedig fülét húzogatta, vagy szakállát dörzsölgette, mintha csak a foga fájna. Nem szép arca előbb fájdalmasan, majd haragosan ráncokba húzódott. Ilyenkor Natalja le sem akart feküdni. Pjotr keveset beszélt, akkor is csak házi ügyeikről, és csupán néha-néha, mind ritkábban emlékezett meg a paraszti, a földbirtokos-életről, amely érthetetlen volt Natalja számára. Téli ünnepnapokon, karácsonykor és a farsangutó idején megkocsikáztatta a városban; a szánba fogott hatalmas, hollófekete mén – vérerekkel befutott, rézfényű, sárga szeme volt – dühösen hányta fejét, és hangosan fújt; Natalja félt ettől a vad állattól, és még jobban megijedt Tyihon szavaitól:

– Nemesi paripa; kapálózik az idegen hatalom ellen.

Anyja gyakran eljött; Natalja irigyelte szabad életét, szemének ünnepi csillogását. Ez az irigység még fájóbbá lett, amikor látta, milyen fiatalosan tréfálkozik apósa Uljanával, és szeretőjében gyönyörködve, milyen önelégülten simogatja szakállát, az asszony pedig úgy jár, akár a páva, csípőjét riszálja, és szemérmetlenül fitogtatja szépségét a férfi előtt. A város már régen tudott Iljával való viszonyáról, szigorúan elítélte érte; mindenki kerülte, a tehetősek leányaikat, Natalja volt barátnőit el is tiltották attól, hogy eljárjanak hozzá, egy bűnös asszony leányához, egy homályos eredetű, idegen paraszt menyéhez, egy fölfuvalkodott, mogorva férj feleségéhez; a leányélet apró örömei most elérhetetlenül csillogóknak tűntek föl Natalja előtt.

Fájt látnia, hogy anyja, aki oly egyenes lelkű volt azelőtt, most ravaszul képmutatóskodik mindenkivel, nyilván fél Pjotrtól, s hogy a vő ne sejtsen semmit, hízeleg neki, elragadtatással beszél képességeiről; kétségtelenül Alekszej gúnyos szemétől is fél, kedveskedve eltréfál és összesúg vele, és gyakran megajándékozza: névnapjára porcelán órát adott neki, amelyet juhok rajza díszített, meg egy virágfüzéres nőalak; az óra művészi munkáját mindenki megcsodálta.

– Adósság fejében maradt nálam az óra, mindössze három rubelért; régimódi jószág, nem is jár – magyarázgatta az anyja. – Ha Aljosa megnősül, a szobáját díszíti majd.

„Az enyémet is díszíthetné” – gondolta Natalja.

Anyja aprólékosan kikérdezte a háztartásáról, és unalmasan oktatta:

– Hétköznapokon szalvétákat ne tégy az asztalra; a bajusztól és szakálltól mindjárt bepiszkolódnak.

Nyikitára, aki azelőtt tetszett neki, megvetően összehúzott ajakkal nézett; úgy beszélt vele, mint egy alkalmazottal, akit valami becstelen dologgal gyanúsítanak, és figyelmeztette leányát:

– Vigyázz, ne nagyon kedveskedj vele; a púposak ravaszak.

Nem egy ízben szerette volna Natalja elpanaszolni anyjának, hogy férje nem hisz neki, és a púpossal figyelteti; de valami mindig visszatartotta, hogy gyanúját szóba hozza.

De mindennél rosszabb volt, amikor anyja, akit szintén nyugtalanított, hogy leánya nem tud fiúgyermeknek adni életet, kikérdezte a férjével töltött éjszakáról; szemérmetlenül, kertelés nélkül tette föl kérdéseit, nedves szeme mosolyogva hunyorgott, elfojtott hangja dorombolt; kíváncsisága fájón idegesítette Natalját, és megörült, amikor apósa beszólt a szobába:

– Befogassak, napamasszony?

– Szívesebben mennék gyalog.

– Jól van, elkísérlek.

Férje elgondolkozva mondja:

– Okos asszony az anyós; ügyesen kordában tartja apát. Ha itt van, apa lágyabb hozzánk. Legjobb lenne, ha eladná a házát, és ideköltözne.

„Nem kell” – szeretné felelni Natalja, de nem meri, és még jobban haragszik anyjára, mert szeretik, és boldog.

Amint varrásával kezében a kertre nyíló ablaknál vagy a kertben ül, hallja Tyihon és Nyikita beszélgetésének foszlányait; a málnás mögött, a fürdőháznál bíbelődnek valamivel, és a gyár lágy moraján keresztül átszűrődnek az udvaros nyugodt szavai.

– Unalom ott van, ahol sok az ember; ott kezdődik, ahol egy helyre sereglenek.

„Mennyire igaz!” – gondolja Natalja, de Nyikita kellemes hangja figyelmezteti:

– Badarságokat beszélsz. Hát a körtáncok, a játékok? Emberek nélkül nincs vidámság.

„És ez is igaz” – csodálkozik egyetértően az asszony.

Látja, hogy körülötte mindenki meggyőződéssel beszél, mindenki szakértő valamiben; világosan látja, hogy az egyszerű, kemény, szorosan egymáshoz fűződő szavak hogyan határolnak el mindenki számára egy darabot valami szilárd igazságból.

Éppen a szavak különböztetik meg egymástól és ékesítik az embereket, akik úgy játszanak a szavak csilingelésével, akár arany és ezüst óraláncaikkal. Neki nincsenek ilyen szavai; neki nincs mibe öltöztetnie gondolatait, amelyek szétfolynak, és zavarosak, mint az őszi köd, csak terhére vannak és eltompítják. Mind gyakrabban gondolja bánatosan, bosszúsan:

„Buta vagyok, semmit sem tudok, semmihez sem értek…”

– A medvét méztudónak[2] hívjuk; tudja, hol a méz – mormolja Tyihon a málnásbokrok között.

„Úgy van” – gondolja Natalja, és összeborzong, amikor eszébe jut, hogyan ölte meg Alekszej a kedvencét; a medve, amely jámbor volt és kezes, akár egy kutya, tizenhárom hónapos koráig szabadon kószált az udvaron; be-bemászott a konyhába, felállt hátsó lábaira, és halk dörmögéssel, nevetséges szemeit hunyorgatva koldult kenyérért. Mulatságos állat volt; jó és a jóságot megértő. Mindenki szerette. Nyikita ápolta: kifésülte sűrű, kócosodó szőrcsomóit, megfürdette a folyóban, és a medve annyira hozzája szokott, hogy amikor a púpos távol volt, magasra tartott orral, nyugtalanul szaglászta a levegőt, nagyokat fújva futkározott az udvaron, berontott az irodába, gondozója szobájába, és nemegyszer megesett, hogy ablaktáblákat és ajtókat tört ki. Natalja szerette szirupos kenyérrel etetni; betanította, hogy maga mártogassa be a kenyérdarabokat a szirupos csészébe; az állat örömében dörmögve és bozontos lábain ringatózva dugdosta a falatokat rózsás, éles fogú torkába; majd lenyaldosta ragadós, édes mancsát, s míg jóindulatú, apró szeme boldogan ragyogott, fejével játékosan bökdöste Natalja térdét. Még beszélni is lehetett ezzel a kedves vaddal; volt, amit már megértett.

Egyszer azonban Alekszej leitatta vodkával; a részeg medve táncolt, bukfencet hányt, felmászott a fürdőház tetejére, szétszedte a kéményt, és elkezdett téglákat gurítani lefelé; egész tömeg munkás gyűlt össze és kacagott. Ettől a naptól fogva Alekszej csaknem minden ünnepnap leitatta az állatot az emberek mulatságára, és a medve annyira hozzászokott a szeszhez, hogy utánaszaladt mindegyik munkásnak, akinek borszaga volt. Alekszej már nem mehetett keresztül az udvaron, hogy útjába ne állt volna a medve.

Láncra verték; de ólját széttörte, és lánccal a nyakában, gerendával a lánc másik végén, kószálni kezdett az udvaron, mancsaival hadonászott, és hatalmas fejét lóbálta. Meg akarták fogni; összekarmolta Tyihon lábát, fellökött egy fiatal munkást, Morozovot, és megsebezte Nyikitát, csípőjénél ragadta meg a mancsával. Ekkor érkezett meg futva Alekszej, egy vadászlándzsával kezében, és erős lendülettel beledöfte a fegyvert az állat hasába. Natalja látta az ablakból, amint a medve leült hátsó lábára, és lóbálni kezdte mancsait, mintha bocsánatot kérne az emberektől, akik vadul kiáltoztak körülötte. Valaki szolgálatra készen egy éles ácsbaltát nyomott Alekszej kezébe; a hegyes szakállú sógor egy-két ugrással a medve előtt termett, és rásújtott előbb az egyik, azután a másik mancsára; a medve felbődült, és lerogyott összeszabdalt lábára, amelyből jobbra-balra patakzott a vér, és vörös tócsákba sűrűsödött a letapodott földön. Az állat panaszos üvöltéssel egy újabb csapás alá tartotta fejét; Alekszej szélesen szétterpesztett lábbal belevágta a baltát tarkójába, mint valami tuskóba: a medve orrával beletúrt vérébe, a balta pedig olyan mélyen beleszorult a csontokba, hogy Alekszej, aki lábával a bozontos hullára támaszkodott, alig tudta kirántani a koponyájából. Natalja sajnálta a medvét, de még jobban fájt az a tudat, hogy a félelmet nem ismerő, ügyes, vidám, kötekedő sógor egy jelentéktelen kislánnyal szűri össze a levet, őt pedig észre sem veszi.

Alekszejt mindenki dicsérte ügyességéért és bátorságáért; apja megveregette vállát, és fölkiáltott:

– És még azt mondod, beteg vagy, mi? Ó, te…

Nyikita kifutott az udvarból, Natalja pedig úgy sírt, hogy férje csodálkozva és bosszúsan megkérdezte:

– Hát mit tennél akkor, ha egy embert ölnének meg a szemed láttára? – Majd rákiáltott, mint egy kisgyerekre: – Hallgass el, ostoba!

Nataljának úgy tetszett, hogy Pjotr meg akarja ütni, és könnyeit visszatartva, fölidézte emlékezetében nászéjszakáját: milyen gyengéd és félénk volt férje azon az estén. Eszébe jutott, hogy Pjotr még nem verte meg, holott barátnőit kivétel nélkül veri a férjük. Zokogását visszafojtva mondta:

– Bocsáss meg, nagyon sajnálom.

– Engem kell sajnálni, és nem a medvét – felelte halkan és már gyengédebben Pjotr.

Amikor ugyanazon a napon Natalja először panaszkodott férje ridegsége miatt, anyja ezekkel a szavakkal felelt, amelyek mélyen az emlékezetébe vésődtek:

– A férfi: méh. Mi a férfi számára virág vagyunk, amelyről mézet szed. Ezt ne feledd el, és tanulj tűrni, kedvesem. A férfiak mindennek urai; tele vannak gonddal, templomokat, gyárakat építenek. Nézd csak, mit teremtett apósod ezen a puszta helyen…

Ilja Artamonov mind eszeveszettebb gyorsasággal sietett vállalatát kifejleszteni, és szilárd alapokra fektetni, mintha érezte volna, hogy már nincs sok ideje hátra. Májusban, nem sokkal Miklós napja előtt, egy gőzkazán érkezett a gyár második épülete részére; a bárka az Oka homokos partján kötött ki vele, ahol lustán ömlött belé a zöld Vataraksa mocsaras vize. Nehéz munka előtt álltak: a kazánt a homokos talajon százötven öl távolságra kellett szállítani. Miklós-napon Artamonov kiadós ünnepi ebédet adott a munkásoknak, vodkával és sörrel; az asszonyok az udvaron terítettek, az asztalokat fenyőgallyakkal, nyírfaágakkal és a tavasz első virágaiból kötött bokrétákkal díszítették, s maguk is úgy tarkálltak ünneplő ruháikban, akár a virágok. A gazda családjával és néhány vendégével az öreg takácsok asztalánál ült; borsosan eltréfált a merész nyelvű orsózólányokkal, sokat ivott, mindenképpen azon volt, hogy jókedvre hangolja a társaságot, és szétborzolva őszbe csavarodott szakállát, fölhevülten kiáltozott:

– Eh, gyerekek! Csak egyszer élünk!

Érezte, hogy viselkedése magával ragadja a többieket, és még jobban megrészegedett sikere fölötti örömében. Csillogott és ragyogott, mint a tavaszi verőfényes nap, mint az egész föld, amely ékesen a füvek és lombok ifjú zöldjébe öltözött. Beszívta a nyírfák és a fiatal fenyők illatát, melyek már a kék égnek emelték aranyos gyertyáikat; korán és forrón köszöntött be ebben az évben a tavasz, a zelnicemeggy és orgona már kivirult. Minden tündökölt, minden ujjongott, és mintha az emberekből is kivirágzott volna ezen a napon mindaz a szép, ami csak volt bennük.

Ott állt Borisz Morozov, a matuzsálem korú takács, töpörödött és vézna aggastyán, arca viaszszerű, bozontos, ősz szakálla már zöldbe játszó; tetőtől talpig fehérben és megmosdottan, akár egy hulla, és legidősebb fiának, egy hatvanéves férfinak vállára támaszkodva, torkaszakadtából kiáltotta, csupa csont kezével hadonászva:

– Nézzetek rám; kilencvenéves vagyok, már több is, mint kilencven, úgy bizony! Katona voltam, Pugacsovot vertem, a pestises évben magam is részt vettem Moszkvában a lázadásban! Bonapartot vertem…

– És kit ölelgettél? – kiabált Artamonov a fülébe, mert a takács süket volt.

– Többek között két feleséget. Hét fiú, két leány, tizenkilenc unoka, öt dédunoka: eleget összeszőttem! Itt vannak, mind nálad élnek, amott ülnek, ni…

– Tovább! – kiáltotta Ilja.

– Jó… Három cárt és egy cárnőt túléltem, nesze nektek! Ahány gazdánál csak voltam, mind meghaltak, és én még most is élek! Vásznak versztáit összeszőttem. Te, Ilja Vasziljevics, különb vagy mindenki másnál; te sokáig fogsz élni. Igazi gazda vagy, szereted a vállalatod, és az is téged. Embereidet nem rövidíted meg. Ág vagy a mi fánkról, csak így folytasd! A siker törvényes feleséged, nem pedig szeretőd, aki kényeztet egy darabig, s máris faképnél hagy! Csak tovább ezen az úton, minden erőddel. Légy egészséges, testvér, ez a fődolog! Légy egészséges, mondom…

Artamonov az öreget karjára kapta, magához emelte, megcsókolta, és elérzékenyülten kiáltotta:

– Köszönöm, fiacskám! Munkavezetővé teszlek!…

A munkások ordítottak, hahotáztak, a magasan fejük fölé emelt öreg, kapatos takács pedig megrázta csontváz kezét a levegőben, és rikácsolva vihogta:

– Így csinál ez mindent, a maga módján…

Uljana Bajmakova szégyenkezés nélkül törülte le arcáról a meghatottság könnyeit.

– Mennyi öröm – mondta neki a leánya, az asszony kifújta orrát és így felelt:

– Bizony, már ilyen ember… Isten örömünkre teremtette…

– Tanuljátok meg, fiúk, hogyan kell bánni az emberekkel! – kiáltotta gyermekei felé Artamonov. – Nyisd ki a szemed, Petruha!

Az ebéd befejeztével az asztalokat leszedték, az asszonyok énekelni kezdtek, a férfiak pedig erejüket próbálgatták: nyújtón húzózkodtak, birkóztak; Artamonov ott volt mindenütt, táncolt, birkózott; hajnalig mulattak, a nap első sugaraival pedig hetven munkás, a gazdával élükön, lármás hordaként, énekelve és fütyörészve, mámoros fejjel megindult az Okához, akárcsak rablókirándulásra készülnének, vállukon vastag hengerekkel, tölgyfa emelőrudakkal, kötelekkel. A menet után az öreg takács tipegett a homokban, és odamotyogta Nyikitának:

– Keresztülviszi, amit maga elé kitűz! Ismerem az embereimet…

A fejetlen bikához hasonló, domború, vörös szörnyeteget szerencsésen kiemelték a bárkáról a partra; körülcsavarták kötelekkel, és minden erejükkel nekifeszülve, a hengerek segítségével vontatni kezdték a homokra fektetett deszkákon: a kazán ide-oda dülöngélve haladt előre, és Nyikitának úgy tetszett, hogy kerek, buta torka tágra nyílt a bámulattól, a munkások vidám ereje fölött. Az apa, részegen, maga is segített a katlant húzni és szuszogva kiáltozott:

– Lassabban, hej, lassabban! – és tenyerével megveregetve a vasszörny vörös oldalát, hozzátette: – Gyerünk, kazán, gyerünk!

Már nem is volt ötven öl a gyárig, amikor a kazán hirtelen, meredeken megingott, lassan lecsúszott az első hengerről, és domború orrával befúródott a homokba; Nyikita látta, amint a felborult kazán kerek torka szürke porfelhőt okád apja lábához. A munkások dühösen tapadtak minden oldalról a nehéz testhez, és egy hengert igyekeztek aládugni; de már kifáradtak, a kazán makacsul a homokba ragadt, és minden erőfeszítésük ellenére, még mélyebben beágyazódott. Artamonov emelőrúddal a kezében bajlódott a munkások között, és fölkiáltott:

– Rajta, legények! Hó-rukk…

A kazán kényszeredetten megmozdult, majd ismét súlyosan visszasüppedt, és Nyikita egyszerre csak azt látta, hogy apja szokatlan járással, elváltozott arccal kilép a munkások tömegéből, egyik kezét szakálla alá dugja, és torkát fogja vele, a másikkal pedig a levegőt tapogatja, akár a vakok; az öreg takács, aki mögötte ugrándozik, unszolja.

– Földet egyél, földet…

Nyikita apjához futott, aki fölcsuklott, vért köpött lába elé, és tompán megszólalt:

– Vér.

Arca megszürkült, szeme ijedten hunyorgott, állkapcsa remegett, és egész nagy, erős teste rémülten magába roskadt.

– Megsebesültél? – kérdezte Nyikita, és megragadta kezét; apja megtántorodott, nekidőlt, és halkan felelte:

– Talán egy ér pattant meg bennem…

– Földet egyél, ha mondom…

– Hagyj békét, eredj!

Ismét sűrű vért köpött, és fejcsóválva dünnyögte:

– Vér… Hol van Uljana?

A púpos haza akart szaladni, de apja erősen vállába fogózott, és meggörnyedve vonszolta maga után lábát, mintha a homoknak a munkások dühös lármájából alig kihallható süppedését és ropogását figyelné.

– Mi van velem? – kérdezte, és óvatosan, mintha csak egy mély folyón átvetett keskeny pallón lépkedne, bement a házba. Bajmakova éppen leányától búcsúzott az ajtó előtt. Nyikita észrevette, hogy amikor rávetette tekintetét apjára, szép arca, mint valami kerék, különösen elfordult, előbb jobbra, aztán balra, majd fakószínűvé vált.

– Jeget adjatok! – kiáltott fel, amikor az apa, aki mind sűrűbben csuklott és köpött vért, leült a feljáró egyik lépcsőfokára, és esetlenül maga alá húzta lábát. Nyikita mintha álmában hallotta volna Tyihon hangját:

– A jég: víz. Vízzel nem lehet a vért pótolni…

– Földet kell enni…

– Tyihon, rohanj a papért…

– Emeljétek fel és vigyétek be – rendelkezett Alekszej.

Nyikita megfogta apját könyöke alatt, de valaki olyan erősen rálépett lábujjaira, hogy egy pillanatra elsötétült előtte a világ; de azután szeme még élesebben kezdett látni, és beteges mohósággal vésődött emlékezetébe minden, ami a zsúfolásig megtelt apai szobában és az udvaron lejátszódott: az udvaron a nagy, fekete mén toporzékolt nyergében Tyihonnal, aki nem bírt úrrá lenni rajta – a ló nem akart a kapun kimenni, táncolt, forgott, földobta dühös fejét, szétriasztotta az összeverődött embereket –, bizonyára a tűz ijesztette, amelyet a nap vakítóan lángra lobbantott az égen; végül kiugrott az udvarból, vágtatni kezdett, de a katlan vörös tömege előtt teljesen megvadult, ledobta magáról Tyihont, és horkolva, farkával csapkodva, szaladt vissza istállójába.

Valaki kiabált:

– Fiúk, fussatok…

Az ablakpárkányon Alekszej ült, és hegyes kis fekete szakállát sodorgatta; gonosz, egyáltalán nem paraszti arca megnyúlt, és mintegy porréteggel vonódott be; szemrebbenés nélkül, a többiek feje fölött néz az ágyban fekvő apjára, aki idegenszerű hangon dünnyögi:

– Ez hát a vég, Isten akarta. Gyerekek, megparancsolom: Uljanát úgy tekintsétek, mint anyátokat, halljátok? Ulja, az isten szerelméért, légy segítségükre… Eh!… Küldjétek ki a szobából az idegeneket…

– Hallgass – nyögi elnyújtottan, panaszosan Bajmakova, és jégdarabokat dugdos az apa szájába. – Nincsenek benn idegenek.

Az apa jeget nyel, határozatlanul fölsóhajt, és folytatja:

– Bűnömnek nem vagytok bírái, Uljana ártatlan. Natalja, rideg voltam hozzád, ne vedd zokon. Fiúkat szülj. Petruha, Aljosa, éljetek egyetértésben. A munkásokhoz legyetek kedvesebbek. Csupa hű és válogatott ember. Te, Aljosa, csak vedd el azt a lányt… sebaj!

– Apánk, ne hagyj el bennünket – kéri Pjotr, és térdre ereszkedik, de Alekszej hátba taszítja, és odasúgja:

– Mi ütött beléd? Nem hiszem…

Natalja egy konyhakéssel jeget darabol egy réztálban; a recsegő ütésekbe belevegyül a réz csörömpölése és az asszony zokogása. Nyikita látja, amint könnyei a jégre hullnak. Egy sárga napsugár befurakodott a szobába, visszaverődött a tükrön, és alaktalan foltként remeg a falon, igyekszik letörölni a vörös, hosszú bajuszos kínai alakokat a tapétákról, melyek kékek, mint az ég éjszaka.

Nyikita az apja lábánál áll, és várja, hogy róla is megemlékezzék. Bajmakova fésülgeti Ilja sűrű, göndör haját, majd az ajka sarkában szakadatlanul szivárgó vérerecskéket, és a homlokán meg a halántékán kiütő izzadságcseppeket törli le egy szalvétával; valamit suttog zavarossá vált szemébe, forrón suttogja, mint valami imádságot, Artamonov pedig egyik kezét vállán, másikat térdén nyugtatja, és nehézzé vált nyelvvel forgatja utolsó szavait:

– Tudom. Krisztus legyen veled. A magunk temetőjében földeljetek el, ne a városban. Nem akarok ott feküdni…

És nagy, égető szomorúsággal suttogta:

– Eh, végem van, Istenem… Végem van…

Megjött a hajlott hátú, Krisztus-szakállú, bánatos szemű, magas pap:

– Várj még, atyám – mondta Artamonov, és ismét gyermekeihez fordult: – Gyerekek, a vagyont ne osszátok fel! Éljetek egyetértésben. Egy vállalkozás nem tűr ellenségeskedést. Pjotr, te vagy a legidősebb, te felelsz mindenért, hallod? Menjetek…

– Nyikita – emlékeztette Bajmakova.

– Nyikitát szeressétek. Hol van? Menjetek. Azután… Natalja is…

Meghalt, elvérzett déli tizenkét óra után, amikor a nap még áldást osztva ragyogott a zeniten. Kissé fölemelt fejjel, szigorú, gondterhes, viaszos arccal feküdt, és félig lehunyt szeme mintha töprengve nézett volna a mellén engedelmesen keresztbe font, széles kezére.

Nyikitának úgy rémlett, hogy halála nem annyira lesújtotta és megrémítette, mint inkább bámulatba ejtette a házbelieket. Mindenkin ez az értelmetlen csodálkozás érződött, Bajmakovát kivéve, aki szó és könnyek nélkül mintegy megdermedten, minden iránt süketen, kezét ölébe ejtve ült az elhunyt mellett, és egy pillanatra sem vette le szemét szoborszerű arcáról, amelyet a szakáll hava díszített.

Pjotr emelt fővel járt, feleslegesen és szükségtelenül hangosan beszélt. Amikor belépett a szobába, ahol apja feküdt – és ahol, Nyikitával fölváltva, egy kövér apáca énekelte a zsolozsmákat –, kérdő tekintettel nézett a halott arcába, keresztet vetett magára, két-három percig állva maradt, majd óvatosan kiment, és tagbaszakadt alakja csakhamar feltűnt a kertben, az udvaron, mintha keresne valamit.

Alekszej, aki a temetés felől intézkedett, szakadatlanul sürgött-forgott, lovát a városba hajszolta, visszatért, be-beszaladt a szobába, és kérdezte Uljanát a szertartás rendjéről és a halotti torról.

– Várj még egy keveset – felelte az asszony, és Alekszej izzadtan, kimerülten eltűnt. Bejött Natalja; félénken és szánakozóan tanácsolta anyjának, hogy igyék egy pohár teát, egyék egy harapást; az asszony figyelmesen végighallgatta, és ezt felelte:

– Várj még egy keveset.

Apja életében Nyikita maga sem tudta, vajon szereti-e, csak félt tőle, de félelme nem gátolta, hogy ne találjon gyönyörűséget annak az embernek lelkes munkájában, aki semmiféle gyengédséget sem mutatott irányában, és talán észre se vette, hogy púpos fia is van a világon. Most azonban Nyikitának úgy tetszett, hogy egyedül ő szerette az apját mélyen és igazán; csordultig tele volt meghatározhatatlan szomorúsággal, és úgy érezte, hogy az erős ember váratlan halála kíméletlenül és durván megsebezte; szomorúsága és sebe torkát fojtogatta. A sarokban ült egy ládán, s míg arra várt, hogy rákerüljön a sor, gondolataiban elismételgette a zsoltárok ismerős szavait, és körülnézett. A szobát meleg félhomály töltötte el, amelyben viaszgyertyák halványsárga, élő virágai lobogtak. A falakra, cifra díszítések között, nagy bajuszú kínaiak tapadtak, a vállukra vetett hosszú rudakról teáscsomagok lógtak; minden tapétacsíkon tizennyolc kínai, párosával egymás alatt; az egyik sor fölfelé, a másik lefelé lépett. Az egyik falra ráesett a hold olajos fénye; a kínaiak elevenebbek voltak benne, és gyorsabban lépkedtek mindkét irányban.

A zsoltárok egyhangú mormolásán keresztül Nyikita váratlanul egy halk, hitetlenkedő kérdést hallott:

– Lehetetlen; valóban meghalt volna? Istenem!

A kérdező Uljana volt, és hangja olyan meglepően bánatosan csengett, hogy az apáca abbahagyta az olvasást, és szinte bocsánatkérően válaszolt:

– Meghalt, kedvesem, meghalt, Isten akarata szerint…

Nyikita nem bírta ki tovább; fölállott és hangos léptekkel kiment a szobából, magával vitte dühös elkeseredését az apáca ellen.

A kapu melletti padon Tyihon ült; egy nagyobb fadarabról apró szilánkokat tördelt le, beszurkálta a homokba, és lábával mélyebben beverdeste, míg teljesen el nem tűntek. Nyikita leült melléje, és némán nézte munkáját, amelyről eszébe jutott Antonuska, a város szorongást keltő bolondja: ez a térdben kicsavart lábú, kerek, fülesbagoly szemű, sötét képű, borzas legény egy bottal köröket írt a homokba, középpontjukban fadarabkákból és vesszőkből valami kalitkafélét épített, s amikor elkészült, lábával azonnal összenyomta művét, betaposta a homokba, a porba, közben pedig orrán keresztül énekelt:

Krisztus feltámadt, feltámadt,
A batár elvesztette kerekét.
Tente, tente Krisztus.

– Fura dolog, mi? – mondta Tyihon, s egy hirtelen csapással megölt a nyakán egy szúnyogot; tenyerét beletörülte térdébe, felnézett a holdra, amely a folyó felett beleakadt a füzek ágaiba, aztán tekintete megállapodott a kazán súlyos tömegén.

– Korán keltek ki idén a szúnyogok – folytatta nyugodtan. – A szúnyog él…

A púpos, aki félt valamitől, nem engedte befejezni a mondatot; dühösen emlékeztette:

– Hiszen megölted a szúnyogot – és sietve faképnél hagyta az udvarost; de sehol sem találta helyét, és néhány perc múlva ismét megjelent apja szobájában, fölváltotta az apácát, és olvasni kezdett. Úgy beleöntötte bánatát a zsoltárok szavaiba, hogy nem hallotta meg, amikor Natalja bejött a szobába, és háta mögött hirtelen csendült föl a nő hangjának halk csobogása. Valahányszor csak Natalja közelében volt, Nyikita úgy érezte, hogy valami rendkívülit, sőt talán borzasztót tudna mondani vagy cselekedni, és még ebben a percben is félt, hogy akarata ellenére szólni talál valamit. Fejét lehajtotta, púpja fölhúzódott, el-elakadó hangja elhalkult – és a zsoltár kilencedik szakaszának soraival együtt két hang felzokogó szavai váltogatták egymást.

– Íme, levettem nyakáról a keresztet; hordani fogom.

– Drága anyám, hiszen én is egyedül vagyok.

Nyikita hangja ismét erőssé vált, hogy túlkiabálja, ne hallja ezt a szörtyögő suttogást, amelyre feszülten figyelt minden idegével.

– Az Úr nem tűrte a bűnt…

– Idegen fészekben egyedül…

– Hova menjek arcod elől, és hová fussak haragod elől? – énekelte hévvel Nyikita a félelem, a kétségbeesés jajkiáltását, és emlékezete egy szomorú közmondást juttatott eszébe:

„Szerelem nélkül élni bánat, de ha szerelmes vagy, kétszeres bánat.” És megdöbbenve érezte, hogy Natalja bánata a boldogság reményével világít jövőjébe.

Reggel kocsin megjött a városból Barszkij meg a polgármester, Jakov Zsityejkin, egy kifejezéstelen szemű, gömbölyű emberke, csúfnevén a Féligsült. Valóban olyan volt, mintha nyers tésztából lenne gyúrva. Amikor beléptek az elhunyt szobájába, a ravatal előtt mélyen meghajtották fejüket, és félénken, hitetlenül néztek a halott megfeketedett arcába; Artamonov hirtelen halála nyilván őket is meglepte. Azután Zsityejkin csípő, maró hangon mondta Pjotrnak:

– Mint hallom, atyátokat saját temetőtökben akarjátok eltemetni, vagy nem? Ez, Pjotr Iljics, sértő ránk, a városra nézve; mintha nem kívánnátok velünk érintkezni és barátságban élni, vagy nem?

Alekszej fogát csikorgatva súgta a fivérének:

– Tedd ki a szűrüket!

– Komámasszony – búgta Barszkij, és igyekezett Uljanát megkörnyékezni. – Hát lehetséges ez? Sértő!

Zsityejkin vallatta Pjotrt:

– Nem Gleb pópa adta a tanácsot? Nem, el kell álnotok szándékotoktól, atyátok az első gyáros volt a kerületben, egy vállalkozás kezdeményezője, a város dísze és büszkesége. Még a kerületi rendőrfőnök is csodálkozik; azt kérdezte, vajon pravoszlávok vagytok-e?

Megállás nélkül beszélt, és nem vette észre, hogy Pjotr igyekszik félbeszakítani, mikor azonban Pjotrnak végül is sikerült megmondania, hogy ez volt apja végakarata, Zsityejkin tüstént megnyugodott.

– Így vagy úgy, de a temetésre eljövünk.

És világos lett mindnyájuk előtt, hogy nem azért jött, amiről beszélt. A szoba sarka felé indult, ahová Barszkij beszorította Uljanát, és valamit dünnyögött neki; de mielőtt még Zsityejkin hozzájuk léphetett volna, Uljana fölkiáltott:

– Bolond vagy, koma; eredj!

Ajka és szemöldöke remegett, amikor gőgösen fölemelt fejjel közölte Pjotrral:

– Ezek ketten, meg Pomjalov és Voropanov arra kérnek, hogy beszéljelek rá benneteket, testvéreket, a gyár eladására; pénzt kínálnak föl segítségemért…

– Távozzatok… urak! – szólt Alekszej, és az ajtóra mutatott.

Zsityejkin köhécselve és mosolyogva taszigálta Barszkijt könyökénél fogva az ajtó felé, Bajmakova pedig egy ládára ereszkedett, és panaszosan sírva fakadt:

– Az emlékét akarnák eltörölni…

Alekszej az apjára nézett, és dühtől eltorzult arccal, ünnepélyesen mondta:

– Ha rosszabb is leszek, olyan, mint ezek, mégsem leszek! Inkább magam töröm össze a fejem.

– Jó időt találtak az alkudozásra – dörmögte Pjotr, és ő is apja felé sandított.

Natalja Nyikitához lépett, és halkan megkérdezte:

– Hát te miért hallgatsz?

A púpost meghatotta, hogy róla is megemlékeztek, örömmel töltötte el, hogy Nataljának eszébe jutott. Alig tudta visszatartani mosolyát, és halkan felelte:

– Minek beszéljek… Mi ketten…

De Natalja gondolataiba merült, és elhúzódott tőle.

Ilja Artamonov temetésén a város csaknem egész színe-java megjelent; megérkezett a kerületi rendőrfőnök is, egy magas, cingár, borotvált állú és ősz pofaszakállú férfi, aki fenséges bicegéssel lépkedett a homokon Pjotr mellett, és kétszer is elismételte előtte ugyanazokat a szavakat:

– Őkegyelmessége Georgij Ratszkij herceg mint kitűnő embert ajánlotta nekem az elhunytat, aki valóban érdemesnek is bizonyult erre az ajánlásra.

De csakhamar kijelentette Pjotrnak:

– Nehéz hegynek fölfelé vinni a halottakat! – és oldalvást kivergődött a tömegből, megállt egy fenyőfa árnyékában, és akárcsak a katonákat egy parádén, elvonultatta maga előtt a polgárok és munkások csapatát.

Verőfényes idő volt; a nap áldást hozóan ragyogott a zsírosan fénylő sárga és zöld foltok között tarkálló embertömegre, amint két homokdomb között lassan vonult föl egy harmadikra; ezt a dombot a kék ég felé nyújtózó keresztek hosszú sora díszítette öreg, ferde fenyők hatalmas ágainak árnyékában. A homok gyémántszikráktól csillogott, és meg-megropogott az emberek lába alatt, fejük felett a papok sűrű éneke zengett; leghátul a bolond Antonuska botladozott és ugrált, szemöldök nélküli kerek szemével lába elé nézett, lehajolt, vékony gallyakat szedett fel az útról, bedugta inge alá, és fülsértően énekelte:

Krisztus feltámadt, feltámadt,
A batár elvesztette kerekét…

Az istenfélő polgárok alaposan rávertek, és eltiltották az énekléstől; most a rendőrfőnök is rákiáltott, és megfenyegette ujjával:

– Kuss, bolond…

A városban nem szerették Antonuskát: mordvin volt vagy csuvas, és így nem feltételezhették, hogy csak tetteti magát, csak azért, hogy Krisztus nevében koldulhasson, de féltek tőle, szerencsétlenségek hírnökének tartották.

A tor alatt megjelent az Artamonovok udvarán, végigment a felállított asztalok között, és efféle badar szavakat kiáltozott:

– Kujatür, kujatür; ördög a harangtoronyra; aj, aj, eső lesz, nedves lesz, kajamasz feketén sír!

Ekkor néhány találékony ember összesúgott:

– Nahát, az Artamonovoknak se lesz szerencséjük!

Pjotr figyelmét nem kerülte el ez a suttogás, de nemsokára észrevette, hogy Tyihon Vjalov beszorítja a bolondot a kert egyik sarkába, és kíváncsian, de nyugodtan megkérdezi tőle:

– Mit jelent az, hogy kajamasz? Te se tudod? Na, takarodj! Jó, jó, eredj!…

Mint a hegyről lefutó zavaros őszi vízár, gyorsan tovasuhant egy év: semmi különös esemény nem történt, mindössze Uljana őszült meg erősen, és halántékába bevésődtek az öregség szomorú szarkalábjai. Alekszej nagyon feltűnő változáson esett át: lágyabb, gyöngédebb lett, de ugyanakkor kellemetlenül hajszoló is: vidám tréfáival, csípős szavaival mintegy sietségre ostorozott mindenkit. Pjotrt azonban leginkább az a merészség nyugtalanította, amelyet Alekszej a vállalat vezetésében tanúsított; úgy tetszett, hogy ugyanúgy játszik a gyárral is, mint annak idején a medvével, amelyet azután maga ölt meg. Különös volt vonzódása úri holmikhoz, az órán, Bajmakova ajándékán kívül, szobájában egész csomó szükségtelen, de szép csecsebecse volt, a falon üveggyöngyökkel kivarrt kép – leánykörtánc – lógott. Alekszej takarékos volt; miért fecsérli hát a pénzt ilyen semmiségekre? Divatos és drága ruhákat kezdett hordani: gondosan ápolta sötét, hegyes kis szakállát, arcát borotválta, és mindjobban lehullott róla az egyszerű, a parasztos. Pjotr valami nagyon idegent, homályosat érzett ki unokaöccséből, lopva gyanakodó pillantásokkal mérte végig, és bizalmatlansága nőttön-nőtt.

Pjotr elővigyázatos és félénk volt mind a vállalkozásban, mind az emberekkel. Lassú, megfontolt léptekkel járt, és összehúzott medveszemmel szinte odalopózott a munkához, mintha azt várná, hogy az, amihez közeledik, elillanhat előle. Néha az üzlettel járó gondoktól elfáradt, valami különös, aggasztó unalom hideg felhőjében érezte magát, és ezekben az órákban a gyár élő kőállatnak tűnt fel előtte, amely lehasal, hozzálapul a földhöz, ráveti szárnyszerű árnyékát, és felkunkorítja farkát; feje szögletes, rémítő, nappal az ablakok csillognak, mint a jégfogak, de téli estéken mintha vasból lennének, és bőszülten, vörösen izzanak. És mintha a gyár valódi lényege nem abban rejlenék, hogy vásznak versztáit szövi szüntelen, hanem valami másban, ami ellensége Pjotr Artamonovnak.

Az apja halálának évfordulóján, a temetőben tartott gyászmise után az egész család Alekszej világos, szép szobájában gyűlt össze. Alekszej izgatottan mondta:

– Atyánk utolsó akarata az volt, hogy egyetértésben éljünk; meg is kell tennünk, hiszen itt mintha csak fogságban volnánk.

Nyikita észrevette, hogy Natalja, aki mellette ült, csodálkozással néz sógorára, és megremeg; az pedig nagyon lágyan így folytatta:

– De ha barátian összetartunk is, nem kell egymás útjában lennünk. A vállalkozás mindnyájunk számára egy, de mindenkinek megvan a maga élete is, nem igaz?

– Nos? – kérdezte óvatosan Pjotr, és elnézett Alekszej feje felett.

– Mindnyájan tudjátok, hogy együtt élek Orlovával: most meg is akarok esküdni vele. Emlékszel, Nyikita, hogy ő volt az egyetlen, aki megsajnált, amikor a vízbe estél?

Nyikita bólintott. Talán most ült először ilyen közel Nataljához. Annyira boldognak érezte magát, hogy nem volt kedve megmoccanni, beszélni és arra figyelni, amit a többiek beszélnek. És amikor Natalja valamiért összeborzongott, és kissé meglökte könyökével, a púpos elmosolyodott, és lenézett az asztal alá, az asszony térdére.

– Orlova a sorsom, azt hiszem – mondta Alekszej. – Vele valahogyan más életet lehet élni. Idehozni a házba nem kívánom; félek, nem férnétek meg vele.

Uljana Bajmakova fölemelte földre szegzett, nehéz bánattól felhőzött szemét, és segített Alekszejnek.

– Jól ismerem; pompásan kézimunkázik, ír és olvas. Kiskorától ő tartotta el részeges apját és önmagát. Csak önfejű, Nataljának talán súrlódásai lennének vele.

– Én mindenkivel megférek – jegyezte meg Natalja sértődötten, férje pedig sanda pillantást vetett rá, és így szólt Alekszejhez:

– Ez valóban a magad ügye.

Alekszej Bajmakovához fordult, és azt ajánlotta, hogy adja el neki a házát:

– Minek az neked?

Pjotr helyeselt:

– Velünk kell laknod.

– No, megyek, megörvendeztetem Olgát – mondta Alekszej. Mikor eltávozott, Pjotr megtaszította Nyikitát vállánál, és megkérdezte:

– Veled mi van, bóbiskolsz? Min gondolkoztál el olyan mélyen?

– Alekszej jól teszi…

– Úgy? Meglátjuk. És mi a te véleményed, mama?

– Természetesen jól teszi, ha megesküszik vele; de hogy élni miként fognak, ki tudja? Különös leány. Afféle félbolond.

– Köszönöm az ilyen rokonságot – mosolyodott el Pjotr.

– Talán rosszul fejeztem ki magam – mondta Uljana, mintha sötétségbe nézne, ahol minden zavarosan imbolyog s egybefolyik. – Ravasz nő; apjának sok holmija volt, s hogy el ne ihassa őket, a leány nálam rejtette el. Aljosa is hozott egyet-mást minden éjjel, s aztán úgy tettünk, mintha éntőlem kapná ajándékba. Mindaz, amit itt láttok, a lány holmija, a hozománya. Drága dolgok is vannak köztük. Valami nagyon mégsem szeretem; önfejű.

Pjotr háttal állt anyósa mellett, kinézett az ablakon: az udvaron seregélyek rikoltoztak, és gúnyolódtak mindenen a világon. Eszébe juttatták Tyihon szavait: „Nem szeretem a seregélyeket, olyanok, akár az ördögök.” – „Buta ember ez a Tyihon – gondolta –, azért is szúr szemet mindenkinek.”

Uljana ugyanazon a halk, kényszeredett hangon – mintha egészen másra gondolna – elmondta még, hogy Olga Orlova anyja, egy parázna földbirtokosasszony, még férje életében összeköltözött Orlovval, és öt évig élt vele együtt.

– Orlov elsőrangú mester; bútort készített, órát javított, alakokat faragcsált fából; egy most is nálam van elrejtve: meztelen nő, amelyről Olga azt tartja, hogy az anyja képmása. Mind a ketten ittak. Mikor az asszony férje meghalt, megesküdtek, de még ugyanabban az évben az asszony, részeg fővel, fürdés közben a vízbe fúlt…

– Lám, hogyan szeret némelyik ember – szólalt meg hirtelen Natalja. E nem helyénvaló szavak hallatára Uljana szemrehányóan pillantott lányára; Pjotr elmosolyodott, és megjegyezte:

– Nem szerelemről van szó, hanem részegeskedésről.

Mindnyájan elnémultak. Nyikita, aki Natalját figyelte, látta, hogy anyja elbeszélése idegesíti: görcsösen tépdesi az asztalterítő rojtjait, egyszerű, kedves arca elvörösödik, és egészen új, haragos kifejezést ölt.

Vacsora után, amint kinn ült a kertben Natalja szobájának ablaka alatt, a sűrű orgonabokrok között, Nyikita feje felett megcsendültek Piotr töprenkedő szavai:

– Ügyes fickó Alekszej. Okos.

És tüstént utána felhangzott Natalja szívhasogató kiabálása:

– Ti mind okosak vagytok. Csak én vagyok bolond. Igaza van Alekszejnek, amikor fogságról beszélt! Én élek fogolyként köztetek…

A félelemtől és szánakozástól megfagyott a vér Nyikita ereiben, mindkét kezével belekapaszkodott a padba: egy ismeretlen erő felemelte, és valamerre taszította, felette pedig forró reményeket ébresztve, mind erősebben csengett a szeretett nő hangja.

Natalja éppen a haját fonta be, amikor férje szavai váratlanul gonosz tüzet lobbantottak benne lángra. Hozzátámaszkodott a falhoz, hátával leszorítva kezét, amely ütni, tépni akart; szárazon fel-felzokogva és szinte fuldokolva a torkát fojtogató elkeseredéstől, csak beszélt, nem is hallotta saját szavait és meghökkent férje közbekiáltásait; arról beszélt, hogy idegen ebben a házban, senki sem szereti, és úgy él, mint egy cseléd.

– Te nem szeretsz, még csak nem is beszélsz velem; rám fekszel, mint valami kő, ez minden! Miért nem szeretsz, nem vagyok tán a feleséged? Mi a hibám, mondd meg! Lám, hogyan szerette mama a te apádat; néha majd megszakadt a szívem az irigységtől…

– Hát szeress engem te is úgy – ajánlotta Pjotr, aki az ablakpárkányon ült, és a szoba sarkának félhomályában felesége eltorzult arcát kémlelte. Az asszony szavait eszteleneknek tartotta, de csodálkozással érezte bánata jogosultságát; elismerte, hogy ez a bánat indokolt. És a legrosszabb az volt ebben a bánatban, hogy a megszokott életrend felborulásának veszélyével, új gondokkal és aggodalmakkal fenyegetett, pedig enélkül is éppen elég gond szakadt Pjotr nyakába.

Az asszony hálóinges, kar nélküli fehér alakja határozatlanul imbolygott és libegett, minden pillanatban eltűnésre készen. Natalja majd suttogott, majd fel-felkiáltott, mintha csak hintáznék, és hol távolodna, hol közeledne.

– Nézd csak, hogyan szereti Alekszej a kedvesét… S őt is könnyű szeretni, vidám, úgy öltözik, mint egy úr; de te?… Csak jársz ide-oda, nem vagy gyengéd senkihez, még csak nevetni se tudsz. Alekszejjel úgy élnénk, mint két galamb; de soha egyetlen szót sem mertem vele váltani: szándékosan őrül állítottad mellém a te púposodat, ezt az utálatos ravaszt…

Nyikita felállt, és lehajtott fejjel, megsemmisülten ment a kert sűrűjébe, félretolva a faágakat, amelyek beleakadoztak vállába.

Pjotr is felkelt, feleségéhez lépett, megragadta haját feje búbján, hátrahajlította fejét.

– Alekszejjel? – kérdezte halkan, de öblös hangon. Felesége szavai annyira meglepték, hogy nem tudott haragudni rá, nem akarta megütni; mind világosabban tudatára ébredt, hogy az asszony igazat beszél: unalmas az élete. Az unalmat megértette. De hiszen meg kellett az asszonyt nyugtatnia; így hát odaütötte tarkóját a falhoz, és lassan megkérdezte:

– Mit mondtál, ostoba, mi? Alekszejjel?..

– Engedj, engedj; kiáltok…

Pjotr másik kezével megragadta az asszony torkát és összeszorította; az asszony arca tüstént bíborvörössé vált, és hörögni kezdett.

– Szemét! – mondta a férfi, hozzányomta a falhoz, és elbocsátotta; Natalja azonnal visszapattant, és Pjotr mellett a bölcsőhöz sietett, amelyben már régen siránkozott a kicsi. Pjotrnak úgy tetszett, hogy felesége átlépett rajta. Előtte egy darab sötétkék ég himbálózott, csillagok ugráltak. Oldalt, csaknem mellette ült az asszony: felállás nélkül meglegyinthette volna keze fejével. Arca kifejezéstelen volt, mintha megfásult volna; de két orcáján lassan, lustán peregtek a könnyek. Mialatt a csecsemőt táplálta, könnyeinek üveges fátyolán keresztül a szoba sarkába nézett, és nem vette észre, hogy a gyermek kényelmetlenül szopja mellét, amelynek vízszintesen meredő bimbója kicsúszik az ajkai közül, és fel-felsírva cuppantja a levegőt, s forgatja fejecskéjét. Mintha éjjeli lidércnyomás után ébredne fel, Pjotr megrázkódott, és rászólt Nataljára:

– Igazítsd meg a melled; nem látsz?

– Légy vagyok a házban – dünnyögte Natalja. – Légy, szárnyak nélkül.

– Én is csak egyedül vagyok; nincs két Pjotr Artamonov a világon…

Homályosan érezte, hogy nem azt mondta, amit mondani akart, s ráadásul valami valótlanságot mondott. Pedig, hogy a feleségét megnyugtassa és elhárítsa magától a fenyegető veszélyt, éppen a valót, a nagyon egyszerű, elvitathatatlanul világos igazat kellett volna megmondania, hogy felesége egyszerre megértse, engedelmeskedjék neki, és ne zavarja őt esztelen panaszaival, könnyeivel, azzal az asszonyival, ami eddig hiányzott belőle. Amint elnézte, felesége milyen gondatlanul, ügyetlenül fekteti vissza leányát, Pjotr ismét rákezdte:

– Itt van a gond a nyakamon! Egy gyár… nem annyi, mint búzát vetni, burgonyát ültetni. Nehéz feladat… Neked meg mi van a kobakodban?

Kezdetben szigorúan és oktatóan beszélt, igyekezett közeledni ehhez a megfoghatatlan igazsághoz; de az félresiklott előle, és a férfi hangja csaknem panaszosan csengett:

– Egy gyár nem kicsiség – ismételte, és úgy érezte, hogy szavai kiapadnak, és nincs miről beszélnie. Felesége háttal állt felé, a bölcsőt hintázta és hallgatott. Tyihon Vjalov halk, nyugodt hangja szabadította ki a félszeg helyzetből.

– Pjotr Iljics, hé!

– Mi kell? – kérdezte, és az ablakhoz lépett.

– Gyere csak ki – mondta követelően az udvaros.

– Faragatlan! – dohogta Pjotr, és szemrehányást tett feleségének: – Na, látod! Még ma éjjel sincs nyugta az embernek, te meg itt egészen besavanyodtál.

Tyihon sapka nélkül, fel-felvillanó szemmel várt rá az ajtó előtt; körülnézett az udvaron, amelyet fényesen bevilágított a hold, és halkan megszólalt:

– Most vettem ki Nyikitát a hurokból…

– Mi az? Honnan?

S mintha a föld nyílt volna meg alatta, Pjotr leült a feljáró lépcsőfokára.

– Csak ne ülj le; gyerünk hozzá, veled akar beszélni…

Pjotr fel sem állt, csak suttogva megkérdezte:

– Miért tette? Mi?

– Most már magánál van; végigöntöttem vízzel. Menjünk hát…

Tyihon felemelte gazdáját könyökénél, és a kertbe vezette.

– A fürdőházban kötötte fel magát, az előtérben; a padlásról, a tetőgerendára eresztette le a hurkot, és úgy…

Pjotr lába a földbe gyökerezett, és megismételte:

– Miért tette? Talán mert bánkódott az apja után?

Az udvaros is megállt:

– Már odáig jutott, hogy az ingeit csókolgatta…

– Kinek az ingeit, mit beszélsz?

Pjotr a földet kapirgálta meztelen lábával, és az udvaros kutyáján felejtette tekintetét, amely kibújt a bokrok közül, és farkát csóválva, kérdőn nézett reá. Félt felkeresni öccsét; üresnek érezte magát, és nem tudta, mit mondjon Nyikitának.

– Eh, nincsen szemetek – dünnyögte az udvaros; Pjotr hallgatott, és várta, hogy mit fog Tyihon még mondani.

– Natalja Jevszejevna ingeit; itt lógtak, száradtak a mosás után.

– De miért… Megállj csak!

Pjotr belerúgott a kutyába, amint maga elé képzelte a női inget csókolgató Nyikita kurta, púpos alakját; a kép nevetséges volt, de ugyanakkor köpnie kellett az undortól. A következő pillanatban azonban egy gondolat hasított belé, és taglózta le; megragadta az udvarost vállánál, megrázta, és fogai között megkérdezte:

– Csókolóztak? Láttad, mi?

– Én mindent látok. Natalja Jevszejevna még csak nem is tud semmiről.

– Hazudsz!

– Mi okom lenne hazudni? Nem várok jutalmat.

S mintha baltával vágna utat a fénynek a sötétben, Tyihon néhány szóval elbeszélte gazdájának Nyikita boldogtalanságát. Pjotr tudta, hogy az udvaros igazat mond; homályosan már maga is régen megsejtett valamit öccse kék szemének pillantásából, Natalja iránti szolgálatkészségéből és apró, de szüntelen figyelmességeiből.

– Ú-úgy – suttogta maga elé, és fennhangon gondolkodott: – Nem volt időm, hogy felfedezzem. – Aztán előretaszította Tyihont:

– Gyerünk.

Nem akarta, hogy Nyikita első pillantása ráessék, s mihelyt belépett a fürdőház alacsony ajtaján, reszkető hangon megkérdezte Tyihon háta mögül, még mielőtt megláthatta volna öccsét a sötétben:

– Mit csinálsz, Nyikita?

A púpos nem felelt. Alig lehetett meglátni az ablak melletti padon; a homályos fény hasára és lábára esett. Pjotr csak azután vette észre, hogy Nyikita a falhoz támaszkodik púpjával, és lehajtja fejét; az ing véges-végig elszakadt rajta, és nedvesen rátapadt mellső púpjára; haja is nedves, pofacsontján pedig sötét csillag van, amelyből sugárirányban folyik szét valami.

– Vér? Összezúztad magad? – kérdezte suttogva Pjotr.

– Nem; én sebeztem meg egy kissé a sietségben – válaszolt buta-hangosan Tyihon, és félrehúzódott.

Rettenetes volt odalépnie öccséhez. Pjotr úgy hallgatta saját szavait, mintha valaki más beszélne; fülét húzogatta, panaszkodott, szemrehányást tett.

– Szégyenletes. Istenellenes dolog, öcsém. Eh, te…

– Tudom! – felelt rekedten Nyikita, szintén nem a maga hangján. – Nem bírtam ki. Bocsáss el engem; kolostorba megyek. Hallod? Igaz szívemből kérlek…

Sípolva köhögött egyet, és elhallgatott.

Pjotr meghatódott, halkan és gyöngéden ismét feddni kezdte, végül így szólt;

– Ami pedig Natalját illeti, az ördög zavarhatta meg az eszed…

– Ó, jaj, Tyihon – kiáltott fel üvöltő hangon Nyikita, és betegesen krákogott. – Hiszen megkértelek, Tyihon, hogy hallgass! Legalább neki, neki ne szóljatok, az isten szerelméért! Nevetni fog, megsértődik. Legyetek legalább szánalommal irántam! Hiszen egész életemben Istennek fogok szolgálni értetek. Ne mondjátok el soha. Tyihon, mindennek te vagy az oka; eh, ember…

Mialatt e szavakat mormolta, feje természetellenesen merev tartásban, ijesztően mozdulatlan maradt, Tyihon így felelt:

– Hallgattam volna, ha ez meg nem történik. Tőlem Natalja semmit sem fog megtudni…

Pjotr, aki mindjobban elérzékenyedett, s meghatottságában zavarba esett, szilárdan megígérte:

– A keresztre mondom: nem fog tudni semmiről.

– Akkor köszönöm! Én meg kolostorba megyek – és Nyikita elnémult, mintha elaludt volna.

– Fáj? – kérdezte a bátyja; minthogy választ nem kapott, megismételte: – Fáj a nyakad?

– Semmiség – mondta rekedten a púpos. – Menjetek…

– Te maradj – súgta Pjotr az udvarosnak, és az ajtó felé hátrált.

Mikor kilépett a kertbe, és mélyen tüdejébe szívta az izzadt föld émelyítő, meleg illatait, elérzékenyültsége tüstént eltűnt nyugtalanító gondolatainak heves rohamában. Mialatt az ösvényen lépdelt, gondosan ügyelt, hogy a kőtörmelék ne reccsenjen lába alatt; a legmélyebb csendre volt szüksége, hogy rendezze gondolatait. Ellenségként támadtak rá, és megijesztették nagy számukkal; úgy látszott, hogy nem benne keletkeznek, hanem kívülről törnek be, az éjszakai félhomályból, és úgy csaponganak benne, mint a denevérek. Oly gyorsan váltogatták egymást, hogy Pjotr képtelen volt megfogni és szavakba zárni őket; csupán azokat a ravasz tekervényeket, hurkokat és csomókat ragadhatta meg, amelyek őt, Natalját, Alekszejt, Nyikitát és Tyihont fonták körül, és bonyolult, összefolyó sebességgel forgó körtáncba kötözték össze, ő pedig ennek a körnek közepén áll egyedül. Szavakkal a legegyszerűbbet gondolta:

„Az anyós mielőbb költözzék át hozzánk, Alekszej pedig hagyja el a házat. Nataljával szívesebben kell bánni. Lám, hogyan szeret némelyik ember. De hiszen Nyikita nem szerelmében dugta nyakát a hurokba, hanem mert nyomorék. Jó, hogy szerzetesnek megy; az emberek között nincs mit keresnie. Ez rendjén van, Tyihon pedig bolond; már régen szólnia kellett volna nekem.”

De ezek nem a megfoghatatlan, szavakban ki nem fejeződő gondolatok voltak, amelyek megzavarták, ijesztették, és amelyek miatt félelemmel fúrta tekintetét az éjszaka sűrű és nedves félhomályába. A távolban, a gyárhoz tartozó telepen, alig hallhatóan kanyargott egy bánatos ének vékony patakja. Szúnyogok dünnyögtek, Pjotr Artamonov világosan érezte annak a szükségességét, hogy nyugtalanságát a lehető leggyorsabban legyőzze, elnyomja. Észre sem vette, hogyan jutott el az orgonabokrokig, hálószobája ablaka alá, sokáig üldögélt, térdére támasztott könyökkel, tenyerébe szorított arccal, a fekete földre bámuló szemmel; a föld mozgott és valósággal buzogott a lába alatt, mintha beomlani készülne.

„Mégis csodálatos, hogyan tudott úrrá lenni Nyikita a homokon. Ha kolostorba vonul, kertész lesz ott belőle. Szereti ezt a foglalkozást.”

Nem vette észre felesége közeledését, és rémülten ugrott fel, amikor mintegy a földből nőtt ki előtte az asszony fehér alakja; de az ismerős hang némiképp megnyugtatta:

– Bocsáss meg, az Istenért, hogy kiabáltam…

– Jó, jó; Isten megbocsát; meg aztán magam is kiabáltam – mondta nagylelkűen, afeletti örömében, hogy felesége maga jött hozzá, és így szükségtelen azokat a gyöngéd szavakat megkeresni, amelyek a civódás repedéseit összeragasztják és betömik.

Leült, és Natalja határozatlanul melléje ereszkedett; minthogy mégis kellett valami vigasztalót mondania neki, Pjotr így szólt:

– Megértem, hogy unatkozol. Nem otthonos házunkban a vidámság. Min is mulatnánk? Apa a munkában látta a mulatságot. Az ő felfogása ez volt: emberek egyszerűen nincsenek, csak munkások; kivéve a koldusokat meg a nagyurakat. Mindenki a munkáért él. A munka mögött nem látni az embereket.

Óvatosan beszélt, mert attól félt, hogy valami feleslegeset mondhat, és amint önnön szavait hallgatta, úgy találta, hogy úgy beszél, mint egy vállalkozást szívén viselő, komoly ember, mint egy valódi gazda. De érezte, hogy mindezek a szavak valahogy felszínesek: végig kúsznak a gondolatok felületén, de nem nyitják fel őket, nincs erejük széttörni azokat. Úgy érezte, gödör szélén ül, ahová a következő pillanatban betaszítja valaki, aki ügyel szavaira, és fülébe súgja:

„Nem mondod az igazat.”

Felesége épp a kellő időben hajtotta fejét vállára, és suttogta:

– Hiszen egy egész életre vagy az enyém, nem érted?

A férfi tüstént megölelte, magához szorította, és tovább hallgatta forró suttogását.

– Vétek, hogy nem érted. Magadévá tettél egy leányt, aki gyermekeket szül neked, te pedig mintha nem is volnál, érzéstelen vagy hozzá. Vétek ez, Petya. Ki áll nálam közelebb hozzád, ki fog sajnálni nehéz órádban?

Pjotrnak úgy tetszett, hogy felesége felemelte, a levegőben megfordította, és kellemesen elernyesztette idegei feszültségét; beletemetkezett a felüdítő, hűvös levegőbe, és csaknem hálásan kezdett beszélni:

– Megígértem, hogy hallgatni fogok, de nem tudok!

És sebtében elmondott mindent, amit az udvarostól Nyikitáról hallott.

– Az ingeidet csókolgatta, ott száradtak az udvaron, idáig jutott meghibbanásában! Hogyan lehetséges, hogy nem tudtál róla, nem vetted észre rajta?

Az asszony válla erősen összerezdült a férfi keze alatt.

„Sajnálja” – gondolta Pjotr, de Natalja felháborodottan sietett felelni:

– Soha nem vettem észre benne hátsó gondolatot! Ó, az alamuszi! Nemhiába mondják, hogy a púposok ravaszak.

„Undorodik? Vagy csak tetteti magát?” – kérdezte magában a férj, és emlékeztette feleségét:

– Gyengéd volt hozzád…

– Hát aztán? – felelte kihívóan. – Tulun is hízelkedik.

– No, az mégsem ugyanaz… Tulun kutya.

– Te is kutyaként állítottad mellém, hogy vigyázzon rám, hogy megvédjen apósomtól és Alekszejtől, átlátok én ezen!

Világos volt, hogy Natalja meg van bántva, fel van háborodva: érezni lehetett bőre remegésén, ujjainak görcsös rándulásain, ahogy ingét tépdeste és cibálta; de a férfinak úgy tetszett, hogy a felháborodás túlzott, nem hitt benne, és még egy utolsó csapást mért a feleségére:

– A hurokból vette ki Tyihon. Most a fürdőházban fekszik.

Az asszony elernyedt, magába roskadt Pjotr karja alatt, és nyilvánvaló rémülettel kiáltott föl:

– Nem lehet… Mit beszélsz? Istenem…

„Egyszóval, hazudott” – vélte Pjotr; de Natalja megrándította fejét, mintha homlokon ütötték volna, és suttogni kezdett, fel-felzokogott dühében:

– Mi lesz ebből? Csak apa halálával enyhült meg némiképp az emberek elítélő véleménye rólunk, most meg újra lesz miről beszélniük, ó, istenem, miért sújtasz? Az egyik fivér felakasztja magát, a másik valami jöttmentet, a szeretőjét veszi el feleségül, mi lesz ebből? Ah, Nyikita Iljics! Micsoda szemérmetlenség! Köszönet ezért a könyörtelen figyelmességért…

A férj megkönnyebbülten sóhajtott, és megsimogatta felesége vállát.

– Ne félj; senki sem fog megtudni semmit. Tyihon nem mondja el: Nyikitának barátja, ránk pedig nincs panasza. Nyikita szerzetesnek áll be…

– Mikor?

– Nem tudom.

– Ó, bárcsak minél előbb! Hogyan lehetnék vele ezután?

Pjotr egy ideig hallgatott, majd ezzel az ajánlattal állt elő:

– Menj hozzá, nézd meg…

Az asszony felugrott, mintha megszúrták volna, és szinte kiabálni kezdett:

– Jaj, ne küldj, nem megyek! Nem akarok, félek…

– Mitől? – kérdezte gyorsan Pjotr.

– Az akasztott embertől. Nem megyek; tégy velem, amit akarsz! Félek.

– Gyerünk hát aludni! – mondta Pjotr, és szilárdan felállt. – Ma már eleget kínlódtunk.

Lassan lépkedett felesége mellett, s közben úgy érezte, ez a nap a rosszal együtt valami jót is hozott ajándékba, és hogy ő, Pjotr Artamonov olyan férfi, akinek mindmáig még nem ismerte magát; nagyon okos és ravasz, és csak az imént szedett rá ügyesen valakit, aki tolakodóan aggasztotta lelkét sötét gondolataival.

– Természetes, hogy te állsz hozzám a legközelebb – mondta feleségének. – Ki állna közelebb? Csak gondolj mindig erre; legközelebb te állsz hozzám; s akkor rendben lesz minden…

Erre az éjszakára következő tizenkettedik napon hajnalhasadtakor Nyikita Artamonov bottal a kezében és bőrtarisznyával a púpján lépdelt a bő harmattól sötét, süppedő, homokos ösvényen; gyorsan haladt előre, mintha azért sietne, hogy minél előbb maga mögött hagyja rokonai búcsúzásának emlékét. Az ebédlőben, a konyha mellett gyűltek össze mindnyájan, álmosan; feszélyezetten ültek, kimérten beszéltek, és napnál is világosabb volt, hogy egyiknek sincs közülük egyetlen szívből jövő szava számára. Pjotr gyengéd volt, és csaknem vidám, mint az olyan ember, aki jó vásárt csapott, s kétszer is elismételte:

– Most aztán saját imakönyvünk lesz családunkban, bűneink ellen…

Natalja közömbösen és odaadó figyelemmel töltötte ki a teát; apró egérfüle észrevehetően tüzelt és gyűröttnek látszott; homlokát ráncokba vonta, és gyakran kiment a szobából; anyja gondolataiba merülten hallgatott, megnyálazta ujját, és ősz haját simítgatta halántékán; csak Alekszej volt szokása ellenére izgatott, meg-megrándította vállát, s többször is megkérdezte:

– Hogyan jutottál erre az elhatározásra, Nyikita? Csak úgy hirtelen? Érthetetlen…

Orlova, a hegyes orrú, alacsony lány, mellette ült, és fölhúzott, sötét szemöldökkel, minden tartózkodás nélkül mérte végig a társaságot; szeme nem tetszett Nyikitának: túl nagy az archoz képest, asszonyosan éles, és túlságosan gyakran hunyorít.

Nehéz volt ülnie ezek között az emberek között, és félelemmel gondolta:

„Hátha Pjotr egyszerre csak elmond mindent? Bárcsak minél előbb utamra bocsátanának…”

Pjotr kezdett el először búcsúzkodni; hozzálépett, átölelte, és így szólt nagyon hangosan, remegéssel a torkában:

– Isten áldjon hát, drága öcsém…

Bajmakova félbeszakította:

– Ugyan, ugyan! Előbb ülni kell egy darabig, hallgatni, majd imádkozni, és csak azután búcsúzni.

Mindezen gyorsan átestek, és Pjotr ismét Nyikitához lépett:

– Bocsáss meg nekünk, írd meg, mit kell a kolostornak beszolgáltatnod, tüstént megküldjük. Nehéz szolgálatba ne egyezz bele. Isten áldjon. Sokat imádkozzál értünk.

Bajmakova keresztet vetett rá, háromszor megcsókolta homlokán és arcán, és sírásra fakadt; Alekszej erősen megölelte, mélyen belenézett a szemébe, és így szólt:

– Menj hát isten nevében. Mindenkinek megvan a maga útja. Mégsem értem azonban, hogyan határoztad el magad egyszerre…

Natalja lépett hozzá utolsónak; egy lépésnyire tőle megállt, keblére szorította kezét, mélyen fejet hajtott, és halkan megszólalt:

– Isten áldjon, Nyikita Iljics…

Keble még magas, leányos, pedig már három gyermeket táplált…

Ez volt minden. Nem, még Orlova is elbúcsúzott: odanyújtotta forró kis kezét, amely érdes volt, mint a forgács – arca közelről még kellemetlenebb volt –, és együgyűen megkérdezte:

– Hát igazán szerzetesnek áll be?

Az udvaron vagy harminc öreg takács vett tőle búcsút; a matuzsálem korú, süket Borisz Morozov fejét csóválva kiabálta:

– Katona és szerzetes a világ első szolgái; úgy bizony!

Nyikita betért a temetőbe, hogy elbúcsúzzék apja sírjától; letérdelt előtte, és imádkozás helyett gondolataiba merült: lám, milyen fordulatot vett az élete! Amikor háta mögött felkelt a nap, és a sír harmatban fürdő gyepére széles, szögletes árnyék telepedett, amely alakra a harapós Tulun kutya óljára hasonlított, Nyikita földig meghajolt, és így szólt:

– Bocsáss meg, apám!

A hang tompán és rekedten csengett a reggel érzékeny csendjében; a púpos egy ideig hallgatott, aztán hangosabban ismételte:

– Bocsáss meg, apám!

És sírva fakadt, keservesen, nőiesen fel-felzokogva – és elviselhetetlen sajnálkozás fogta el régi, tiszta és csengő hangjáért.

Mikor egy versztányira ért a temetőtől, Nyikita váratlanul megpillantotta Tyihont; ásóval a vállán, baltával az övében, mint valami őr, úgy állt az út menti bokrok között.

– Elmész? – kérdezte.

– Megyek. Te mit keresel itt?

– Egy berkenyebokrot akarok kiásni; elültetem viskóm mellett, az ablak előtt.

Egy darabig állva maradtak, és némán néztek egymásra, majd Tyihon félrefordította bánatos szemét.

– Gyerünk, elkísérlek egy kicsit.

Némán mentek egymás mellett; elsőnek Tyihon szólalt meg:

– Milyen erős a harmat. Ártalmas harmat; szárazságot, rossz termést ígér.

– Isten mentsen.

Tyihon Vjalov mondott valamit, amit Nyikita nem értett meg.

– Mit mondasz? – kérdezte kissé ijedten; ettől az embertől mindig különös szavakat várt, amelyek a lelket felkavarják.

– Talán megment, mondom.

De Nyikita meg volt győződve, hogy az udvaros valami olyat mondott, amit nem akar megismételni.

– Hogyan? Talán nem hiszel Isten irgalmában? – kérdezte szemrehányóan a púpos.

– Miért? – felelte nyugodtan Tyihon. – Most esőkre van szükség. A gombákra is ártalmasak ezek a harmatok. A jó gazdánál pedig mindennek megvan a maga ideje.

Nyikita felsóhajtott és fejét csóválta.

– Valahogyan helytelenül gondolkozol, Tyihon…

– Nem; helyesen gondolkodom. Én nem a szememmel gondolkodom.

Ismét némán tettek meg vagy ötven lépést. Nyikita lába elé nézett, széles árnyékára; Vjalov a lépések ütemére a baltanyélen dobolt.

– Elmegyek, Nyikita Iljics, úgy egy év múlva meglátogatlak; jó lesz?

– Gyere. Érdekes ember vagy.

– Ebben igazad van.

Levette sapkáját, és megállt.

– Nos, ha így vagyunk, isten áldjon, Nyikita Iljics! – és töprengve tette hozzá, mialatt pofacsontját vakargatta: – Tetszel nekem, szívemből. Szelíd a jellemed. Apád testére volt erős, neked meg a szellemed, a lelked…

Nyikita földre dobta botját, egyet rándított púpján, hogy megigazítsa tarisznyáját, és szótlanul átölelte az udvarost; Tyihon pedig erősen átfonta karjával, és határozottan, konokul ismételte:

– Akkor hát majd meglátogatlak.

– Köszönöm.

Ott, ahol az út meredeken befordult a fenyvesbe, Nyikita visszanézett: Tyihon hóna alá dugott sapkával, ásójára támaszkodva állt az út közepén, mintha eltökélte volna, hogy senkit se bocsát keresztül; reggeli szellő fújdogált, s a haj repdesett az udvaros idétlen fején.

Messziről Tyihon valahogy a félbolond Antonuskára emlékeztetett. Mikor Nyikita Artamonov erre a kiismerhetetlen emberre gondolt, meggyorsította lépteit, emlékezetében pedig tolakodóan felcsengett:

Krisztus feltámadt, feltámadt,
A batár elvesztette kerekét…

2

Csak az apa halálának kilencedik évfordulójára fejezték be az Artamonovok a templom építését, és szentelték fel Ilja próféta nevére. Hét évig építették; a huzavonában Alekszej volt a bűnös.

– Isten várni fog egy keveset, nincs oka a sietségre – tréfálkozott merészen és megátalkodottan. Kétszer is más célra használta fel a templom számára vásárolt téglát: egyszer a gyár harmadik épületéhez, másszor pedig a kórházhoz.

A felszentelés után az Artamonovok gyászmisét mondattak apjuk és gyermekeik sírja felett. Megvárták, míg a tömeg eloszlik a temetőből, majd lassan megindultak hazafelé, és tapintatosan magára hagyták Uljanát, aki még ott maradt a családi sírhelynél, a nyírfák alatti padon. Sietniük nem kellett: az ünnepi ebéd a papság, ismerősök, hivatalnokok és munkások részvételével csak három órára volt kitűzve.

Szürke nap volt, az ég ősziesen borús; időnként nedves szél horkant fel elfáradt ló gyanánt, és esőt ígérve lóbálta a fenyőfák koronáit. A homokos út rőt csíkján sötét kis emberfigurák hullámoztak és kúsztak a gyár felé, amelynek három, sugárirányban elhelyezkedő épülete mint görcsösen kinyújtott vörös ujjak markoltak a földbe.

Alekszej megsuhintotta botját, és így szólt:

– Megboldogult apánk örülne, ha látná, hogyan dolgozunk!

– Bánkódott volna, amikor a cárt megölték – felelte némi gondolkodás után Pjotr, aki nem akart öccsének igazat adni.

– Na, bánkódni ugyan nem nagyon szeretett. És nem a cár, hanem a saját esze szerint élt.

Alekszej mélyebben húzta szemébe sapkáját, megállt, és visszanézett az asszonyokra; alacsony, karcsú felesége egyszerű, sötét ruhában, könnyedén lépkedett a széttaposott homokban. Ahogy zsebkendőjével pápaszemét törülgette, falusi tanítónőhöz hasonlított a telt Natalja mellett, akinek fekete selyemkabátját a vállán és az ujján üveggyöngyök díszítették, dús vörösszőke hajkoronáján pedig sötétlila csipkefejék pompázott.

– Feleséged napról napra szebb lesz.

Pjotr hallgatott.

– Nyikita megint csak nem jött el az évfordulóra. Talán haragszik ránk?

Esős napokon Alekszejnek fájt a melle és a lába; bicegve, botra támaszkodva járt. Szerette volna eloszlatni a gyászmise bánatos emlékét és a szürkés nap borongós hangulatát; makacs volt mindenben, és most bátyját akarta megszólaltatni.

– Az anyós a sírnál maradt kisírni magát. Még most sem felejtette el. Derék öregasszony. Odasúgtam Tyihonnak, hogy várja meg, és kísérje haza; asztmára panaszkodik, azt mondja, nehezére esik a járás.

Az idősebb Artamonov lassan és kényszeredetten ismételte:

– Nehéz bizony.

– Te talán bóbiskolsz? Mi a nehéz?

– Tyihont el kell bocsátani – felelte Pjotr, és félrenézett a dombokra, amelyeken haragosan meredeztek a fenyőfák.

– Miért? – kérdezte csodálkozva öccse. – Becsületes, pontos ember, nem lusta…

– Bolond – tette hozzá Pjotr.

Az asszonyok utolérték őket; Olga, kis testéhez képest meglepően erős, kellemes hangján elmondta férjének:

– Rá akarom Natalját beszélni, hogy adja Ilját gimnáziumba, de fél.

A terhes Natalja egyik lábáról a másikra dülöngélve járt, mint egy jóllakott kacsa; az idősebb hangján – orrán keresztül felelte:

– Az én véleményem szerint a gimnázium ártalmas divat. Lám, Jelena is olyan szavakat használ leveleiben, hogy az ember meg sem érti.

– Tanítani kell mindenkit; tanítani! – jelentette ki szigorúan Alekszej, és levéve sapkáját, megtörülte izzadt homlokát és korán megkopaszodott fejét; a kopaszság a halántéktól hegyes szögekben húzódott feje búbjáig, és erősen megnyújtotta arcát.

Natalja kérdő pillantást vetett férjére, és így vitatkozott:

– Pomjalovnak igaza van: az emberek elvadulnak a tanulástól.

– Úgy van… – szólt Pjotr.

– No, látjátok! – kiáltott fel elégedetten Natalja, de férje töprengve megjegyezte:

– Tanítani kell…

Öccse és Olga nevetni kezdtek; Natalja szemrehányást is tett nekik érte.

– Mi van veletek? Elfelejtitek, hogy gyászmiséről jöttök?

Karon fogták, s mindhárman meggyorsították lépteiket, Pjotr pedig hátramaradt:

– Megvárom anyát.

A kellemetlen Tyihonnal egészen torkig volt. A gyászmise előtt, kinn a temetőben, Pjotr a gyárat nézegette a távolból, és így szólt fennhangon, de mintha önmagának beszélne, és dicsekvés nélkül csupán szavakba öntené, amit látott:

– Nagyra nőtt a vállalat.

És tüstént hallotta háta mögött a volt földműves nyugodt hangját:

– Egy vállalat olyan, mint a nedvesség, mint a penész a pincében: önerejéből nő.

Pjotr semmit sem felelt, még csak hátra sem nézett; de az udvaros kézenfekvő és sértő ostobasága felháborította. Az ember dolgozik, megadja mindennapi kenyerét több mint száz munkásnak, éjjel-nappal a vállalat jár fejében, nem lát és nem érzi önmagát a miatta való gondoktól, és egyszerre csak valamilyen megátalkodott bolond azt mondja, hogy a vállalat önerejéből él, és nem a gazda esze élteti. És ráadásul ez az emberke mindig dünnyög valamit az orra alatt a lélekről, a bűnről.

Artamonov leült az út mellett egy kivágott fenyő régi tönkjére, fülcimpáit húzogatta, és eszébe jutott, hogy egy ízben így panaszkodott Olgának:

„Nincs időm a lelkemre gondolni.”

Mire ezt a furcsa kérdést kapta válaszul:

„Vajon a lelked külön él tőled?”

Először asszony tréfát akart e szavak mögött keresni, de Olga madárarca komoly maradt, és sötét szeme gyengéden csillogott pápaszemének üvege mögött.

– Nem értem – mondta Pjotr.

– Én meg azt nem értem, amikor az embertől különállóan beszélnek a lélekről, mint valami gyermekül fogadott árváról.

– Nem értem – ismételte Pjotr, akinek elment a kedve, hogy tovább feszegesse a kérdést; bár az asszony nagyon idegen és homályos észjárású volt számára, mégis tetszett neki nagy egyszerűsége, noha felébresztette benne azt a gyanút is, hogy a látható egyszerűség alatt ravaszság rejtőzik.

Tyihon Vjalov azonban mindig ellenszenves volt neki. Kellemetlen volt látnia ezt a kiálló pofacsontú, foltos arcot, a különös szemet és a rőt hajban eldugott, koponyához tapadó fület; ezt a sűrűn növő szakállt, a lassú, de öles lépteket és az egész esetlen, tagbaszakadt testet. Kellemetlen és szinte irigylésre méltó volt nyugalma, s még a munkában tanúsított pontossága is ingerelte gazdáját. Tyihon úgy dolgozott, mint egy gép, és talán egyszer sem szolgáltatott okot arra, hogy valamiért megfeddje; de ez a körülmény is bosszantotta. És mind kellemetlenebb volt látnia, hogy ez az ember évről évre mélyebben belenő gazdaságába, és nyilván nélkülözhetetlen küllőnek érzi magát az Artamonovok életének kerekében. Furcsa, hogy a gyerekek szeretik; éppen úgy, mint a kutyák és lovak. Tulun, az öreg farkasölő, amelyet megláncoltak, s azóta még vadabb lett, Tyihonon kívül senkit sem enged a közelébe; legidősebb fia pedig, az önfejű Ilja, inkább szót fogad az udvarosnak, mint apjának és anyjának.

Csakhogy eltávolítsa szeme elől, Artamonov templomőri és erdészi állást ajánlott fel neki, de Tyihon tagadóan rázta nehéz fejét:

– Nem nekem való foglalkozás. Ha pedig meguntál, pihend ki magad tőlem egy időre: bocsáss el egy hónapra, meglátogatom Nyikitát.

Betűről betűre így mondta: pihend ki magad. Ez a buta és szemtelen kifejezés, az öccse nevének említésével együtt, aki valahol a mocsarakon túl, egy szegény erdei kolostorban rejtőzködött el, nyugtalan gyanút ébresztett Pjotrban; azonkívül, amit Tyihon Nyikitáról akkor beszélt el, amikor levette a kötélről, kétségtelenül tud még valami megszégyenítőt, és mintegy szakadatlanul újabb szerencsétlenségeket vár, villózó szeme ezt látszik mondani:

„Ne nyúlj hozzám, szükséged van reám.”

Már háromszor járt a kolostorban: hátára akaszt egy tarisznyát, és bottal a kezében, lassú léptekkel elindul; úgy tetszik, mintha kegyből menne a földön, és egyáltalán mintha kegyből tenne mindent a világon.

Visszatérte után Tyihon mindig szűkszavúan, homályosan felelgetett a Nyikitára vonatkozó kérdésekre; Pjotrban állandóan az a gondolat élt, hogy nem mond el mindent, amit tud.

– Egészséges. Megbecsülik. Meghagyta, köszönjem meg az üdvözleteket és az ajándékokat.

– Miről beszélt tulajdonképpen? – kérdezősködött Pjotr.

– Miről beszélhet egy szerzetes?

– De mégis – faggatta türelmetlenül Alekszej.

– Istenről. Érdeklődik az időjárásról; rosszkor járnak az esők, azt mondja. A szúnyogokra panaszkodik; náluk nagyon sok a szúnyog. Rólatok is kérdezősködött.

– Mit?

– Aggódik, sajnálkozik.

– Miattunk? Miért?

– Mindenért. Azt mondja: ti rohanvást éltek, ő pedig megállt, és sajnál benneteket, mert nincs nyugalmatok.

Alekszej kacagott és fel-felkiáltott:

– Micsoda sületlenség!

Tyihon pupillája fényét vesztette, szeme üressé vált.

– Hiszen én nem tudom, miként gondolkodik, csak azt beszélem el, amit mondott. Egyszerű ember vagyok.

– Igen, egyszerű! – hagyta rá gúnyosan Alekszej. – Afféle bolond Anton.

A szél illatos meleggel cirógatta Pjotrt, és világosabb lett: a felhők közötti feneketlen mély, kék gödörből előkandikált a nap. Pjotr felnézett rá, vaksin hunyorgatott, és még mélyebben belemerült gondolataiba.

Valami sértő volt abban, hogy Nyikita, aki belépésekor ezer rubelt adományozott a kolostornak, önmagának pedig évenként még száznyolcvan rubelt kötött ki, egyébként, fivérei javára, lemondott az atyai örökség rá eső részéről.

– Micsoda nagylelkűség! – mormogta Pjotr, de Alekszej nagyon megörült:

– Mire kellene neki a pénz? Hogy az ingyenélő szerzetesek még jobban elhájasodjanak? Nem; okosan tette, hogy így határozott. Nekünk itt van a vállalatunk, itt vannak a gyermekeink.

Natalja még el is érzékenyült:

– Mégsem feledkezett meg bűnéről, amit velünk szemben elkövetett! – mondta elégedetten, és egy magányos könnycseppet morzsolt le pirospozsgás arcáról. – Már hozománya is van Jelenának.

Pjotr lelkére árnyékként feküdt öccse lépése – a városban csípős megjegyzéseket fűztek Nyikita kolostorba vonulásához, s nem éppen hízelgően nyilatkoztak az Artamonovokról.

Pjotr békésen megfért Alekszejjel, bár látta, hogy ravasz öccse a munka könnyebb részét vállalta magára; ő utazott a nyizsnyij-novgorodi vásárra, évenként kétszer megfordult Moszkvában, s amikor onnan visszatért, nagy hangon mesélgette, milyen remek soruk van a fővárosi gyárosoknak.

– Pompásan élnek; nem rosszabbul a nemeseknél.

– Egyszerű dolog urasan élni – kockáztatta meg Pjotr a célzást, de Alekszej nem értette el, és tovább lelkesült:

– Ha egy kereskedő viskót épít, valóságos székesegyház lesz belőle! Gyermekei műveltek.

Bár erősen megöregedett, ismét visszanyerte fiatalos élénkségét, és ölyvszeme vidáman csillogott.

– Te mért vágsz mindig olyan savanyú arcot? – kérdezgette bátyját, és még ki is oktatta: – Az üzleti ügyeket tréfálkozva kell elintézni; az üzlet nem szereti az unalmasságot.

Pjotr úgy látta, hogy Alekszej apjára üt, de mégis mind érthetetlenebbé vált számára.

– Beteges ember vagyok – ismételgette egyre, de egészségére nem vigyázott: sok bort ivott, éjjelenként nagy összegekben kártyázott, és nyilván szeretőket tartott. Mi a legfontosabb életében? Úgy látszik, hogy nem önmaga és nem az otthona. Bajmakova háza már régen alapos tatarozásra szorult, de Alekszej nem törődött ezzel. Gyermekei csenevészen jöttek a világra, és ötéves korukra elhaltak; csak Miron élt, egy ellenszenves, csontos fiú, három évvel idősebb Iljánál. Alekszej is, a felesége is nevetséges mohósággal gyűjtöttek mindenféle szükségtelen holmit: szobáik zsúfolásig tömve voltak úri bútordarabokkal, amelyeket mindketten szívesen elajándékozgattak: Nataljának egy porcelánnal kirakott furcsa szekrényt adtak ajándékba, az anyósnak egy nagy bőr karosszéket és nyírfából készült, pompás bronzveretű ágyat; Olga művészien varrt ki képeket üveggyönggyel, de férje ugyanilyen hímzéseket szokott hozni neki a kormányzóságban tett útjairól is.

– Hiába, ez már a bogarad – mondta Pjotr, amikor egy számtalan fiókkal ellátott, cifra faragványú, monumentális asztalt kapott öccsétől; de Alekszej csak az asztalt veregette tenyerével, és felkiáltott:

– Nincs még egy ilyen darab a földkerekségen; Moszkvában értenek hozzá!

– Inkább ezüstneműt vennél; a nemeseknek sok az ezüstjük…

– Várd ki a végét; mindent veszünk! Moszkvában…

Ha hinni lehet Alekszejnek, Moszkvában csupa félbolond lakik, akik nemhogy az üzlettel törődnének, egyre azon jár az eszük, hogy nagyurak módjára rendezzék be életüket, és e célból a nemességtől összevásárolnak mindent, ami csak megvehető, birtokaiktól kezdve egészen a teáscsészékig.

Amikor vendégségben ült öccsénél, Pjotr mindig fájdalmasan, irigységgel állapította meg, hogy otthonosabban érzi magát, mint odahaza, ami éppen olyan érthetetlen volt számára, mint az, hogy mi is tetszik neki Olgában? Natalja mellett szobalánynak látszott; de benne nem volt meg az ostoba félelem a petróleumlámpáktól, és nem hitte, hogy a petróleumot öngyilkosok zsírjából olvasztják ki a diákok. Kellemes hallgatni lágy hangját, és szép a szeme, amelynek gyengéd csillogását a pápaszem nem takarja el; de üzleti ügyekről és az emberekről bosszantóan, gyerekesen, mintegy valahonnan a távolból beszélt, ami csodálkozóba ejtette és ingerelte sógorát.

– Hogyan? Hát szerinted nincsenek is bűnösök? – kérdezte gúnyosan Pjotr, és Olga így felelt:

– Bűnösök vannak, csak bíráskodni nem szeretek.

Pjotr nem hitt neki.

Férjével úgy bánt, mintha idősebb volna nála, és tudná magáról, hogy ő az okosabb. Alekszej nem sértődött meg érte, néninek nevezte, és csak nagy ritkán mondta enyhe bosszúsággal:

– Hagyd abba, néni, meguntam! Beteg ember vagyok, rám fér egy kis kényeztetés!

– Alaposan elkényeztettek; elég volt!

Olyan mosollyal nézett a férjére, aminőt Pjotr a maga felesége arcán szeretett volna látni. Natalja a feleségek mintaképe; pompás háziasszony, nagyszerűen tett el sós uborkát, ecetes gombát, befőttet; a cseléd a házban egy óraszerkezet kerekecskéinek pontosságával dolgozott; Natalja fáradhatatlanul szerette férjét, nyugodt, tejszínként leülepedett szerelemmel. Takarékos volt.

– Mennyi pénzünk van a bankban? – érdeklődött, és nemegyszer aggodalmaskodott:

– Vigyázz, vajon megbízható-e a bank; nem fog-e egy szép napon csődbe menni!

Amikor pénzt vett a kezébe, szép arca szigorú lett, élénkpiros ajka erősen összehúzódott, szemében pedig valami kéjes és mohó kifejezés jelent meg. Ha a piszkos, színes bankjegyeket számlálta, oly óvatosan ért hozzájuk párnás ujjaival, mintha attól félne, hogy mint a legyek, elrepülnek keze közül.

– Hogyan osztjátok fel Alekszejjel a jövedelmet? – kérdezgette az ágyban, miután öleléseivel jóllakatta Pjotrt. – Nem szed rá? Hiszen nagyon ravasz! Mohó, akárcsak a felesége. Mindent maguknak akarnak megkaparintani, mindent!

Natalja úgy érezte, hogy csupa gazember veszi körül, és nemegyszer mondta:

– Tyihonon kívül senkinek sem hiszek.

– Tehát csak a bolondnak hiszel – dünnyögte Pjotr.

– Bolond, de lelkiismeretes.

Amikor Pjotr először vitte magával a nyizsnyij-novgorodi vásárra, és elámult az orosz piac gigantikus méretein, megkérdezte feleségét:

– Nos, hogy tetszik?

Az asszony csak ennyit mondott:

– Nagyon szép; sok mindenféle van, és minden olcsóbb, mint minálunk.

Aztán felsorolta, mit kell vásárolniuk:

– Két pud szappant, egy láda gyertyát, egy zsák porcukrot, ugyanannyi kockát…

A cirkuszban eltakarta szemét, mikor a művészek kiléptek a porondra.

– Ah, a szemérmetlenek; ah, a meztelenek! Nem is tudom, szabad-e néznem őket, nem fog-e a gyereknek megártani? Minek is viszel ilyen borzasztó helyekre; talán fiúval vagyok teherben!

Pjotr Artamonov ilyenkor úgy érezte, hogy unalom fojtogatja; zöld és sűrű, akár a Vataraksa folyó iszapja, amelyben csupán egyféle hal él, a zsíros, buta cigányhal.

Natalja továbbra is ugyanolyan sokat és buzgón imádkozott, mint azelőtt; de amikor ájtatosságát bevégezte, és elterült az ágyban, férjét buzgón unszolta buja teste élvezésére. Bőre olyan éléskamra szagát lehelte, amely tele van sóban és ecetben eltett ennivalókkal, füstölt hallal, sonkával. Pjotr gyakran és mind sűrűbben érezte, hogy felesége túlzásba viszi szerelmi buzgalmát, ölelései kimerítik erejét.

– Maradj veszteg, elfáradtam – mondta.

– Aludj hát békességben – felelte engedelmesen felesége, és gyorsan elaludt; álmában szemöldöke csodálkozóan fölhúzódott, és mosolygott, mintha csukott szemével valami nagyon szépet és soha nem látottat nézne.

Azokban az órákban, amikor Pjotr különösen világosan, szomorúan érezte, hogy nem kívánja Natalját, emlékezetében felidézte felesége képét első fiuk születésének hátborzongató napján. Kínos csigalassúsággal érkezett el szenvedéseinek tizenkettedik órája, amikor anyósa rémülten és könnyek között bevezette a különös fülledtséggel tele szobába.

Natalja a gyűrött ágyon fetrengett, szétzilált hajjal, izzadtan, önmagából kikelve, vad fájdalomtól eltorzult, kimeresztett szemmel, és állati üvöltéssel fogadta:

– Isten áldjon, Petya, én meghalok. Fiú lesz… Bocsáss meg, Pjotr…

Összeharapdált, földagadt ajka szinte már nem is mozgott, és szavai mintha nem is a torkából, hanem lábáig leereszkedett, idomtalanul felfújt, szétpukkadással fenyegető hasából törtek volna elő. Elkékült arca is fölfúvódott; lélegzése olyan volt, mint egy kifáradt kutyáé, és ugyanúgy lógatta ki dagadt, összeharapdált nyelvét; arcát kezébe temette, haját tépte, és szakadatlanul ordított, üvöltött, mintha ki akarná kényszeríteni valakitől, aki nem tudta vagy nem akarta kívánságát teljesíteni:

– F-fiút…

Szeles nap volt; az ablak előtt a zelnicemeggybokor hajladozott és suhogott, az ablaktáblákon árnyékok remegtek; Pjotr észrevette az árnyékok vonaglását, meghallotta a suhogást, és félőrülten fölkiáltott:

– Húzzátok be a függönyöket! Nem láttok? És rémülten menekült ki a szobából, felesége nyögésétől kísérve:

– I-i-ú-ú…

Másfél óra múlva pedig anyósa, némán a boldogságtól és a kimerültségtől, megint felesége ágyához vezette; Natalja egy vértanú elviselhetetlenül ragyogó tekintetével várta, és gyenge, botladozó nyelvvel hebegte:

– Fiú. A fiunk.

Pjotr lehajolt, arcát az asszony vállára fektette, és dünnyögni kezdett:

– Nahát, anya, ezt a síromig sem fogom neked elfelejteni. Köszönöm…

Első ízben nevezte anyának, beleöntve ebbe a szóba minden félelmét és minden örömét; Natalja behunyta szemét, és nehéz, erőtlen kezével megsimogatta férje fejét.

– Óriás – mondta a nagy orrú, himlőhelyes bába, és olyan büszkeséggel mutatta meg a gyermeket, mintha ő szülte volna. De Pjotr nem látta fiát; mindent eltakart előtte felesége hullaszerű arca, a sötét gödrök a szeme helyén…

– Nem hal meg?

– Ugyan-ugyan – mondta hangosan és vidáman a himlőhelyes bába –, ha ettől meghalnának az asszonyok, bábák sem lennének.

Az óriás most kilencedik évében volt; egészséges, magas fiú, széles homlokú, fitos orrú arcában komolyan fénylett nagy, sötétkék szeme; ilyen szeme volt Alekszej anyjának és Nyikitának. Egy év múlva még egy fiúgyermek született, Jakov, de a nagy homlokú Ilja már ötéves korától fogva a legnevezetesebb ember lett a házban. Minthogy mindenki kényeztette, nem engedelmeskedett senkinek, és mindenkitől függetlenítette magát; bámulatos következetességgel került egyik kellemetlen és veszélyes helyzetből a másikba. Csínytevéseiben csaknem mindig volt valami szokatlan, ami büszkeséghez hasonló érzést váltott ki apjából.

Pjotr egyszer azon kapta rajta fiát a fészerben, hogy egy régi teknőre talyigakerekeket igyekszik rászerelni.

– Ebből mi lesz?

– Gőzhajó.

– Nem fog járni.

– Az én gőzhajóm járni fog! – mondta a fiú a munkakedv önbizalmával. Pjotr nem tudta meggyőzni fáradozása céltalanságáról, és vitatkozás közben ezt gondolta:

„Nagyapja jelleme.”

Ilja hajthatatlan volt, ha célja felé tört, de mégsem sikerült gőzhajót építenie a teknőből és két talyigakerékből. Erre szénnel rajzolta föl a kerekeket a teknő oldalára, a teknőt elhúzta a folyóhoz, vízre bocsátotta, és elmerült az iszapban. De nem ijedt meg, hanem tüstént odakiáltott az asszonyoknak, akik fehérneműt öblögettek:

– Hé, asszonyok! Húzzatok ki, mert belefulladok…

Anyja aprófát vágatott a teknőből, Iljára pedig rávert néhányat; ettől a naptól fogva a fiú ugyanúgy keresztülnézett rajta, mint ahogyan Tányán, kétéves kishúgán. Sohasem tétlenkedett; mindig gyalult, faragott, szétszedett, összeállított valamit, és apja ezt gondolta róla:

„Építő, alkotó ember lesz.”

Néha Ilja napokon át nem vett tudomást apjáról, majd egyszerre csak megjelent az irodában, felmászott apja térdére, és ráparancsolt:

– Mesélj valamit.

– Nincs időm.

– Nekem sincs időm.

Az apja elmosolyodott, és félretolta iratait.

– Nos hát: egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy paraszt…

– A parasztokról mindent tudok; mesélj valami nevetségeset.

Nevetségeset az apja nem tudott.

– Menj nagymamához.

– Ma folytonosan tüsszent.

– Úgy, hát mamához.

– Meg fog mosdatni.

Artamonov nevetett; fia volt az egyetlen lény, aki jóleső, könnyed nevetést tudott belőle kicsalni.

– Akkor Tyihonhoz megyek – jelentette be Ilja, és le akart ugrani apja térdéről; de az visszatartotta:

– Hát Tyihon mit beszél?

– Mindenfélét.

– Mégis, mit?

– Mindent tud; Balahnában élt. Ott bárkákat, csónakokat építenek…

Ilja egyszer leesett valahonnan, és összezúzta arcát; anyja megverte és rákiáltott:

– Ne mászkálj a háztetőkön; nyomorék, púpos leszel!

A fiú elvörösödött a sérelemtől, de nem fakadt sírva, hanem megfenyegette anyját:

– Megéred, hogy meghalok neked, ha még egyszer megversz.

Az anya ezt a fenyegetést elmondta az apának, aki elmosolyodott:

– Ne verd meg, hanem küldd hozzám.

Fia megjelent, háta mögé tett kézzel, megállt az ajtófélfánál; Pjotr, aki csupán kíváncsiságot és féltő gyöngédséget érzett iránta, megkérdezte:

– Miért gorombáskodol anyáddal?

– Nem vagyok bolond – felelt haragosan a fiú.

– Persze hogy bolond vagy, amikor gorombáskodol.

– Hát akkor mért ver? Tyihon azt mondta, hogy csak a bolondokat ütik.

– Tyihon? Tyihon maga is…

De Pjotr valamiért türtőztette magát, hogy bolondnak nevezze az udvarost; kezdett fel-alá járni a szobában, és nem tudta, mivel is folytassa, csak alaposan szemügyre vette az ajtófélfánál álló fiút.

– Te magad is vered Jakov öcsédet.

– Jakov bolond. Meg aztán nem fáj neki: kövér.

– Hát amiért kövér, verni kell?

– Falánk.

Pjotr ráeszmélt, hogy nem képes fiát oktatni, és hogy fia ezt nagyon jól tudja. Talán egyszerűbb és hasznosabb lenne megcibálni a fülét, de nem tudott kezet emelni erre a nyugtalanítóan kedves, fürtös fejre. Még a fenyítés puszta gondolatára is kellemetlen érzése támadt a drága kék szem szúró, várakozó pillantásától. És a nap is zavarta; valahogy úgy történt, hogy Ilja verőfényes napokon követte el a legkétségbeejtőbb csínyeket. Mialatt elismételte fiának a szokásos atyai intelmeket, Pjotr visszaemlékezett arra az időre, amikor még ő maga hallgatta ugyanezeket a szavakat, amelyek nem jutottak el szívéig, nem maradtak emlékezetében, és csupán unalmat, és csak rövid ideig tartó félelmet keltettek benne. Az ütlegeket azonban, még ha megérdemeltek is, nehéz elfelejteni; ezt is nagyon jól tudta Pjotr Artamonov.

A dundi és pirospozsgás második fiú, Jakov, arcra anyjához hasonlított. Sokat sírt, s szinte élvezettel; mielőtt könnyei ömleni kezdtek volna, felfújt arccal hüppögött, és öklével szemét bökdöste.

Gyáva volt, sokat és mohón evett, s ha gyomra megtelt, vagy elaludt, vagy panaszkodott:

– Mama, unatkozom!

Jelena, a leánya csak nyáron jött haza; olyan volt apjának, akárcsak egy idegen kisasszony.

Ilja hétéves korában írni-olvasni kezdett tanulni Gleb pópánál; amikor azonban megtudta, hogy Nyikonov könyvelő fia nem a szentírásból, hanem a Hazai szó című képes könyvecskéből tanul, kijelentette apjának:

– Nem fogok tanulni: fáj a nyelvem.

Sokáig és hízelkedve kellett kérdezgetni, míg végül bevallotta:

– Pása Nyikonov hazait tanul, én meg idegent.

Néha azonban ez a nagyon élénk fiú valamin eltöprengett, és órákon keresztül ült egyedül egy dombon, egy fenyőfa alatt, és száraz tobozokat dobált a Vataraksa folyó zavaroszöld vizébe.

„Unatkozik” – vélte az apa.

Ő is heteken és hónapokon keresztül élt megsüketülten a vállalat zsivajától, forgott, forgott, és egyszerre csak homályos gondolatok sűrű ködébe jutott, vakon belegabalyodott az unalomba, és nem tudott rájönni, mi vakítja meg jobban: a vállalat miatti gondok-e vagy pedig az unalom, e lényegükben egyhangú gondok miatt? Ilyen napokon gyakran megtörtént vele, hogy belebotlott valakibe, és gyűlölni kezdte egy tekintetért, amelyet ellenségesnek, egy szóért, amelyet elhamarkodottnak tartott; így ezen a szürke napon is csaknem gyűlölte Tyihon Vjalovot.

Tyihon feléje tartott Uljanával, akit karonfogva vezetett, és mesélgetett neki:

– Mi, Vjalovok, nagy család vagyunk…

– Miért nem élsz akkor rokonaid között? – kérdezte Pjotr, amint Bajmakovához lépett és belékarolt; Tyihon elhallgatott és félrehúzódott, Artamonov azonban konokul és szigorúan megismételte a kérdést. Erre az udvaros összehúzta színtelen szemét, és közönyösen felelte:

– Hiszen már senki sincsen életben közülük, az enyémek közül: mindannyit kiirtották.

– Mit jelent, hogy kiirtották? Ki irtotta ki?

– Két bátyámat elhajtották Szevasztopolhoz, ott is pusztultak. A legidősebb fiú belekeveredett a parasztlázadásba, és életével lakolt; apja szintén részes volt a zendülésben, nem bírta el a krumplit, amivel tömni akarták, s meg akarták verni, de ő elszökött és elrejtőzött, de jég alá került, és vízbe fúlt. Volt aztán még két fia anyámnak, a második férjétől, halász volt, őt is Vjalovnak hívták, én és Szergej öcsém…

– És az öcséd hol van? – kérdezte Uljana, könnyektől dagadt szemével pislogva.

– Megölték.

– Úgy beszélsz, mintha csak halotti imát olvasnál – mondta haragosan Artamonov.

– Uljana Ivanovnát érdekli… Kicsit elszomorodott, így hát…

Szavait be se fejezte, lehajolt, fölemelt az útról egy száraz ágacskát, és félrehajította. Vagy két percig némán mentek.

– És ki ölte meg az öcsédet? – kérdezte Artamonov egyszerre.

– Ki szokott ölni? Az ember öl – mondta nyugodtan Tyihon, de Bajmakova felsóhajtott és hozzátette:

– A villám is…

…A nyár derekán nehéz napok köszöntöttek be; a föld felett, a sárgásan füstös égen nyomasztó, könyörtelen, tikkasztó csönd terjengett; tőzegtelepek és erdők égtek mindenütt. Hirtelen száraz, forró szélroham kerekedett, kegyetlenül sziszegett és fütyörészett, letépte a fákról az elszáradt lombokat, tavalyi rőt fenyőgallyakat, homokfelhőket kavart fel, és hajszolt végig a földön forgáccsal, lenrostokkal és csirketollakkal együtt, nekiment az embereknek, hogy letépje róluk ruhájukat, aztán elrejtőzött az erdőkben, még forróbbra szítva a tüzeket.

A gyárban sok volt a beteg, Artamonov száraz, tüdőszaggató köhögést hallott az orsók zümmögésén, a vetélők suhogásán keresztül; szomorú, haragos arcokat látott a szövőszékeknél, lankadt mozdulatokat figyelt meg mindenütt; a termelés mennyisége csökkent, minősége szemlátomást silányabb lett; a mulasztott napok száma erősen nőtt, a férfiak ivásnak adták magukat, az asszonyok gyermekei sorvadoznak. Szerafim, a vidám ácsmester, a rózsás, gyerekarcú öreg, szakadatlanul készítette a kis koporsókat, és gyakran szögezett össze sápadt fenyődeszkákból szállást felnőtteknek is, akik már lerótták földi útjukat.

– Mulatságot kell rendezni – hangoztatta Alekszej –, fel kell villanyozni az embereket, erőt kell önteni beléjük!

Amikor feleségével a vásárra utazott, megint csak ezt tanácsolta:

– Rendezz mulatságot, újjáélednek! Hidd el, a vidámság minden nyomorúság orvossága!

– Készülj fel – parancsolta feleségének Pjotr. – Csinálj valami jót, kiadósat.

Natalja elégedetlenül kezdett dörmögni, de férje haragosan rászólt:

– Nos?

Az asszony tiltakozó hangon fújta orrát köténye szélébe:

– Hallom.

A mulatságot misével kezdték. Gleb pópa remekül mondta a misét; még soványabb és szárazabb lett; repedt edényre emlékeztető hangja panaszosan csengett, mintha utolsó erejéből könyörögne; a tüdővészes takácsok homloka komor ráncokba húzódott, áhítatosan megmerevedett, sok asszony fel-felzokogva sírt. Mikor pedig a pap a füstös ég felé emelte szomorú szemét – példáját követve, a hivők is könyörögve néztek a füstbe, a fátyolos, kopár napra, és kétségtelenül arra gondoltak, hogy a szelíd pap lát valakit az égben, aki ismeri és meghallgatja.

Az imádkozás után az asszonyok a telep utcájára hordták ki az asztalokat, és az egész munkásság kiöltözve helyet foglalt a fatálak körül, amelyek csordultig tele voltak zsíros metélttel és bárányhússal. Minden tál mellé tíz ember ült le; minden asztalon egy akó erős házi sör és egy negyed vedernyi vodka állt, amitől gyorsan felvidultak a csüggedt, fáradt kedélyek. A csönd, amely forró sapkaként borult a földre, felrázkódott, és elhúzódott a mocsarakba, az erdei tüzekhez; a telep vidám hangoktól, fakanalak kopogásától, gyermekkacajtól, asszonyok kiáltozásától és az ifjúság fecsegésétől kezdett búgni.

Három órát ültek a kiadós, bő ebéd mellett; azután hazavezették a részegeket, és a fiatalok összegyűltek a tiszta ünneplőbe öltözött Szerafim ácsmester körül. Kék gyolcsinge és ugyanilyen, sokszor kimosott nadrágja kifakult; hegyes orrú, kapatos, rózsás kis arca lelkesülten csillogott; apró, eleven, fiatalos szeme hunyorgatva ragyogott. Ebben a vidám koporsógyártóban, nevének megfelelően, volt valami égiesen örömteljes, valami könnyű remegés. Leült egy padra, guzlicáját ráfektette hegyes térdére, s míg tormagyökérként hajlott, sötét ujjaival a húrokat pengette, így dalolt egy vak koldus énekét utánozva, szándékos kesergéssel, és erősen az orrán keresztül:

Mulattatástokra mesét mondok nektek
És talányt adok fel bölcsességeteknek!

Itt rákacsintott az asszonyokra – akik között ott állt fenséges testtartással leánya, Zinaida is, egy telt mellű, kihívó tekintetű, szép orsózólány –, és még vékonyabb, még siralmasabb hangon folytatta:

A tündöklő magas égben,
A menny illatos hűsében,
Aranyhársfa árnyékában,
Krisztus trónol nagy pompában.
Ezüstöt ad, aranyat ad,
Drágaköveket osztogat,
A gazdagot jutalmazza:
Mert a szegényt a jó gazdag
Cserben sose hagyja,
A koldust, a nyomorékot
Eteti, itatja.

Most ismét a leányok felé kacsintott, és hirtelen táncütembe csapott; Zinaida cigányosan tarkójára szorította kezét, megrázta mellét, felrikoltott, és apja csengő énekére és a guzlica hangjára táncolni kezdett:

De aki ezüsthöz nyúl -
Annak kezét kitöri!
És aki aranyhoz nyúl -
Tüzes lánggal pörköli!
S mind a gyöngy és drága ék
Szétfoszlik, mint buborék!…

A guzlica hangját és Szerafim énekének vidám játékát túlharsogta a legények fütyülése; azután a lányok és asszonyok kezdtek egy táncdalba:

A tengerről gyors hajók szaladnak,
Szép lányoknak ajándékot hoznak!

Zinaida pedig lábával dobogott, és fülsiketítően cifrázta:

Paskától Paláskának:
Gyékény ingrevalónak;
Matrjoskának Tyerjoskától:
Fülbevaló jávorfából.

Ilja Artamonov egy deszkarakáson ült Pavel Nyikonovval, egy sovány fiúval, akinek hosszú nyakán nyugtalanul forgott öreges, szinte kopasz feje, és betegesen fakó arcán mohón futkosott szürke, ijedt, kis szeme.

Iljának nagyon tetszett a kék inges kis öreg: kellemes volt hallgatni a guzlica játékát és Szerafim vidám, mulatságos hangját; de egyszerre csak előugrott és forogni kezdett az a piros kartonblúzos nőszemély, szilaj fütyüléstől és fülsértő kurjongatásoktól kísérve ugrált, mindent elrontott. Határozottan visszataszító volt.

Nyikonov halkan odasúgta:

– Zinaida ledér lány; mindenkivel összeáll. A te apáddal is; magam láttam, mikor megfogdosta.

– Miért? – kérdezte értelmetlenül Ilja.

– Ne tettesd magad!

Ilja lesütötte szemét. Tudta, hogy miért fogdossák a lányokat, és bosszantotta, hogy a kérdést feltette.

– Hazudsz – mondta undorral, nem hallgatva Nyikonov suttogására. Taszította az ijedt és gyáva fiú hervadtsága, a gyári lányokról szóló unalmas, egyhangú elbeszélése. Csakhogy Nyikonov értett a vadászgalambokhoz, Ilja meg szerette a galambokat. Azonkívül öröme telt abban, hogy a gyönge fiút a gyári kamaszoktól megvédje. Nyikonov jól tudott mesélni mindarról, amit látott, bár csak kellemetlenségeket vett észre, és mindenről úgy beszélt, akárcsak Jakov: mindenkire panaszkodva.

Ilja néhány percig némán ülve maradt, majd hazament. A kertben, a portól szürke fák forró árnyékában teáztak. A nagy asztal körül vendégek ültek: a csendes Gleb pópa, Koptyev, a cigányfekete és göndör gépész, Nyikonov, a tisztára kimosdott könyvelő, akinek arca annyira ki volt sikálva, hogy vonásai elmosódtak. Alig látszott belőle több, mint egy kis szőrös orr és egy daganat a homlokon; az orr és a daganat között mosoly húzódott, amely reszkető bőrráncokkal födte be szeme keskeny hasadékait.

Ilja leült apja mellé, és nem tudta elhinni, hogy ez a komoly ember összeszűrné a levet a szemérmetlen orsózólánnyal. Apja szótlanul megsimogatta vállát nehéz kezével. A tikkasztó hőség mindnyájukat elbágyasztotta, mindannyian izzadságban fürdöttek, kényszeredetten beszéltek, s csupán Koptyev dallamos hangja csengett úgy, mint télen, egy kristályos, fagyos éjszakán.

– Kimegyünk a telepre? – kérdezte az anya.

– Igen; mindjárt felöltözöm – mondta az apa, felállt az asztal mellől, és a ház felé indult; egy perc múlva Ilja utánaszaladt, és elérte a lépcsőfeljárónál.

– Hát te mit akarsz? – kérdezte gyöngéden Pjotr; fia a szeme közé nézett, és ezzel a kérdéssel felelt:

– Megfogdostad Zinaidát, vagy nem fogdostad meg?

Iljának úgy rémlett, hogy apja megijedt; nem csodálkozott rajta, mert bátortalan embernek tartotta, aki mindenkitől fél, ezért is szófukar. Gyakran úgy érezte, hogy apja tőle is fél; íme most is fél tőle. És hogy a megrémült embert felbátorítsa, így folytatta:

– Magam sem hiszem, csak kérdem.

Az apa belökte a tornácra, a folyosón végigtaszigálta szobájáig, betette maga után kilincsre az ajtót, és szuszogva fel-alá kezdett járni; így járt mindig, amikor haragudott.

– Gyere ide – mondta, és megállt az asztalnál; az ifjabb Artamonov hozzálépett. – Mit mondtál?

– Pavluska mondja, de én nem hiszem.

– Nem hiszed? Úgy?

Pjotr egy mély lélegzettel kifújta dühét, és szigorúan végigmérte fia nagy homlokú fejét, komoly és rideg arcát. Majd elkezdte fülét huzigálni, és fontolóra vette: jó-e, avagy rossz, hogy fia nem hisz egy ugyanolyan kölyök fecsegésének, mint ő maga, nem hisz benne, és nyilván őt akarja vigasztalni hitetlenkedésével. Nem tudta, mit és hogyan feleljen fiának – határozottan nem volt szándékában megütni Ilját. De valamit mégiscsak tennie kellett, és arra az elhatározásra jutott, hogy a legegyszerűbb és legérthetőbb a verés. Erre aztán nehézkesen felemelte nem nagyon engedelmeskedő kezét, belemarkolt ujjaival fia kissé durva fürtjeibe, cibálni kezdte, és így dünnyögött:

– Ne hallgass bolondokra, ne hallgass!

Aztán eltaszította magától, és ráparancsolt:

– Menj. Maradj a szobádban. Maradj ott, igen.

A fiú megindult az ajtó felé; fejét oldalt hajtotta, s úgy hordta, mintha másé lett volna, apja pedig ezzel vigasztalta magát, mialatt pillantásával követte:

„Nem sír. Nem fájt neki.”

Megpróbált haragudni:

– Látod! Nem hiszed? Megmutattam neked!

De a szavak nem tudták elnémítani szánakozását fia iránt, sem megbántódottságát, sem elégedetlenkedését önmagával.

„Első ízben vertem meg – gondolta, és kellemetlen érzéssel vette szemügyre vörös, szőrös kezét. – Pedig engem tízéves koromig bizonyára százszor is megvertek.”

De ez sem adott vigaszt. Kinézett az ablakon a napra, amely zavaros vízben úszkáló zsírcsöppre hasonlított, egy darabig odafigyelt a telep hívogató lármájára, aztán kelletlenül elment, hogy megnézze a mulatságot, és útközben halkan odaszólt Nyikonovnak:

– Mostohafiad ostobaságokra tanítja az én Iljámat…

– El fogom náspángolni – ajánlotta fel a könyvelő, tökéletes készséggel, sőt, szinte élvezettel.

– Tartsd féken a nyelvét – tette hozzá Pjotr, lopva belesandítva Nyikonov üres arcába, és megkönnyebbülten gondolta:

„Lám, milyen egyszerű.”

A telep lelkes kiáltozással fogadta a gazdákat; mámoros mosolyok ragyogtak, hangosan ujjongott a hízelgés; Szerafim táncra perdült az Artamonovok előtt, és nagyokat dobbantva új bocskorba bújtatott, mordvin viselet szerint piros zsinórral átkötött, fehér kapcás lábával, ezt a hozsannát énekelte:

Ki az, aki közeleg?
Gazdánk az, ki közeleg!
És ki az, akit vezet?
Felesége, kit vezet!

A pópához hasonló, ősz szakállú, hosszú hajú Ivan Morozov basszus hangon ismételgette:

– Meg vagyunk veled elégedve. Meg vagyunk veled elégedve.

Egy másik aggastyán, Mamajev, lelkesülten kiabálta:

– Az Artamonovok úri módon gondoskodnak embereikről!

Nyikonov pedig odaszólt Koptyevnek, hogy mindnyájan hallották:

– Hálás nép, tudja értékelni jótevőit!

– Mama, lökdösnek! – panaszkodott a rózsaszín selyeminges, gömböc Jakov; anyja a kezénél fogta, büszkén mosolygott az asszonyokra, és biztatta fiát:

– Nézd csak, hogyan táncol az öreg…

A kék inges ácsmester fáradhatatlanul forgott, ugrált és szórta az élceket:

Eh, csak dobbants, dobbants, láb!
Dobbants gyorsan, szaporázz!
Bocskor könnyebb a csizmánál,
Asszony édesebb a lánynál!

Artamonov nem első ízben hallotta a dicsőítéseket, és megvolt minden oka, hogy őszinteségükben kételkedjék, de mégis jobb kedvre derült, és mosolyogva mondta:

– Jól van, köszönöm! Látom, megférünk egymással.

És gondolatban hozzátette:

„Kár, hogy Ilja nem látja, mennyire tisztelik apját.”

Az a vágya támadt, hogy valami jót tegyen, valamivel megvigasztalja a munkásokat; egy ideig gondolkozott, fülét húzogatta, és így szólt:

– Kétszeresére kell kibővíteni a gyermekkórházat.

Szerafim szélesen kitárta karját, és félreugrott mellőle.

– Halljátok? Nosza egy éljent a gazdára!

A munkások összevissza, de hangosan éljeneztek. Natalja, aki az asszonyok között állt, egészen megilletődött, és orrán keresztül, éneklő hangon mondta:

– Menjetek csak, asszonyok; hozzatok még három hordó sört! Tyihon kiadja, menjetek!

Az asszonyok lelkesedése még magasabbra hágott; Nyikonov pedig fejét csóválta, és meghatottan megjegyezte:

– Püspöki fogadtatás…

– Mama, nagyon melegem van – bőgte Jakov.

Az örömteljes hangulatot kissé lehűtötte, megrontotta Volkov, a fűtő. Szilva nagyságú, óriási szemét kimeresztve, bal karján ügyetlenül lógatta a hőségtől alélt, satnya gyermekét; a gyerek kékes bőre csupa var volt. Volkov odaugrott Natalja elé, és hisztériásan kiabálni kezdett:

– Mit tegyek? Feleségem meghalt. A hőségtől halt meg, au! Itt maradt ez a nyűg, mit tegyek?

Őrült szeméből sárgás könnyek folytak; az asszonyok félretaszigálták a fűtőt Natalja elől, s szinte bocsánatkérően mondták:

– Ne hallgass rá; látod, hogy nincs észnél. Felesége ledér volt, tüdővészes, ő maga sem egészséges.

– Vegyétek el tőle a csecsemőt – tanácsolta dühösen Artamonov, s tüstént néhány asszonykéz nyúlt a gyermek vézna teste felé; de Volkov durva szitkokban tört ki, és elrohant.

Általában minden jó volt, tarka és vidám, ahogy egy ünnepnek lennie kell. Amikor új munkásarcokat vett észre, Artamonov szinte büszkeséggel gondolta:

„Az emberek száma nő. Ha apa látná…”

Felesége egyszerre csak sajnálkozni kezdett:

– Rosszkor büntetted meg Ilját; nem látja, az emberek hogy szeretnek téged…

Artamonov hallgatott, és Zinaida felé sandított, aki egy tucat lány élén táncolt, és kellemetlen, mély hangon énekelte:

Fel-alá jár,
Szemez velem,
Szerelmet vár,
Kétségtelen!

„Közönséges – gondolta Artamonov. – És a dal is rossz.”

Kivette óráját, megnézte, és valahogy kicsúszott száján a hazugság:

– Hazamegyek; sürgönyt várok Alekszejtől.

Sietett, és útközben azon gondolkodott, mit mondjon a fiának; valami nagyon szigorút, de eléggé gyöngédet eszelt ki, de amikor lassan kinyitotta Ilja szobájának ajtaját, mindent elfelejtett. Fia egy széken térdelt, könyökével az ablakpárkányra támaszkodott, és a bíborosan füstös égbe bámult; a szürkület sötétbarna porral lepte be a kis szobát; a falon, egy nagy kalitkában rigó tollászkodott: aludni készült, és sárga csőrét tisztogatta.

– No, mi az, üldögélsz?

Ilja összerázkódott, lassan leszállt a székről.

– Így jár, aki minden gyalázatosságot meghallgat.

Fia lehajtott fejjel állt; az apa tudta, szándékosan teszi, hogy a fenyítésre emlékeztesse.

– Mért konyítod le a fejed? Tartsd egyenesen.

Ilja felhúzta szemöldökét, de nem nézett apjára. A rigó ugrálni kezdett a kalitkarudakon, és halkan fütyülgetett.

„Haragszik” – gondolta magában Artamonov; leült Ilja ágyára, és ujjával a párnát bökdöste.

– Nem kell üres fecsegésekre hallgatni.

– És mit tegyen az ember, ha ilyeneket beszélnek? – kérdezte Ilja.

Komoly, jóindulatú hangja megörvendeztette az apját. Pjotr még gyengédebben, nekibátorodva folytatta:

– Ha beszélnek is, ne hallgass oda! Felejtsd el. Ha a jelenlétedben ocsmányságokat mondanak, felejtsd el.

– Hát te elfelejted?

– Természetes! Ha eszemben tartanék mindent, amit hallok, mi lenne belőlem?

Lassan beszélt, gondosan válogatta szavait – lehetőleg egyszerű szavakat; de nagyon jól tudta, hogy mindannyi céltalan. Gyorsan belezavarodott az egyszerű szavak homályos bölcsességébe, és felsóhajtva mondta:

– Gyere ide.

Ilja húzódozva odalépett. Apja térde közé szorította a fiút, tenyerével könnyedén felfelé nyomta széles homlokát, de amikor, érezte, hogy fia nem akarja felemelni fejét, megsértődött:

– Mit szeszélyeskedsz? Nézz rám.

Ilja egyenesen szeme közé nézett, de az eredmény csak rosszabb lett, mert megkérdezte:

– Miért vertél meg? Hiszen mondtam, hogy nem hiszek Pavluskának.

Az idősebb Artamonov nem felelt azonnal. Bámulattal látta, hogy fia valami csoda folytán egyenrangú lett vele – vagy maga emelkedett fel egy felnőtt rangjára, vagy a felnőttet alacsonyította le önmagához.

„Korához képest túl érzékeny” – villant át az agyán; felállt, és hadarni kezdte, hogy minél előbb kibékítse fiát:

– Nem is fájt neked. Kell, hogy tanítsalak. Hej, hogyan vert meg engem az apám! Még anyám is. A lovász, az ispán. A német lakáj. Amikor közelálló ver, még nem is olyan sértő; de ha idegen, ez aztán fájdalmas. Rokonkéz könnyű!

Fel-alá járt a szobában, hat lépést az ajtótól az ablakig, és nagyon sietett befejezni a beszélgetést, mert szinte attól félt, hogy fia még valamit talál kérdezni.

– Csupa olyat látsz, olyat hallasz itt, amit nem kellene – morogta, és nem nézett fiára, aki az ágy támlájához lapult. – Tanítani kell téged. El kell hogy vigyelek a székvárosba. Akarsz tanulni?

– Akarok.

– No lám…

Szerette volna megcirógatni fiát, de valami megbénította karját. És nem tudott visszaemlékezni: cirógatta-e őt az apja és anyja azután, hogy megbántották?

– No, menj, sétálj. Azzal a Paskával pedig ne barátkozz.

– Senki sem szereti.

– Nincs is mit szeretni az ilyen nyavalyáson.

Artamonov bement szobájába, megállt az ablak előtt és elgondolkozott: valahogy félszeg volt az egész iménti jelenete a fiával.

„Nagyon elkényeztettem. Nem fél tőlem.”

A telep felől tarka zsivaj, lányok sikoltozása és éneke, tompa hangzavar, harmonikanyekergés hallatszott. A kapu felől Tyihon tisztán kivehető szavai ütötték meg fülét:

– Miért ülsz itthon, gyerek? Odaát mulatság van, te meg a szobádban kuksolsz? Elutazol tanulni? Jól teszed. „A tanulatlan, akárcsak meg se született volna” – tartja a közmondás. De nekem unalmas lesz nélküled, gyerek.

Artamonov szeretett volna odakiáltani:

„Hazudsz; nekem lesz unalmas! Nézd csak, hogyan hízelkedik gazdája fiának, a gyalázatos!” – gondolta magában dühös haraggal.

Mikor fiát elküldte a városba, Gleb pópa tanító fivéréhez, akinek Ilját a gimnáziumra kellett előkészíteni, Pjotr valóban űrt érzett lelkében és unalmat házában. Oly furán és szokatlanul érezte magát, mintha a hálószobában kialudt volna a mécs, amelynek kékes lángocskáját úgy megszokta, hogy mindig felébredt a vég nélküli éjszakákon, valahányszor a mécs valahogy kialudt.

Ilja elutazása előtt csínyt csínyre halmozott, mintha csak szándékosan rossz emléket akart volna hagyni maga után; olyan goromba volt anyjához, hogy az sírva fakadt, a kalitkából kiengedte Jakov minden madarát, a neki ígért rigót pedig Nyikonovnak adta ajándékba.

– Te mit kötekedsz mindenkivel? – kérdezte az apa, de Ilja nem válaszolt, csak oldalt hajtotta fejét. Artamonovnak úgy tetszett, hogy fia csúfolódik vele, és ismét eszébe igyekszik juttatni, amit el akart felejteni. Különös volt tudatára ébrednie, mennyi helyet foglal el lelkében ez a kicsi ember.

„Vajon apám is ennyire aggódott-e érettem?”

Emlékezete határozottan azt a feleletet adta, hogy sohasem érzett apjában hozzá közelálló, szerető embert, csupán szigorú gazdát, aki sokkal figyelmesebb volt Alekszejhez, mint iránta.

„Mi az, hát jobb volnék apánál?” – kérdezgette Artamonov önmagát, és kétségben maradt, mert nem tudta, jó ember-e, avagy gonosz. Gondolatai, amelyek hirtelenül, alkalmatlan órákban, munka idején törtek rá, terhére voltak. A vállalat nagy zajjal nőtt, száz és száz szemmel nézett a gazdára, állandóan feszült figyelmet igényelt. De alighogy a legcsekélyebb dolog Iljára emlékeztette Pjotrt, gyakorlatias gondolatai szétszakadtak, mint elrothadt, szétporladó láncfonalak, és nagy erőfeszítésre volt szüksége, hogy újra szoros csomókba tudja kötözni őket. Megkísérelte, hogy az űrt, amelyet Ilja távolléte okozott, oly módon töltse be, hogy fokozottabb figyelmet fordít kisebbik fiára; de kellemetlen bosszúsággal győződött meg róla, hogy Jakov nem vigasztalja meg.

– Papa, végy nekem egy kecskét – kérte Jakov, akinek mindig volt valami kérnivalója.

– Mit akarsz a kecskével?

– Lovagolni fogok rajta.

– Fura gondolat. Boszorkányok lovagolnak kecskéken.

– Pedig Jelenyka egy képeskönyvet adott nekem, és abban egy szép fiú ül a kecskén…

Apja ezt gondolta:

„Ilja nem hitt volna a képnek. És többé le sem ment volna a nyakamról: mesélj nekem a boszorkányokról…”

Az sem tetszett neki, hogy Jakov, aki mindig maga kezdte a kötekedést a gyári fiúkkal, utána panasszal jött hozzá:

– Bántanak.

Idősebb fia szintén kötekedő és verekedő, de sohasem panaszkodott senkire, pedig elég gyakran megverték pajtásai a telepen; ez meg itt gyáva, lusta, és mindig szopogat vagy rágcsál valamit. Jakov tetteiben volt néha valami érthetetlen és szinte gonosz; egyszer a teánál, anyja, amint tejet öntött neki, blúza ujjával beleakadt a pohárba, feldöntötte és leforrázta magát forró vízzel.

– Pedig láttam előre, hogy ki fogod önteni – dicsekedett széles mosollyal Jakov.

– Láttad, és hallgattál; rosszul tetted – jegyezte meg apja. – Lám, anyád leforrázta a lábát.

Jakov csak pislogott, szuszogott, és szótlanul folytatta a majszolást; néhány nap múlva pedig Pjotr meghallotta, amint valakinek az udvaron elmondta csak úgy habzsolva a szavakat:

– Észrevettem, hogy meg akarja ütni; megy, megy, odaért, és hátulról egyszerre püff!

Artamonov kinézett az ablakon, és látta, hogy öklével hadonászva, fia izgatottan beszélget a csenevész Pavluska Nyikonovval. Behívta Jakovot, megtiltotta neki, hogy Pavluskával barátkozzék, és még valami épületeset akart mondani, de amikor belenézett a fiú különösen világos pupillájába, szeme orgonaszínű fehérjébe, felsóhajtott, és eltolta magától Jakovot:

– Menj, te üres tekintetű…

Jakov óvatos léptekkel megindult, mintha csúszós talajon járna; könyökét oldalához szorította, és tenyerét kifeszítette, mintha csak valami kényelmetlen, nehéz tárgyat cipelne.

„Esetlen. Kissé buta” – vélte az apa.

Szófukar, magas leányában is volt valami unalmas, Jakovval közös vonás. Szeretett könyvvel kezében heverészni, teához sok lekvárt evett, az ebédnél azonban két ujjacskájával fitymálva csipegette a kenyérmorzsákat, és a kanállal úgy halászgatott a tányérban, mintha légyre vadászna a levesben; duzzadó, nagyon piros ajkát összeszorította, és gyakran rászólt anyjára, olyan hangon, amely nem volt illő fiatal leányhoz:

– Ezt már nem csinálják így. Kiment a divatból.

Apja így szólt hozzá:

– Hogyan, te tanult nő… hát azt meg sem nézed, hogyan szövik az ingeidre való vásznat?

– Miért ne nézném? – felelte.

Felvette ünneplő ruháját, kezébe vette napernyőjét – Alekszej nagybátyja ajándékát –, s mialatt megadóan lépdelt apja után, csak arra ügyelt figyelmesen, nem ér-e ruhája valamihez. Néhányszor tüsszentett, amikor pedig a munkások egészségére kívánták, elpirult, és a mosoly árnyéka nélkül fontoskodóan felfújt arcán, némán biccentett feléjük. Apja beszélni kezdett a gépekről, de csakhamar észrevette, hogy a leány nem a szövőszékeket nézi, hanem lába elé bámul. Artamonovot sértette a közönyösség fáradságos munkája iránt, és elhallgatott. Mikor a szövőteremből kiértek az udvarra, mégis megkérdezte:

– Nos, hogy tetszik?

– Nagy a por – felelte a leány, ruháját vizsgálgatva.

– Te ugyan keveset láttál – mosolygott Pjotr, és bosszúsan kezdett kiabálni: – Mit emelgeted folytonosan a szoknyádat? Az udvar tiszta, a szoknyád meg úgyis rövid.

Jelena ijedten engedte ki szoknyáját két ujjacskája közül, és szinte bocsánatkérően mondta:

– Nagyon erős az olajszag.

Artamonovot különösen bosszantotta ez a két ujjacska, és így dörmögött:

– Vigyázz! Két ujjal keveset fogsz!

Egy borús napon, amikor leánya a díványon feküdt és olvasott, az apa leült melléje, és érdeklődött, hogy mit olvas.

– Egy orvosról.

– Úgy. Egyszóval, tudomány.

Amint azonban a könyvbe belepillantott, felháborodott.

– Miért hazudsz? Hisz ezek versek. Talán versben írják a tudományt?

A leány zavaros mesét mondott el sebtében: Isten megengedte a Sátánnak, hogy elcsábítson egy német orvost, és a Sátán egy ördögöt küldött az orvoshoz. Artamonov fülcimpáját húzogatta, és lelkiismeretesen igyekezett felfogni a mese értelmét; de nevetséges és bosszantó volt hallani, hogy leánya milyen oktató hangon beszél, s ez csak zavarta a gondolkodásában.

– Az orvos részeges volt?

Látta, hogy kérdése zavarba hozza Jelenát, s oda sem figyelve magyarázgatására, haragosan folytatta:

– Bonyodalmas história. Gyermekmese. Az orvosok nem hisznek az ördögben. Honnan vetted a könyvet?

– A gépész adta.

Pjotrnak eszébe jutott, hogy nemegyszer rajtakapta Jelenát, amint gondolatokba merülten nézett szürke macskaszemével valahova maga elé, és szükségesnek tartotta figyelmeztetni leányát:

– Koptyev nem való hozzád; ne nagyon viháncolj vele.

Igen, Jelena és Jakov unalmasabbak, szürkébbek voltak Iljánál; az apa napról napra jobban látta. És maga sem vette észre, hogyan lépett fokozatosan a fia iránti szeretet helyébe a gyűlölet Pavel Nyikonov iránt. Amikor a csenevész fiúval találkozott, ez a gondolata támadt:

„Egy ilyen koszos miatt…”

A fiú fizikailag ellenszenves volt számára. Nyikonov meggörnyedt háttal járt, feje nyugtalanul forgott vékony nyakán, amikor meg szaladt, Artamonovnak úgy tetszett, hogy lopózik, akár egy gyáva csavargó. Sokat dolgozott, mostohaapja csizmáját és ruháját tisztította, fát vágott, vizet hordott, mosogatóvizet cipelt ki a konyhából, öccse pelenkáit öblögette a folyóban. Szorgosan ugrált ide-oda, mint egy veréb, piszkosan, rongyosan és hízelkedve mosolygott mindenkire valami kutyamosollyal; amikor pedig Artamonovot megpillantotta, már messziről üdvözölte, meghajlítva libanyakát, és mellére ejtve fejét. Artamonovnak szinte kellemes volt látnia a fiút, őszi esőben vagy télen, amikor Pavel fát vágott, és leheletével melegítette megfagyott ujjait, fél lábon állva, akár egy liba, s maga alá húzva a másikat, amelyről lecsúszott a széttaposott, lyukas csizma. Köhögött, melléhez kapott elkékült kezével, hétrét görnyedt közben.

Amikor megtudta, hogy a fiú a fürdőház padlásán két pár galambot tart, Artamonov megparancsolta Tyihonnak, hogy bocsássa ki a madarakat, és vigyázzon, hogy a kölyök ne mászkáljon a padlásra.

– Leesik a tetőről, és halálra zúzza magát. Hisz csak hálni jár belé a lélek.

Egyszer este bement az irodába, és meglátta, hogy a fiú tintafoltot igyekszik késével felvakarni, és nedves ruhával lemosni a padlóról.

– Ki öntötte ki?

– Apa.

– Nem te?

– Isten bizony, nem én!

– Hát miért olyan kisírt a pofád?

Pavel csak tovább térdelt, az ütést várva lehajtotta fejét, és nem válaszolt; Artamonov pedig lesújtó tekintettel mérte végig, és elégedetten mondta:

– Úgy kell neked.

De egyszerre csak, mintha agya hirtelen megvilágosodott volna, tudatára ébredt, milyen gyerekes és nevetséges ez az ellenséges érzése a jelentéktelen kisfiúval szemben. Szakállába mosolygott.

„Szép szórakozásom van, valóban!” – gondolta magában leereszkedéssel, és egy nehéz réz ötkopejkást dobott le a padlóra.

– Nesze; végy magadnak mézeskalácsot!

A fiú óvatosan nyújtotta piszkos, vézna ujjacskáit a pénzdarab felé, mintha attól félne, hogy a réz megégeti.

– Ver mostohaapád?

– Igen.

– És aztán? Minden gyereket vernek – vigasztalta Artamonov. Nem hitt a fiúnak, és néhány nap múlva, amikor Jakov panaszkodott, hogy Pavluska felbosszantotta valamivel, már csak megszokásból is azt tanácsolta a könyvelőnek:

– Náspángold el a mostohafiad.

– Hiszen verem – biztosította tisztelettudón Nyikonov.

Nyáron, amikor Ilja otthon még nem látott ruhában, simára megnyírva és még erősebben kifejlődött homlokkal hazaérkezett a szünidőre, Artamonov még jobban meggyűlölte Pavelt, mert látta, hogy fia folytatja a barátkozást ezzel a rongyos, girhes kölyökkel. Maga Ilja kimérten udvarias lett: apját és anyját magázta, zsebre dugott kézzel járt, s vendégként viselkedett a házban; de öccsét annyira ingerelte, hogy az sírógörcsöket kapott, nővérét pedig addig bosszantotta, míg hozzá nem vágta könyveit.

– Megmondtam előre! – panaszkodott férjének Natalja. – Mindenkinek az a véleménye, hogy a tanulás szemtelenségre vezet.

Artamonov hallgatott, és nyugtalanul figyelte Ilját; úgy tetszett neki, hogy a fiú sokat kötekedik ugyan, de valahogy vidámság nélkül, erőltetetten. A fürdőház tetején megint felbukkantak a galambok, és turbékolva lépegettek a faragványokon; Ilja és Pavel órákig ültek az esőcsatornánál, és élénken beszélgettek valamiről, vagy galambokra vadásztak. Még az első napokban, fia megérkezése után Pjotr így szólt:

– Nosza, mondd el, hogyan élsz; én már sokat beszéltem, most rajtad a sor.

Ilja nagyon röviden, kutyafuttában elmondott valami érdektelen történetet arról, hogyan bosszantják a növendékek tanáraikat.

– És miért bosszantják őket?

– Untatnak bennünket – magyarázta Ilja.

– Úgy. Azt hiszem, a dolog nincs rendjén. Nehéz a tanulás?

– Nem, könnyű.

– Nem hazudsz?

– Nézze meg az osztályzataimat – mondta Ilja, és rándított egyet a vállán, szeme pedig merőn tekintett a kertbe, az égbe. Apja megkérdezte:

– Mit látsz ott?

– Ölyüt.

Az idősebb Artamonov felsóhajtott.

– Na szaladj, szórakozz. Úgy látszik, unatkozol velem.

Mikor egyedül maradt, eszébe jutott, hogy gyermekkorában ő is majdnem mindig unatkozott, vagy félt, valahányszor apja beszélni akart vele.

– Bosszantják a tanárokat. Nekem ilyesmi még csak eszembe se jutott volna, amikor a sekrestyés a szíjkorbáccsal oktatott. Mintha a gyerekek számára könnyebbé vált volna az élet.

A városba való visszautazása előtt Ilja egy kéréssel állt elő. Ez volt az egyetlen kérése:

– Apuska, engedje meg Pavelnek, hogy galambokat tarthasson a fürdőház padlásán…

Az apa nem ígért meg semmit, és így szólt:

– Az ember nem vigasztalhat meg mindenkit, akinek rosszul megy a sora.

– Egyszóval, szabad – következtette a fiú. – Megmondom neki, hadd örüljön.

Az idősebb Artamonovnak fájt, hogy fia szívén viseli egy sehonnai rongyos kölyök örömeit, de azzal nem törődik, hogy csak egy kevés derűt is vigyen apja életébe. És fia elutazása után úgy érezte, hogy még makacsabbul gyűlöli a könyvelő mostohafiát. Most már úgy volt, hogy amikor csak haragra gerjedt valamiért, akár otthon, akár a gyárban vagy a városban, dühe középpontjába önmagától odaállt ez a rongyos, piszkos fickó, és szinte ajánlkozott, hogy Artamonov az ő satnya csontjaira akassza minden gonosz gondolatát, minden rosszindulatát. Ez a kölyök, lám, valóban úgy nőtt, mint a penész, mint az esti árnyék, és mind gyakrabban került szeme elé, amint végigosont az udvaron tolvaj ördögfióka gyanánt.

A vénasszonyok nyarának egy enyhe napján Artamonov fáradtan és dühösen ment ki a kertbe. Esteledett; a zöldes égen, amelyet tisztára söpört a szél, és lemosott az eső, az ősz fáradt napja olvadozott, nem adott meleget. A kert sarkában Tyihon Vjalov bíbelődött: a lehullott leveleket gereblyézte össze, amelyeknek szomorú, puha zizegése végigkúszott a föld felett; a fákon túl a gyár dohogott, és szürke füstje fokozatosan bepiszkította az átlátszó levegőt. Hogy ne lássa az udvarost, ne kelljen szóba állnia vele, a gazda a kert ellenkező végébe indult, a fürdőház felé, amelynek ajtaja félig nyitva volt.

„Az van ott.”

Amint óvatosan benézett a fürdő előszobájába, a sarokban, az árnyékban meglátta ellenségének a padon elnyúló alakját, amint fejét előreszegve, lábait szélesen szétterpesztve, gyermekparáznaságba merült. Artamonov egy pillanatra megörült, de azonnal eszébe jutott Jakov és Ilja. Undorral rásziszegett a fiúra:

– Mit csinálsz, te koszos?

Pavel keze megszűnt mozogni, és a magasba szökött; az egész fiú szinte leszakadt a padról, száját kitátotta, halkan felsikoltott, összegubbaszkodott, és odavetette magát a nagy ember lábai elé. Artamonov élvezettel rúgott jobb lábával a mellébe. A fiú egyet reccsent, gyengén felbődült, és oldalra fordult.

Volt egy pillanat, amikor Artamonovnak úgy tetszett, hogy ezzel a rúgással valami piszkos cafatot dobott ki a lelkéből, egy ránehezedő súlyt, amellyel már torkig volt; de a következő percben kinézett a kertbe, egy darabig hallgatózott, behúzta az ajtót, és lehajolva, halkan megszólalt:

– Na, kelj fel, gyerünk!

A fiú egyik karját előrevetve feküdt, a másik pedig a térde alá szorult; egyik lába sokkal rövidebbnek látszott a másiknál, teste mintegy közelebb kúszott Pjotrhoz, és kinyújtott karja természetellenesen, borzalmasan hosszú volt. Artamonov megtántorodott, megkapaszkodott az ajtófélfába, levette sapkáját, és bélésével megtörülte homlokát, amelyen hirtelen bő verejték ütött ki.

– Kelj fel, nem szólok senkinek – mondta suttogva, de már ráeszmélt, hogy megölte a fiút, hiszen észrevette, hogy a padlóhoz szorított arca alól sötétlő vérszalag tekerőzik elő.

„Megöltem” – mondta gondolatban Pjotr. A rövid, buta szó fülsiketítően harsogott. Artamonov sapkáját kabátja zsebébe dugta, és keresztet vetett, miközben értelmetlenül nézett a szánalmasan összegörbedő kis testre; rémülten vergődött benne egy együgyű gondolat:

„Azt fogom mondani, hogy véletlenül történt. Az ajtó sebezte meg. Az ajtó. Az ajtó nehéz.”

Megfordult, és a padra rogyott. Tyihon állt mögötte seprővel a kezében; savószínű szeme a fiúra meredt, és töprengve vakarta kőszerű pofacsontját.

– Lám – kezdte hangosan Artamonov, és a pad szélébe fogózott; de Tyihon bólintott és félbeszakította:

– Gyenge fickó és ügyetlen. Hányszor figyelmeztettem: ne mássz!

– Hogyan? – kérdezte Pjotr félelemmel s egyúttal reménykedve.

– Szétzúzod magad, mondtam. Még te is figyelmeztetted, Pjotr Iljics, emlékszel? Mindenféle vadászat ügyességet kíván. Eszméletlen, vagy mi van vele?

Az udvaros leguggolt, megtapogatta Pavel kezét és nyakát, ujjaival megérintette arcát, majd letörölte ujját kötényébe, olyan zajjal, mintha gyufát gyújtana, és így szólt:

– Talán egészen vége van. Olyan nyeszlett volt, hogy nem is csoda!

Tyihon nyugodtan beszélt, mozdulatai lassúak voltak, és egész magatartása olyan, mint rendesen; de gazdája nem hitt neki, és fenyegető, elítélő szavakat várt tőle. Tyihon azonban, miután felnézett a mennyezetből kivágott négyszögletes nyílásra, és egy ideig a galambturbékolást hallgatta, újra rákezdte nyugodtan és egyszerűen:

– Felkapaszkodott az ajtón; egyik lábával a padra lépett, másikkal az ajtókilincsre, aztán a felső peremére. Akkor aztán megkapaszkodott a mennyezet kivágásában, és felhúzózkodott. De keze erőtlen volt, lezuhant, és nyilván a szívével belevágódott az ajtó sarkába.

– Én nem láttam – mondta Pjotr. Az önfenntartás ösztöne ilyen röpke gondolatokat sugallt neki:

„Hazudik? Színlel? Csapdát állít, hogy hatalmába kerítsen? Vagy valóban nem fedezte fel a bolond?”

Az utolsó volt a legvalószínűbb. Tyihon bután viselte magát; úgy biccentett, mintha homlokát bele akarná döfni valakibe, és felsóhajtott:

– Eh, kis dudva! Minek is él az ilyen? Megyek, megmondom az anyjának. Mostohaapja, azt hiszem, nem fog nagyon búsulni utána; a gyerek csak nyűg volt számára.

Artamonov éles gyanakvással figyelte az udvaros szavait, s igyekezett felfedni hamisságukat, de Tyihon úgy beszélt, mint máskor, az olyan ember hangján, aki nem tudja, mi a kíváncsiság.

– Pszt! – mondta, és szemöldökét rángatva fülelni kezdett: egy asszony dühösen kiáltozott valahol az udvaron:

– Paska! Paska-a…

Tyihon megsimogatta pofacsontját.

– Nesze neked, Paska! Készítsd a könnyeid…

„Valóban bolond” – döntötte el magában Artamonov; kihúzta zsebéből sapkáját, s figyelmesen vizsgálgatva a sapka eltört ellenzőjét, kiment a kertbe.

Két-három hétig az az érzése volt, hogy sötét félelem hulláma fodrozódik benne, és hányja ide-oda, mindennap valami új, ismeretlen szerencsétlenséggel fenyegeti. Minden pillanatban várta, hogy az ajtó kinyílik, belép Tyihon és megszólal…

„Én, természetesen, tudom…”

De külsőleg minden ment a maga rendjén; a fiú halálát mindenki egyszerűen tudomásul vette, engedelmesen fejet hajtva a szülés és temetés szokásának. Nyikonov új, fekete nyakkendőt kötött sárga nyakára, és elmosódott arcán szerény fontoskodás jelent meg, mintha rég megérdemelt jutalmat kapott volna. A meggyilkolt anyja – lóarcú, magas, szikár asszony – némán és könny nélkül sietett fiát eltemetni; legalább Artamonovnak így tetszett; folytonosan a muszlinfodrot igazgatta a koporsó fejrészén, ide-oda tologatta a koszorút, a halott kék homlokán, óvatosan leszorította ujjaival a szemeket befödő új, vörös kopejkásokat, és kapkodva szórta magára a keresztet. A nő karja – Pjotr megfigyelte – annyira kifáradt, hogy a gyászszertartás alatt két ízben fel sem tudta emelni – nekikészült, de a kar lehanyatlott, mintha eltört volna.

Igen, erről az oldalról nem fenyegetett veszedelem; a Nyikonovok hangos szóval és tolakodóan még hálálkodtak is a temetési segélyért, bár Artamonov csak keveset adott attól való félelmében, hogy felesleges bőkezűségével felkeltheti Tyihon gyanúját. Mégsem tudta elhinni, hogy az udvaros annyira buta, mint amilyennek ott, a fürdőházban mutatta magát. Íme, a fürdőház most már másodszor tolja ezt az embert előtérbe, és ékeli be mind mélyebben Pjotr életébe. Különös dolog, és hátborzongató. Artamonov még arra is gondolt, hogy a fürdőházat fel kellene gyújtani, vagy lebontani és tüzelőnek felfűrészelni, hiszen úgyis régi és korhadt. Újat kell építeni más helyen.

Éber figyelemmel kísérte Tyihon minden lépését; látta, hogy az udvaros ugyanúgy él, mint azelőtt, valahogy kényszerülten, kegyből és saját akarata ellenére; ugyanolyan szófukar; a munkásokkal, akik nem szeretik, goromba, mint egy rendőr; az asszonyokkal szemben különösen megvető és durva, csak Nataljával beszél valahogyan másként, mintha nem is úrnője, hanem rokona lenne, nagynénje vagy idősebb nővére.

– Miért vagy olyan túlságosan kedves Tyihonhoz? – faggatta Pjotr nemegyszer feleségét, aki így felelt:

– Nagyon hozzánk szokott.

Ha az udvarosnak lettek volna barátai, ha eljárogatott volna valahová, azt lehetett volna hinni, hogy szektás: az utóbbi években egész csomó különhitűt láthatott az ember. De az ács Szerafim kivételével barátai nem voltak Tyihonnak, és szívesen látogatta a templomot, ahol nyugodtan imádkozott, csak száját tátogatta mindig otrombán, mintha fel akarna kiáltani. Néha, amikor belenézett az udvaros hunyorgató szemébe, Artamonov homloka ráncokba húzódott: úgy tetszett, hogy az üres szemben fenyegetés rejtőzik, s Pjotr szerette volna a parasztot megragadni gallérjánál, és megrázni:

„No, beszélj hát!”

De Tyihon pupillái szétfolytak, és kiálló pofacsontú arcának kőszerű nyugalma elnémította Pjotr aggodalmát.

Amikor még a bolond Anton élt, nemegyszer ácsorgott az udvaros kunyhójában, vagy ott ült vele a kapu melletti padon, és Tyihon váltig kérdezgette a hülyét:

– Ne fecsegj badarságokat; gondolkozz, és magyarázd meg: kujatür kicsoda?

– Kajamasz – sikongta örömteljesen Anton, és rákezdte:

Krisztus feltámadt, feltámadt…

– Állj!

A batár elvesztette kerekét…

– Mit akarsz megtudni tőle? – kérdezte Artamonov olyan haraggal, amelynek okát maga sem értette.

– Hadd magyarázza meg nem emberi szavait.

– Hiszen azok egy bolond szavai!

– Még a bolondnak is kell, hogy meglegyen a maga esze – mondta együgyűen Tyihon.

Egyáltalában nem volt érdemes szóba állni vele. Egyszer, egy álmatlan, süvítő éjszakán, Artamonovnak az az érzése támadt, hogy képtelen elviselni a lelkére nehezedő halotti súlyt; felkeltette feleségét, és elmondta neki a Nyikonov gyerek esetét.

Natalja szótlanul pislogott álmos szemével, s miután végighallgatta, ásítva mondta:

– Én meg elfelejtem az álmaimat…

De hirtelen rémüldözni kezdett:

– Ó, félek; csak aztán Jasa ne adja fejét ilyesmire!

– Mire? – kérdezte férje csodálkozással; mikor pedig az asszony világosan megmagyarázta, hogy mitől fél, bosszúsan kezdte húzogatni fülcimpáját:

„Hasztalan volt… kár beszélni vele.”

Ezen az éjszakán, a hóvihar süvítése és fütyülése közben, teljes mélységben tudatára ébredt egyedüllétének. Egyben rádöbbent valamire, ami megvilágította, megmagyarázta gyilkosságát: a romlott gyereket, fia veszélyes pajtását, fia iránti szeretetből, az érte való rettegés miatt ölte meg. Ez a magyarázat érthető okát adta a Nyikonov fiúval szemben érzett indokolatlan gyűlöletének, és némiképp megkönnyítette lelkét. De szeretett volna teljesen megszabadulni ettől a tehertől, szerette volna teljesen ledobni magáról, valaki másnak a vállára. Meghívta magához Gleb pópát, minthogy e rendkívüli bűnről nem gyónáskor, a közönséges bűnök megbánásának idején akart elbeszélgetni.

A hajlott vállú, szikár pópa este jött el, és csendesen leült a sarokban; hosszú testével mindig valamilyen szögletbe szeretett behúzódni, ahol lehetőleg sötét van és kevés a hely, mintha csak szégyenében rejtőzött volna el. Elnyűtt, sötét papruhába bújtatott alakja csaknem összefolyt a karosszék sötét bőrével, s a szürkületben csupán arcának foltja rajzolódott ki fátyolosan; üvegporként csillogtak halántékán a megolvadt hócseppek, és ritkás, de hosszú szakállát szokása szerint csontos öklébe szorította.

Artamonov, aki nem merte a beszélgetést tulajdonképpeni céljánál elkezdeni, először azt hozta szóba, milyen rohamosan romlik a nép, amelynek lustasága, részegeskedése és paráznasága ingerelte; de csakhamar elunta ezt a tárgyat, elhallgatott, s némán járt fel-alá a szobában.

A szürkületbe olvadt sarokból most felhangzott a pópa panaszos beszéde.

– A népről senki sem gondoskodik; azt pedig, hogy maga gondoskodjék szellemileg magáról, nem szokta meg, nem ért hozzá. A művelt emberek… különben nem merem őket elítélni, meg aztán kevés is nálunk a művelt ember. És nem élik bele magukat a mindennapi életbe, a nép életébe. Sokat akarnak ugyan, de nem a legfontosabbat. Lázadoznak, ezért üldözi őket a hatalom, s különben is, valahogy semmi sincs rendjén minálunk. Csak egy hang hallatszik ki mind erősebben a hasztalan zsivajból, és fordul ellenállást nem ismerőn a világ lelkiismeretéhez, hogy felébressze: egy bizonyos Tolsztoj grófnak, filozófusnak és írónak a hangja. Páratlan tehetség, beszéde a vakmerőségig bátor; minthogy azonban a pravoszláv egyház sérelmesnek találja magára…

Sokáig beszélt Lev Tolsztojról, s bár amit mondott, nem volt teljesen érthető Artamonov számára, sóhajszerű hangja – amint a rendkívüli férfiú csaknem meseszerű alakját rajzolva, csendes patakként csörgedezett a szürkületből – elterelte Pjotr figyelmét önmagáról. Nem feledkezett meg a meghívás céljáról, de mindjobban hatalmába kerítette a pópa iránt érzett szánakozása. Tudta, hogy a város szegényei úgy tekintenek Glebre, mint valami szentre, mert nem kapzsi, mindenkivel szemben jóságos, pompásan misézik, s különösen megindítóan búcsúztatja a halottakat. Mindezt Artamonov természetesnek találta: egy pópának ilyennek is kell lennie. Gleb iránt érzett rokonszenvét az idézte elő, hogy a városi papság és a város előkelőségei egyaránt nem szerették. De egy lelkipásztornak ridegnek kell lennie, köteles különös, velőig ható szavakat mondani, köteles felkelteni a bűntől való félelmet, a bűn iránti utálatot. Artamonov tudta, hogy Gleb ezzel a tehetséggel nem rendelkezik; egy darabig csak hallgatta határozatlan beszédét, amelynek szavai úgy ingadoztak, mintha attól félne, hogy megsért velük valakit, Pjotr csak hallgatta, aztán egyszerre így szólt:

– Azért fárasztottalak ide, Gleb atya, hogy tudtodra adjam: ebben az esztendőben nem böjtölök.

– Miért? – kérdezte a pópa gondolataiba merülve, s a választ meg sem várva, folytatta: – Saját lelkiismeretednek felelsz érte.

Artamonovnak úgy tetszett, hogy Gleb ezeket a szavakat ugyanolyan szenvtelenül ejtette ki, mint ahogy Tyihon udvaros szokott beszélni. A pópa szegény volt, és nem hordott sárcipőt; nehéz parasztcsizmáiról tócsákban folyt le az olvadt hó, s míg talpával a vízben pacskolt, csak beszélt panaszosan, de nem elítélően:

– Ha megfigyeljük mindazt, ami végbemegy, csak egy körülmény vigasztal: amint a rossz növekszik, egybetömörül, mintegy azért, hogy könnyebb legyen legyőzni. Az én megfigyelésem mindig ez: megjelenik valahol a rossz egy kis rudacskája, s mint fonal az orsóra, mind több és több rossz tekeredik rá. A szétszórtat nehéz legyűrni, de az egyesültet egy csapással le lehet vágni az igazságosság kardjával.

Ezek a szavak Artamonov emlékezetébe vésődtek, s valami vigasztalót hallott ki belőlük: a rudacska Pavel, hiszen hozzá folytak sötét gondolatai, mintha csak vonzotta volna azokat. És ebben az órában ismét arra gondolt, hogy bűne egy részét igazságos lesz fia terhére írni. Megkönnyebbülten sóhajtott, és teára hívta a pópát.

Az ebédlő világos és otthonos volt; meleg levegőjét ínycsiklandozó illatok töltötték be; az asztalon szamovár forrt, és nyájasan pöfékelte a gőzt; az anyós egy karosszékben ült, és kellemes hangon dúdolta négyéves unokájának:

Villámlás-szentatya
Javait felosztja:
Péter apostolnak
A nyár hevét adja,
Mártír Nyikolájé
Tenger, tó uralma,
Illés próféta
Arany nyilát kapja…

– Pogány dal – mondta a pópa, miközben asztalhoz ült, és bocsánatkérően elmosolyodott.

A hálószobában felesége közölte Pjotrral:

– Alekszej visszaérkezett; láttam. Mindjobban eszét veszti Moszkva miatt. Félek…

Natalja fehér nyakán és pirospozsgás, bársonysima arcán még a nyáron valami piros foltocskák ütöttek ki: bár kicsinyek voltak, mint a tűszúrás, bosszankodott miattuk, és hetenként kétszer, lefekvés előtt, buzgón dörzsölt egy mézszínű kenőcsöt arcbőrébe. Most is ezzel foglalkozott a tükör előtt, s míg meztelen könyökét mozgatta, inge alatt nehezen hullámzottak melle halmai. Pjotr az ágyban feküdt feje alá dugott kézzel, a mennyezet felé meredő szakállal, s amint feleségére sandított, úgy találta, hogy valami gépre hasonlít, kenőcsének szaga pedig olyan, mint a főtt tokhalé. Miután Natalja állhatatos suttogással elmondta imáját, szintén lefeküdt, és egészséges teste becsületes szokásával felajánlotta magát férjének: de Pjotr alvást színlelt.

„Rudacska – gondolta magában. – Lám, én is orsó vagyok. Forgok. És ki fon? Tyihon mondta egyszer: az ember fon, de az ördög szövi a darócot. Micsoda hülye pofa!”

A vállalat, amelyet Alekszej egyre jobban kifejlesztett, mind szélesebben elterpeszkedett a folyó feletti homokdombokon: a halmok felületéről eltűnt az aranyos színárnyalat, kialudt a csillám ezüst csillogása, a kvarc fénylő szikrázása, a homokot a léptek súlya ledöngölte; tavasszal évről évre bujábban sarjadt ki, és mind élénkebben zöldellt rajta a dudva, az ösvényeken útilapu ütötte fel fejét, a bogáncs nagy gubacsai himbálóztak mindenfelé; a gyár körül gyümölcsfák hintették be a földet virágaikkal; rothadó őszi avarral trágyázták a zsírosodó talajt. A gyár egyre hangosabban dohogott, izgalmat és gondot lehelve magából; száz meg száz orsó búgott, szövőszékek suhogtak, egész napon át fuldokolva lihegtek a gépek, és a szorgos munka moraja keringett szakadatlanul a vállalat felett; jóleső dolog volt, a csodálkozásig, a büszkeségig jóleső, ha az ember tudta magáról, hogy mindennek ő a gazdája.

Időnként azonban – és mind sűrűbben – Artamonovon fáradtság lett úrrá; eszébe jutottak gyermekévei, a falu, a Raty patak nyugodt, tiszta vize, a végtelen messzeség, a parasztok egyszerű élete, és ilyenkor úgy érezte, hogy láthatatlan, lerázhatatlan kezek ragadták meg és forgatják; érezte, hogy a szüntelen lárma, amely megtölti a fejét, nem hagy benne helyet semmi más gondolatnak, csak amit a vállalkozás sugallt, s hogy a gyárkémény göndör füstje csüggedéssel és unalommal sötétít el körülötte mindent.

Azokban az órákban és napokban, amikor ilyen hangulat kerítette hatalmába, különösen nem tetszettek neki a munkások; úgy látta, hogy mindjobban gyöngülnek, elvesztik paraszti szívósságukat, és asszonyi ingerlékenység fertőzi meg őket: egykettőre megsértődnek, merészen hajba kapnak. Valami állhatatlanság, érdekeikkel való nemtörődömség nyilvánult meg bennük: azelőtt, apja életében, családiasabban, összeférőbben éltek, nem ittak annyit, nem bujálkodtak olyan szemérmetlenül, de most mintha fenekestül felfordult volna minden: szemük felnyílt, sőt talán okosabbak is lettek, de hanyagabbak a munkában, rosszindulatúbbak egymás iránt, és mintha mindig sanda szemmel, alattomosan mérték volna végig a gazdát, és mérlegelték volna egymás erejét. Különösen az ifjúság volt zabolátlan és tiszteletlen; a fiatal munkásokat a gyár hamarosan kivetkőztette mindabból, ami paraszti volt bennük.

Volkovot, a fűtőt, a kormányzósági székvárosba kellett szállítani, a bolondokházába, pedig a napbarnította, szép és egészséges ember csak öt évvel azelőtt jött a gyárba tűzrőlpattant feleségével együtt. Égy év múlva az asszony feslett lett, férje verni kezdte, tüdővészbe kergette, s ma már egyikük sincs itt. A gyors pusztulásnak nem egy hasonló esetét figyelte meg Artamonov. Öt év folyamán négy gyilkosság fordult elő: kettő verekedés közben, egy bosszúból, egy éltes takács pedig egy orsózólányt ölt meg féltékenységből.

Gyakran civakodtak a munkások úgy, hogy vér folyt, és komolyabb sebesülések sem voltak ritkák.

Alekszejre mindennek nyilván nem volt hatása. Öccse mind érthetetlenebbé vált Pjotr előtt. Volt benne valami hasonlatosság az akkurátus, mókás áccsal, Szerafimmal, aki ugyanolyan vidáman és ügyesen készített a gyermekek számára pásztorsípokat és íjakat, mint koporsókat. Alekszej ölyvszeme azzal a szilárd meggyőződéssel csillogott, hogy minden a maga rendjén és módján halad, és a jövőben is így lesz. Már három sírja volt a temetőben, s csak a csontokból és porcokból csúnyán, hevenyészve összetákolt, egész testében nyikorgó-csikorgó, hórihorgas Miron élt még kitartóan és szívósan. Szokása volt úgy tördelni ujjait, hogy hangosan ropogtak. Már tizenhárom éves korában pápaszemet viselt, ami kissé rövidebbé tette hosszú madárorrát és valamivel sötétebbé kellemetlenül világos szemét. Mindig könyvvel a kezében járkált, és úgy belecsípte ujját a lapok közé, hogy úgy látszott, mintha a könyv hozzá volna nőve. Apjával és anyjával mint velük egyenrangú beszélt; sőt nem is beszélt, hanem tanácskozott. A szülőknek ez tetszett; Pjotr pedig, aki határozottan érezte, hogy unokaöccse nem szereti, ugyanezzel fizetett neki.

Alekszej házában semmi sem volt komoly és megállapodott; az idősebb Artamonov látta, hogy a különbség az ő élete és az öccse élete között csaknem ugyanolyan, mint a kolostoré és a vásári bódéé. A városban Alekszejnek és feleségének nem voltak barátai, de szűk éléskamrához hasonló, ütött-kopott, ósdi limlommal megtömött szobáikban ünnepnapokon kétes társaság gyülekezett. Ott volt Jakovlev, az aranyfogú, csipkelődő és gonosz gyári orvos. Koptyev, az iszákos, kártyás, nagyhangú technikus. Aztán Miron tanítója, egy egyetemi hallgató; tanulmányai folytatásától a rendőrség eltiltotta; fitos orrú felesége cigarettázott és gitározott. Megfordultak náluk még különféle lecsúszott egzisztenciák is; mindnyájan egyformán szemtelenül szidták a pópákat, a hatósági embereket, és mindegyikük kétségtelenül világokosának tartotta magát. Artamonov egész lényével érezte, hogy egyik sem igaz ember, és nem tudta megérteni, mi szüksége van reájuk Alekszejnek, aki egy nagy, fontos vállalat felének gazdája?

Amikor kiabálásukat hallotta, eszébe jutott a pópa panasza:

„Sokat akarnak, de nem a legfontosabbat.”

Nem kérdezgette önmagát: miben rejlik és hol van a legfontosabb. Tudta, hogy a legfontosabb: a vállalat.

Alekszej kedvence nyilván a hangos, cigányképű Koptyev volt; mindig részegnek látszott; volt benne valami lelkesség, sőt talán józan gondolkodás is; ő mondta a leggyakrabban:

– A filozófia szalmacséplés! Az ipar a lényeg! A technika.

De ennek ellenére az idősebb Artamonov afféle eretneket, felforgatót gyanított Koptyevben.

– Veszélyes fickó – mondta öccsének, de Alekszej csodálkozott:

– Koptyev? Hová gondolsz? Legény a talpán, munkának élő, munkabíró, csupa ész! Bárcsak ezerszámra lennének ilyenek!

És mosolyogva tette hozzá:

– Ha leányom lenne, hozzá adnám; odaláncolnám a vállalathoz!

Pjotr mogorván otthagyta öccsét. Amikor nem kártyáztak, félrehúzódva üldögélt kedvenc karosszékében, amely széles és puha volt, akár egy ágy; fülcimpáját húzogatva elnézegette a társaságot, amelynek egyetlen tagjával sem akart egyetérteni; szeretett volna vitába szállni mindenkivel, de mégsem volt kedve hozzá, mert ezek az emberek szinte tudomást sem vettek róla, pedig ő az öregebb a vállalatban; ezenkívül más okok is visszatartották; de ezek az okok homályosak voltak előtte; beszélni nem tudott, s csak ritkán, erőlködve szólt közbe:

– Pedig hát Gleb pópa beszélt nekem egy grófról…

Koptyev tüstént ráförmedt:

– Mi köze magának ahhoz a grófhoz? Magának, éppen magának? Ez a gróf a falusi Oroszország utolsó sóhaja…

Kiabált és tiszteletlenül bökdösött ujjával Pjotr felé, és szavai nyomán mintha a többiek is cigányokhoz – ehhez a hajléktalan, kóbor népfajhoz – váltak volna hasonlókká.

„Moly – gondolta magában Pjotr. – Élősködő.”

Egy ízben így szólt:

– Nem igaz a mondás: „A munka nem medve; nem szalad el az erdőbe.” A vállalat igenis medve, de nincs miért elszaladnia; megmarkolja az embert, és fogja. A vállalat: az ember ura.

– Lám, lám – kezdett csaholni Koptyev. – Hol mondják ezt? Ki beszél így? Íme, itt a veszedelem!

Alekszej gúnyosan azt kérdezte:

– Hogyan? Tyihontól veszed kölcsön a gondolataidat?

Pjotr nagy haragra gerjedt, és otthon így szólt feleségéhez:

– Jó lesz, ha vigyázol Jelenára; az a cigány Koptyev csapja neki a szelet. Alekszej előtt kegyben áll, Jelena zsíros falat; nem az ilyen éhenkórász számára való. Keress hozzáillő vőlegényt.

– Ugyan milyen vőlegényt találhatnék itt neki? – kezdte gondterhelten Natalja. – A kormányzósági székhelyen kell vőlegényt keresni. Különben még korán is lenne…

– Csak vigyázz, hogy el ne késs – mosolyodott el Pjotr.

Mikor rövid időre sikerült áttörnie a gyári gondok szűk korlátját, úgy érezte, hogy ismét belekerült az emberek iránti ellenszenv és az önmagával való elégedetlenség sűrű ködébe. A ködben csupán egy világos folt volt – szeretete fia iránt, de erre a szeretetre is ráesett a Nyikonov gyerek árnyéka, sőt, még mélyebbre húzódott vissza szívében a gyilkosság súlya alatt. Amikor Iljára nézett, néha szinte szükségét érezte, hogy így szóljon hozzá:

„Lám, mit tettem azért, mert féltettelek!”

Észjárása nem volt elég ravasz. Önmaga előtt sem tudta eltitkolni, hogy csak egy másodperccel a gyilkosság előtt fogta el a félelem. Tudatában volt annak, hogy csupán ez a félelem mentheti valamelyest. Mikor azonban Iljával beszélgetett, még említést sem mert tenni pajtásáról; félt, hogy véletlenül kibökheti bűnét, amelyet valami hőstett fényében szeretett volna feltüntetni.

Látta, hogy fia gyorsan fejlődik, de valahogy nem az eddigi irányban. Nyugodtabb lett, lágyabban beszélt anyjával, nem ugratta Jakovot, aki már szintén gimnazista volt, szeretett hancúrozni kishúgával, Tatyánával, ártatlan gúnyt űzni Jelenából – de minden szavában valami gondterhes, töprengő hidegség nyilvánult meg. Pavel Nyikonovot most Miron helyettesítette: az unokafivérek szinte sose váltak el egymástól, élénken gesztikulálva, fáradhatatlanul vitatkoztak a kertben, a lugasban üldögélve együtt tanultak, együtt olvastak. Ilja szinte nem is otthon lakott: egy pillanatra megjelenik reggel a teánál, s máris elmegy a városba nagybátyjához, vagy pedig az erdőbe Mironnal s a borzas, sötét bőrű Goricvetovval; ez az alacsony, agyafúrt fickó szúrós volt, mint a bogáncs, ringatózó léptekkel járt, szemének fehérje gúnyosan kidülledt és bandzsának látszott.

– Csodálom, hogy kedved tartja ilyen zsidókölyökkel barátkozni – jegyezte meg becsmérlőn Natalja.

Pjotr észrevette, hogy Ilja finom ívelésű szemöldöke megrándul.

– Zsidókölyök sértő szó, anyus. Tudja jól, hogy Alekszandr a pópánknak, Glebnek az unokaöccse, tehát orosz. A gimnáziumban ő az első…

Az anya megvetően fújt:

– A zsidók mindenütt az első helyre tolakodnak.

– Ezt honnan tudja? – állhatatoskodott a fiú. – A városban négy zsidó van, mind szegény, a gyógyszerész kivételével.

– Meg negyven zsidókölyök. Vorgorodban is mindenütt zsidók vannak, a vásáron is…

Ilja sértő konoksággal ismételte:

– Zsidókölyök csúnya szó.

Erre anyja kávéskanalával ráütött a csészealjára, és kipirulva kiabálni kezdett:

– Mi az ördögöt tanítgatsz? Talán tudom, hogyan kell beszélni? Nem vagyok vak; látom, hogyan hízelgi be magát ez a ravasz fickó mindenkinél, még Tyihonnál is; ezért mondom: sunyi, mint egy zsidókölyök, a sunyik pedig veszélyesek. Ismertem már ilyenfajta hízelgőket…

– Elég legyen! – avatkozott közbe szigorúan Pjotr, és Natalja könnyes szemmel panaszkodott:

– Hát ez mit jelent, Pjotr Iljics? Már szólnom sem szabad?

Ilja homlokát ráncolta és elhallgatott, anyja pedig figyelmeztette:

– Hiszen én szültelek.

– Köszönöm – felelte a fiú, és eltolta üres csészéjét; apja lopva rásandított, és elmosolyodva rántott egyet fülcimpáján.

Felesége szavaiból kiérezte, hogy ugyanúgy fél a fiától, mint valamikor a petróleumlámpáktól, újabban pedig Olga ajándékától, egy ördöngös kávéforralótól: attól rettegett, hogy a gép felrobbanhat. Pedig ő is éppen olyan nevetségesen félt fiától, mint az anya. Az ifjú érthetetlen volt, mind a három ifjú érthetetlen. Mi érdekeset találnak Tyihonban, az udvarosban? Esténként elüldögéltek vele a kapunál, és az idősebb Artamonov behallotta a paraszt prédikáló hangját:

– Bizony, így van. Kevesebbet hordasz, könnyebben jársz. Ami pedig a szögeket illeti: ne higgyétek. Milyen szögek lehetnének az égben? Nincsenek az égben falak!

A gimnazisták kacagtak. Ilja bársonyosan, de keveset nevetett, Miron szárazon és marón. Goricvetov pedig nem nevetett olyan szívesen, mint a másik kettő, s hirtelen elhatározással mindig abbahagyta, bizonygatva barátainak:

– Várjatok, ez egyáltalán nem nevetséges!

És újból lustán felbúgott Tyihon kusza beszéde:

– Nektek, gyerekek, az emberről kell többet tanulnotok, arról, hogy milyen az ember általában. Kinek mi a rendeltetése, kinek mi a sorsa? Erről gondolkozzatok. Meg a szavakról. A szavakat alaposan meg kell érteni. Egyiktek is, másiktok is gyakran mondja ezt: „végül”. Szép, kerek szavacska. Pedig vége: nincsen semminek!

És Tyihon Vjalov megismételte szavajárását, amelyet Pjotr már jól ismert.

– Az ember fonja a szálat, az ördög szövi a darócot, és így megy ez vég nélkül.

A fiatalok kacagtak, Tyihon is öblösen nevetett, és felsóhajtott:

– Eh, ti tudatlan tudósok!

Az esti szürkületben a gyerekek még kisebbnek, jelentéktelenebbnek látszottak, mint napvilágnál, Tyihon viszont feldagadt, szétfolyt, és még ostobábban beszélt, mint nappal.

Ilja beszélgetései Tyihonnal megerősítették Artamonov ellenszenvét az udvaros iránt, és valami homályos aggályt ébresztettek benne. Nemegyszer kérdezte fiát.

– Mivel szórakoztat téged Tyihon?

– Érdekes ember.

– Jó, de mennyiben érdekes? Butasága miatt?

Ilja lassan felelte:

– A butaságot is meg kell érteni.

A válasz megtetszett Artamonovnak.

– Igazad van: butaságban élünk.

De tüstént rádöbbent:

„Tyihon szavai!”

A fiú különös reményeket élesztett benne; amikor látta, hogyan nézi Ilja zsebre dugott kézzel, halkan fütyörészve a munkásokat az ablakból, vagy hogyan megy végig lassú léptekkel a szövőtermen, vagy távozik könnyű járással a város felé, az apa elégedetten gondolta magában:

„Éles szemű gazda lesz belőle. És nem úgy jut be a vállalatba, mint velem tették: befogtak, és húztam!”

Kissé bántotta, hogy szófukar. Ha beszél is, csak egészen röviden, szinte előre kimért szavakkal beszél, amelyek elveszik az ember kedvét, hogy tovább folytassa a beszélgetést.

„Kissé száraz” – vélte Artamonov, és azzal vigasztalta magát, hogy Ilja szerencsére nem hasonlít a hangosan fecsegő Goricvetovhoz, sem a lomha, lusta Jakovhoz, sem a koravén Mironhoz; ez könyvízűen beszél, önhitt, és olyan hivatalnokra emlékeztet, aki tudja, hogy az élet minden esetére meg lehet találni a könyvekben a megfelelő pontos törvényt.

A nyári szünidő hetei észrevétlenül, gyorsan repültek, és íme, a gyerekek elutazni készültek. Valahogy az történt, hogy Natalja Jakovot bocsátja útra üdvös tanácsaival, az apa pedig nem azt mondja Iljának, amit mondani szeretett volna. De hogyan is lehetne elmondani, hogy unalmas az élet a vállalat egyhangú gondjainak szúnyogfelhőjében? Ilyesmiről nem beszél az ember egy gyerekkel.

Az idősebb Artamonov annyira szeretett volna átélni valamit, ami elüt a megszokottól, a kikerülhetetlentől, mint amilyen a hó, eső, sár, hőség, por – hogy végül is talált vagy kigondolt ilyesmit. Járásának egy elhagyatott erdei zugában egy ízben júniusi zivatar kapta el útközben jégesővel, fülsiketítő mennydörgéssel és kék villámlással. A keskeny erdei úton a sötétségben kivehetetlen vízáradat hömpölygött, a föld a lovak lábai alatt sárrá olvadt, tovafolyt, és tengelyig elborította az utazókocsi kerekeit. Hátborzongató volt, amikor a kék, hideg fény egy másodpercre ijesztően megvilágította a felhígult földet, míg az út két oldalán, az eső üvegszerű hálóján keresztül, félelmükben ugrándozó fekete fák lendültek elő a nedves sötétségből. A láthatatlan lovak patáikkal a vízben paskolva, nagyokat horkantva megálltak; Jakim, a kövér, szelíd kocsis, rémülten és félénken csitította őket. A jégeső, miután kopogásával betöltötte az erdőt, gyorsan elállt, de nyomában sűrű zápor zuhogott, nehéz cseppjeinek millióival puskaropogásként verdeste a lombokat, és dühös üvöltéssel töltötte be a sötétséget.

– Popovékhoz kell behajtani – mondta Jakim.

És idegen ruhában, amely úgy feszül testén, hogy moccanni se mer benne, Artamonov most zavartan ül – szinte álomban – az asztalnál, egy meleg szoba közepén, a száraz, kellemes félhomályban; dohog a nikkelezett szamovár, és egy magas, karcsú asszony tölti a teát, vörösesszőke hajturbánban, sötét, bő ruhában. Halvány arcában jóságosan csillog szürke szeme, lágy hangján, közvetlenül és zokszó nélkül, sorsába való belenyugvással beszéli el, hogy férje nemrég meghalt, ezért el akarja adni udvarházát, átköltözik a városba, és ott algimnáziumot nyit.

– Az ön öccse adta nekem ezt a tanácsot. Érdekes ember, eleven észjárású, eredeti.

Pjotr alaposan szemügyre vett mindent, ami körülvette, és irigykedve krákogott. Ifjúkorában, amikor még apjával utazgatott a kormányzóságban, gyakran megfordult úri házakban, de semmi különöset nem vett bennük észre, csak zavart érzett az emberek és tárgyak előtt, míg ebben a házban semmi sem zavarta; ebben a házban volt valami közvetlen és megnyugtató. Egy nagy ernyős lámpa tompa, tejszínű fénnyel öntötte el az asztalon álló edényeket, az ezüstneműt és egy kislány zöld szemellenzős, simára fésült fekete fejecskéjét; a leány előtt nagy füzet feküdt, amelybe vékony ceruzával rajzolt, és halkan dúdolgatott, nem zavarva vele anyja nyugodt beszédét. A szoba nem nagy, zsúfolva van bútorokkal, de minden tárgy mintha belenőtt volna; mindegyiknek megvolt a maga külön élete, és szinte beszélt magáról, éppen úgy, mint az a három szembeötlő kép a falakon: a Pjotrral szemközti festményen mesebeli fehér ló hajlítja meg büszke nyakát: sörénye hihetetlenül hosszú, csaknem a földig ér. Minden bámulatosan otthonos, békés, s mint valami távolból jövő, elmélázó ének, úgy cseng a háziasszony kellemes hangja. Lám, ilyen környezetben az egész életet végig lehet élni izgalmak nélkül, egyetlen rossz cselekedet nélkül; akinek ilyen asszony a felesége, az tisztelheti, és elbeszélhet vele mindenről.

A teraszra vezető ajtó mögött, a színes üvegek félkörén keresztül kékesen villogott, fel-fellángolt a sötét ég, és már nem rémítette az ember szívét.

Naplementekor Artamonov elhajtatott, de még sokáig dédelgette emlékezetében a megnyugtató csend és kellemes otthon élményeit és csaknem testetlen képét annak a szürke szemű, halk asszonynak, aki ezt az otthont megteremtette. Mialatt kocsijában tovaúszott a pocsolyákon, amelyek közömbösen tükrözték vissza a nap aranyát és a széltépte felhők piszkos foltjait egyaránt – szomorúan és irigységgel gondolta magában:

„Lám, így is élnek.”

Új ismeretségéről nem szólt feleségének, és Alekszej előtt is eltitkolta; annál félszegebbül érezte magát néhány hét múlva, amikor egyszer öccsénél ott találta Popovát Olga mellett, a díványon. Öccse a dívány felé taszította:

– Vera Nyikolajevna, ez itt a bátyám.

Az asszony mosolyogva nyújtotta kezét:

– Már ismerjük egymást.

– Hogyan? – kiáltott fel csodálkozva Alekszej. – Mióta? Te miért nem szóltál róla?

Pjotr valami rosszat érzett ki fivére csodálkozásából, és szakálla szőrszálai megmagyarázhatatlanul remegni kezdtek; megrántotta fülcimpáját, és így felelt:

– Elfelejtettem.

Alekszej szemérmetlenül rámutatott, és felkiáltott:

– Nézzétek csak: elpirult, mi? Valóban ügyesen vágtad ki magad, gyerek! Lehet talán ilyen hölgyet elfelejteni, ha csak egyszer látta is az ember? Nézzétek csak: füle viszket, kinyúlik!

Popova nem sértőn, gyengéden mosolygott.

Csiszolt pohárból jégbe hűtött mézsört ittak; a mézsör, amelyet ez az asszony hozott ajándékba Olgának, aranyszínű volt, mint a borostyán, kellemesen csípte a nyelvet, és ötletes szavakat sugallt Pjotrnak. De nem tudott szóhoz jutni, mert Alekszej hangja szünet nélkül, nyughatatlanul recsegett:

– Nem, Vera Nyikolajevna, ne siessen úgy az eladással! Olyan embert kell találni, aki a csöndet szereti; a hely lelki pihenőnek van teremtve. A magunkfajta ember ugyan mit adna érte? Földje nincs, erdeje kevés, s amellett még orosz is; de még kinek is van itt, a nyulakon kívül erdőre szüksége?

Pjotr közbeszólt:

– Nem kell eladni.

– Miért nem? – kérdezte Popova, és elgondolkozva szürcsölte a mézsört, majd felsóhajtott: – Bizony elkerülhetetlen.

Pjotrnak nem tetszett Olga figyelő tekintete és ajkának remegése, mellyel mosolyát takargatta: mogorván kiitta poharát, és válasz helyett elhallgatott.

Két nap múlva Alekszej közölte az irodában, hogy kölcsönt akar adni Popovának.

– Az udvarház nem ér hét garast, de vannak olyan ingóságai…

– Ne adj – mondta nagyon határozottan Pjotr.

– Miért? Tudom, hogy minek mi az értéke…

– Ne adj.

– De hát miért? – kiabált Alekszej. – Elmegyek hozzá egy szakértővel, egy becsüssel.

Pjotr a fejét csóválta, nagyon szerette volna lebeszélni öccsét erről a pénzügyi műveletről, de mivel megfelelő indokot nem talált, hirtelen felajánlotta:

– Adjuk felesben; felét te, felét én.

Alekszej merően nézett bátyjára, és elmosolyodott.

– Most akarsz kezdeni hancúrozni?

– Ha így van: most jött el az ideje – felelte nyomatékosan Pjotr.

– Vigyázz, rossz helyen kopogtatsz! – figyelmeztette öccse. – Megpróbáltam: haltermészet.

Popovával való két-három találkozása után Pjotr megszokta, hogy ábrándozzék róla. Alighogy elképzelte az asszonyt maga mellett: kifelé csodálatosan gondtalan, otthonos, kedves, befelé pedig kellemesen csendes élet képe bontakozott ki szeme előtt. Itt nem kell naponta tucatszámra látnia munkájukkal nem törődő embereket, akik örökös elégedetlenségükben hol kiabálnak és panaszkodnak, hol meg hazudnak és csalnak. Embereket, akiknek tolakodó hízelgése éppúgy ingerelte, mint rosszul titkolt, de folytonosan növekvő ellenséges érzésük. Könnyű volt elképzelnie egy mindezen kívül álló életet, távol a gyár vörös, zsíros pókjától, amely mind szélesebbre szövi hálóját. Valamilyen nagy macskának látta magát, amely nyugodtan bóbiskol a kályha mellett; úrnője szereti, cirógatja, egyébre pedig nincs is szüksége. Nem, semmire.

Amint azelőtt a Nyikonov fiú volt életében az a sötét pont, amely körül minden baj és izgalom összegyűlt, most Popova lett a mágnes, amely csak jó és könnyű gondolatokat és szándékokat vonzott magához. Nem akart elmenni öccsével és valami pápaszemes, ravasz öreggel Popova udvarházába, hogy vagyonát felbecsüljék; de amikor Alekszej a kölcsön elintézése után visszaért, felajánlotta neki:

– Megveszem a záloglevelet.

Öccse kellemetlenül meglepődött; sokáig faggatta, mi a célja vele, végül pedig így szólt:

– Hallod-e, rám nézve ez az üzlet hátrányos! Fizetni nem tud, az ingóságoknak viszont nagy az értékük, megérted, ugye? Adj valami hasznot!

Megalkudtak, Alekszej homlokát ráncolva mondta:

– Sok szerencsét. Jó üzletet csináltál.

Pjotr is érezte, hogy jól járt: egy zugot ajándékozott önmagának, ahol megpihenhet.

– Feleségednek ne mondjuk el? – kérdezte Alekszej, és kacsintott.

– A te dolgod.

Alekszej fürkésző tekintettel mérte végig:

– Olga azt hiszi, hogy beleszerettél Popovába.

– Ez meg az én dolgom.

– Ne ordíts. A mi éveinkben alig van férfi, aki ki ne rúgna a hámból.

– Hagyj békében! – förmedt rá gorombán és haragosan Pjotr.

Pjotr hamarosan azt tapasztalta, hogy Olga még nagyobb rokonszenvvel, de mintegy szánakozóan kezd vele beszélni; a hang nem tetszett neki, és egy őszi este, amikor ott ült az asszonynál, megkérdezte:

– Pletykált valamit a férjed Popováról?

Olga könnyedén megsimogatta Pjotr szőrös kezét, és így felelt:

– Tőlem nem megy tovább, ami a szívedet nyomja.

– Semeddig sem megy – mondta Artamonov, és öklével térdére csapott. – Nálam marad. Te ezt nem érted. Neki ne szólj semmit.

Testi vágyat nem érzett Popova iránt: ábrándjaiban nem úgy jelent meg előtte, mint olyan asszony, akit megkívánt, hanem mint a nyugtot adó otthon, a szép és Istennek tetsző élet elengedhetetlen kiegészítője. De amikor az asszony átköltözködött a városba, sűrűbben találkozott vele Alekszej otthonában, és hirtelen elvesztette a fejét. Egyszer meglátta a megbetegedett Olga ágyánál, felgyűrt ujjakkal, amint előrehajolva, majd ismét kiegyenesedve törülközőt nedvesített meg egy mosdótálban: ellenállhatatlanul csábító volt bámulatosan sudár termetével, leányos mellével. Artamonov némán állt az ajtóban, s míg szemöldöke alól az asszony fehér karját, izmos lábikráját és csípőjét nézte, váratlanul annyira körülfogta a megkívánás forró köde, hogy az asszony karját szinte a testén érezte. Válaszként Popova üdvözletére, erőszakosan földre szegzett fejjel végigment a szobán, és leült az ablaknál; aztán lihegve, mogorván kérdezte:

– Mi van veled, Olga? Ejnye…

Először történt vele, hogy az asszony ekkora erővel és ennyire lenyűgözően hatott rá; meg volt rettenve, mert valami veszélyeset, fenyegetőt érzett meg homályosan. Miután kocsisát az orvosért küldte, gyalogszerrel maga is tüstént elindult a gyár felé vezető úton.

Február vége volt, hófúvással fenyegető olvadásos idő; a föld felett szürkés köd lógott, elrejtve az eget, és egy felfordított csésze méreteire csökkentve a látóhatárt; a csészéből nedves, hideg por szállingózott alá, lomhán rátelepedett a bajusz és a szakáll szőrszálaira, nehézzé tette a lélegzést. Amint a süppedő havon tovahaladt, ugyanolyan elcsigázottnak, meggyötörtnek érezte magát, mint Nyikita öngyilkosságának éjjelén, vagy Pavel Nyikonov meggyilkolásának óráiban. Világos volt e két esemény jelentőségének hasonlósága, és annál veszélyesebbnek látszott a harmadik. Világos volt, hogy sohasem lesz képes szeretőjévé tenni ezt az úriasszonyt. Már ebben az órában is látta, hogy Popova iránt hirtelen lángra lobbant szenvedélye összetör és elhomályosít benne valami kedveset, mert lealacsonyítja az asszonyt a többi asszony sorába. Nagyon is jól tudta, hogy mi a feleség, és nem volt oka feltételezni, hogy egy szerető bármilyen tekintetben is jobb lehet annál az asszonynál, akinek ízetlen és elmaradhatatlan ölelései már szinte semmi vágyat sem ébresztettek benne.

„Mi kell? – kérdezte önmagát. – Bujálkodni akarsz? Nős ember vagy!”

Azokban az órákban, amikor valami fenyegette, mindig az a heves vágya támadt, hogy a veszélyt a lehető leggyorsabban átlépje, maga mögött hagyja, és ne nézzen rá vissza. Valami fenyegető előtt állni ugyanaz, mint éjjel, sötétben, törékeny tavaszi jégen állni egy mély folyó felett; még serdületlen ifjú korában átélte ezt a borzalmat, s egész testében visszaemlékezett rá.

Néhány nap múlva, amelyet kábulatszerű, nehéz tompultságban élt át, egy álmatlan éjszaka után kora reggel kilépett az udvarra, és látta, hogy a láncra vert Bundás kutya vérbe fagyva fekszik a havon; a szürkület még olyan sötét volt, hogy a vér szurokfeketének tetszett. Lábával meglökte a borzas hullát; Bundás vicsorgó pofája oldalt billent, és kidülledt szeme rámeredt az emberi lábra. Artamonov megborzongott, kinyitotta az udvaros viskójának alacsony ajtaját, s a küszöbön megállva, megkérdezte:

– Ki ölte meg a kutyát?

– Én – mondta Tyihon, aki öt szétterpesztett ujján teával telt csészealjat tartott.

– Miért tetted?

– Megint megharapott valakit.

– Kit?

– Zinaidát, Szerafim leányát.

Pjotr valamin elgondolkodott, egy ideig hallgatott, majd ismét megszólalt:

– Kár a kutyáért.

– Hát persze. Hiszen én neveltem fel. De már rám is csattogtatni kezdte fogait. Igaz ugyan, hogy az ember is megvesz, ha láncra verik…

– Igaz… – mondta Artamonov, és elment, erősen behúzva maga után az ajtót.

„Néha még ez is értelmesen beszél” – gondolta magában.

Néhány percre megállt az udvar közepén, és a gyár zúgását és moraját figyelte. A túlsó sarokban egy sárga folt világított: lámpa Szerafim lakásának ablakában, amely az istálló falához volt építve. Artamonov megindult a világosság felé, és benézett az ablakon: Zinaida egy szál ingben ült az asztalnál, a lámpa előtt, és varrt valamit. Amikor Pjotr belépett a szobába, a lány meg sem fordult, úgy kérdezte:

– Miért jöttél vissza?

De amint felvetette fejét, ledobta varrását az asztalra, felállt és felkiáltott:

– Jaj, Istenem! Én azt hittem, hogy apa…

– Téged harapott meg Bundás?

– De még hogyan! – felelte szinte dicsekedve a lány; majd lábát feltette egy székre, és kissé megemelte inge alját: – Nézze csak!

Artamonov futó pillantást vetett a fehér lábra, amely térd alatt át volt kötve, s miközben egészen a leány mellé lépett, színtelen hangon megkérdezte:

– Te meg mit lődörögsz pirkadatkor az udvaron, mi?

Zinaida kérdő tekintettel nézett arcába, s kitalálva szándékát, elmosolyodott; erősen belefújt a lámpaüvegbe, és csak ennyit mondott:

– Az ajtót be kell zárni.

Félóra múlva Pjotr Artamonov kellemesen megkönnyebbülve, lassú léptekkel ment a gyár felé; fülcimpáját húzogatta, ki-kiköpött, meghökkenve gondolt vissza az orsózólány simogatásainak szemérmetlenségére, és mosolygott: úgy tetszett neki, hogy valakit nagyon furfangosan megcsalt, rászedett…

Úgy vetette bele magát a gyári lányok ledér életébe, mint a medve a méhesbe. Ez az élet, amely túltett még azon is, amit hallott róla, az első időben meglepte szavainak és érzéseinek durva meztelenségével; minden mozzanata zabolátlan volt, és az a kihívó szemérmetlenség jellemezte, amelyről a nóták daloltak és sírtak, amelyet Zinaida és társnői szerelemnek neveztek, s amelyben volt valami erős, kesernyés, a bornál is részegítőbb.

Artamonov tudta, hogy a gyár alkalmazottai Szerafimnak az istálló falához támasztott vityillóját „Csapdá”-nak hívták, Zinaidának pedig a „Szivattyú” gúnynevet adták. Maga Szerafim lakását „Kolostor”-nak keresztelték el. Amint ott ült rózsás arcával a kályha előtti padon, nyakában a vállán átvetett, hímzett törülközőn lógó elmaradhatatlan guzlicával, legényesen fel-felvetette göndör fejét, miközben a húrokat pengette, jobbra-balra kacsingatott s kiáltozott:

– Csak vigadjatok, kis apácák! Hisz ezek itt apácák, Pjotr Iljics, vagy nem tudod? A vidám ördög szolgálói; én meg a főnökük vagyok, afféle pópa közöttük. Ne sajnálj egy rubelecskét az élet örömére!

Amint a pénzt megkapta, bedugta a kapcájába, és hetykén énekelte a guzlica hangja mellett:

A Pokolban ül a nagysága,
Kunyerálgat sült jeget.
Piszkavassal csiklandozza,
A butát a sok ördöge.

– Nem fogysz ki a dalokból – csodálkozott a gazda, az öreg pedig kérkedve nagyzolt:

– Szita! Olyan vagyok, mint a szita; akármilyen szemetet szórj is rám, nótát szitálok ki belőle neked. Ilyen ember vagyok bizony: szita!

És elbeszélte:

– Az urak tanítottak erre az ügyességre. Híres-nevezetes urak voltak a Kutuzovok, és volt egy Japuskin nevű úr is, szintén korhely. Szegénynek tettette magát a ravasz; gyalogszerrel járt, kosárral a hátán, mintha mindenféle limlommal kereskedne, s közben mindent, amit csak látott, hallott, felírt, írt, írt, aztán a cárhoz sietett: nézd, felség, mondja, hogyan gondolkodnak parasztjaink! A cár megnézte, elolvasta a feljegyzéseket, nagy zavarba esett, és elrendelte, hogy a parasztokat szabadítsák fel, Japuskinnak állítsanak bronzszobrot Moszkvában, személyét pedig ne bántsák, de száműzzék Szuzdalba, és itassák annyi borral, amennyit csak elbír, a kincstár számlájára. Azért tette, tudod, mert Japuskin még sok egyéb titkot jegyzett fel a népről, csakhogy azok nem voltak a cárra előnyösek, és nem akarta, hogy ismertekké váljanak. Ott, Szuzdalban, Japuskin úr holtra itta magát, de feljegyzéseit persze ellopták.

– Összevissza hazudsz – vetette közbe Artamonov.

– Lányoktól eltekintve, soha, senkinek sem hazudtam; nem a szakmám – mondta az öreg, s nehéz volt kitalálni, mikor beszél komolyan.

– Az hazudik, aki tudja az igazat – locsogta nemegyszer –, de én nem hazudok, mert nem tudom, mi igaz. Vagy ha úgy tetszik, bevallom, nagyon sok igazságot láttam, és elénekelhetem: az igazság asszonynép, míg fiatal, addig szép!

De ha igazságot nem is tudott, végtelen sok történetet tudott a nagyurakról, mulatságaikról és szerencsétlenségeikről, kegyetlenségükről és gazdagságukról, s amikor erről beszélt, mindig hozzátette:

– Csakhogy már végük van! Elvesztették a fejüket, maguk sem értik magukat! Kicsúszott a talaj a lábuk alól…

Ujjával kört írt le feje körül, aztán gyorsan leengedte kezét, és ugyanilyen kört rajzolt a padló fölött.

– Túl sokat hancúroztak! – mondta kacsintva, és énekelni kezdett:

Éltek-voltak nagyurak,
Sok borjúhúst ettek.
És felették az urak, mit
Apáik gyűjtöttek!

Mesélt még Szerafim a rablókról és boszorkányokról, a parasztlázadásról, a végzetes szerelemről – meg tűzsárkányokról, amelyek éjjelenként a vigasztalan özvegyekhez repülnek, és minderről oly lebilincselően beszélt, hogy még leánya is, akinek különben örökké forgott a nyelve, némán, a gyermek töprengő mohóságával csüggött szavain.

Artamonov utálattal tapasztalta, hogy Zinaidában a féktelen ledérség számító üzletiességgel párosul. Nemegyszer gondolt vissza Pavel Nyikonov rágalmára, arra a rágalomra, amely jóslatszerűnek bizonyult.

„Miért éppen ezt választottam? – kérdezgette önmagát. – Vannak szebbek is. Mit szól hozzá majd a fiam, ha megtudja?”

Azt is észrevette, hogy Zinaida és barátnői úgy tekintenek szórakozásaikra, mint kikerülhetetlen kötelességre, akár a katonák a szolgálatukra. Pjotr néha azt gondolta, hogy szemérmetlenségükkel önmagukat és még valaki mást is megcsalnak. Zinaidát csakhamar visszataszítóvá tette szemében tolakodó pénzéhsége és kunyerálgatása; ez a vonás még élesebben jutott nála kifejezésre, mint Szerafimnál, aki a pénzt Teneriff csemegeborra – melyet, isten tudja, miért, „répabornak” hívott –, kedvenc fokhagymás kolbászra, lekvárra és vajaskalácsra pazarolta.

Artamonovnak nagyon tetszett ez a fürge, mulatságos öreg, aki ráadásul nagyszerű mesterember volt; tudta, hogy ugyanúgy tetszik Szerafim mindenki másnak is. A gyárban Vigasztalónak hívták, és Pjotr látta, hogy e névben több volt az igazság, mint a gúny, s a gúny is szeretettel csengett.

Annál érthetetlenebb és bosszantóbb volt számára Szerafim barátsága Tyihonnal; az udvaros pedig szinte szándékosan elmélyítette ezt a kellemetlen érzését. Natalja elhatározta, hogy Vjalovnak az Artamonovok szolgálatában eltöltött huszadik névnapját az ünnepelt számára különösen emlékezetessé teszi.

– Gondold csak el, milyen ritka ember! – mondta férjének az asszony. – Húsz év alatt soha rosszat nem láttunk tőle. Egyforma lánggal ég, akár egy viaszgyertya.

Hogy kivételes megtiszteltetésben részesítse az udvarost, Pjotr maga vitte el neki az ajándékokat. A házmesterlakásban az ünneplőbe öltözött Szerafim fogadta; Tyihon lehajtott fejjel állt mögötte, és a gazda csizmáira nézett.

– Tőlem vedd ezt az órát! Feleségemtől: posztózekét. Nesze még pénz is.

– A pénz fölösleges – dünnyögte Tyihon, s csak aztán mondta: – Köszönöm.

Az udvaros meghívta a gazdát egy pohár Szerafim ajándékozta Teneriffre, az öreg meg tüstént rákezdett szójátékaira:

– Te, Pjotr Iljics, ismered a mi értékünket, mi pedig a tiédet. Mi tudjuk: a medve a mézet szereti, a kovács meg a vasat veri; az urak medvék voltak számunkra, te pedig kovács vagy. Mi látjuk: vállalatod nagy és gondterhes.

Vjalov, aki az ezüstórát forgatta ujjai között, rájuk tekintve, itt közbeszólt:

– A vállalat: támasz az embereknek, egy gödör szélén járunk, és a korlátba kapaszkodunk.

– Úgy van! – kiáltott fel örvendezve Szerafim. – Igaz! Vagyis nélküle lezuhannánk!

– Nos ez hiábavaló beszéd – mondta Artamonov. – Látni való, hogy magatok nem vagytok gazdák. Nem tudjátok megérteni…

Nem talált elég csattanós választ, pedig Tyihon szavai tüstént haragra lobbantották. Tyihon nem most először öltöztette fel velük csökönyös és homályos gondolatait, amelyek mindjobban ingerelték Pjotrt. Mialatt az udvarosnak vastagon beolajozott, kőszerű fejét nézte, megsemmisítő szavakat keresett, de csak szuszogott, és fülcimpáját húzogatta.

– Természetesen nem minden vállalkozás egyforma – kezdte el békítően Szerafim –, vannak rosszak és vannak jók…

– A kés is jó, de mégse kedveli a torok – dünnyögte Tyihon.

A gazda szerette volna alaposan leszidni az ünnepeltet; alig tudta türtőztetni haragját, és szigorúan kérdezte:

– Mit morogsz mindig ilyen esztelenségeket a vállalkozásról? Az ember nem érti…

Tyihon az asztal alá nézett, és elismerte:

– Nehéz megérteni…

Ismét az ács kezdett beszélni:

– Az ő szemében, Pjotr Iljics, csak az ártalmatlan vállalkozásnak van értéke…

– Hallgass, Szerafim, hadd beszéljen ő maga.

Tyihon, aki tenyérnyi nagyságú holdjával feje búbján ott állt a gazda felé fordulva, meg sem moccant, csak felsóhajtott:

– A vállalkozásokra az ördög tanította meg Káint…

– Lám, mire céloz! – kiáltott fel Szerafim, és térdére csapott.

Artamonov felállt, és dühösen tanácsolta az udvarosnak:

– Jobb lenne, ha nem beszélnél olyasmiről, amihez nem értesz. Az ám!

Felháborodva ment ki az udvaros viskójából, és arra gondolt, hogy Tyihonnak fel kellene mondani. Igen, már holnap felmond neki. Nos, ha nem is holnap, de egy hét múlva. Az irodában Popova várta. Száraz hangon üdvözölte Pjotrt, mintha nem is ismerné; leült egy székre, s míg esernyőjével a padlón dobolt, arról kezdett beszélni, hogy képtelen egyszerre megfizetni az egész kamatot a kölcsön után.

– Nem fontos – mondta halkan Artamonov, és nem nézett az asszonyra, az pedig folytatta:

– Ha nem hajlandó haladékot adni, jogában áll, hogy megtagadja.

Sértődötten mondta ezeket a szavakat, újra koppantott esernyőjével, és olyan váratlan gyorsasággal távozott, hogy mire a férfi feltekintett, már betette maga mögött az ajtót.

„Megharagudott – gondolta magában Artamonov. – De miért?”

Egy óra múlva Olgánál ült, és sapkájával a díványt veregetve beszélt:

– Mondd meg neki: nem kell nekem tőle se kamat, se pénz. Mi az a pénz? És hogy legyen egészen nyugodt, érted?

Olga tarka selyemgombolyagok közt válogatott, és üveggyöngyös skatulyákat tologatott az asztalon.

– Én értelek, de ő aligha fogja megérteni – mondta elgondolkodva.

– Mit törődöm veled? Vele értesd meg.

– Köszönöm – mondta Olga, és pápaszeme megvillant. Merev mosolya ingerelte Pjotrt.

– Ne tréfálj! – mondta kissé durván. – Nem remélem, hogy a veteményeskertjében legeltethetném a disznóim; nem is akarom, nehogy azt gondold!

– Ó, férfi – mondta Olga felsóhajtva, és kétkedőn csóválta simára fésült fejét.

Pjotr felkiáltott:

– Hidd el! Tudom, mit beszélek…

– Ó, vajon tudod-e?

Artamonov hallotta, hogy Olga együttérzéssel sóhajtozik. Látta, hogy szeme a pápaszemen keresztül szánakozóan, csaknem gyengéden tekint rá, de ez csak haragította. Meggyőző világossággal akarta magát kifejezni, de nem találta meg a kellő szavakat, s csak az ablakpárkányt nézte, ahol vadállatfülekhez hasonló, húsos begónialevelek között ízléses virágfürtök lógtak.

– Udvarházát sajnálom. Pompás udvarház, igen! Ott született…

– Rjazanyban született ugyan…

– Mindegy, nagyon megszokta! Az én lelkem pedig ott szunnyadt el első ízben nyugodtan…

– Ott ébredt fel – javította ki Olga.

– A lélekre vonatkozóan ugyanaz, ha elaludt vagy felébredt…

Sokáig beszélt valamit, ami önmaga előtt is homályos volt; Olga az asztalra könyökölve hallgatta, s amikor a férfi szavai kiapadtak, megszólalt:

– Most hallgass végig engem…

És közölte vele, hogy Natalja tud az orsózólánnyal való viszonyáról, meg van sértve, sír és panaszkodik rá. De ez nem hatott Artamonovra.

– A ravasz – mondta elmosolyodva. – Egyetlen szóval sem adta értésemre, hogy tudja. Neked panaszkodott? Úgy. Pedig nem is szeret téged.

Egy ideig gondolkodott, majd hozzátette:

– Zinaidát Szivattyúnak csúfolják; igaz is! Minden szennyet kiszívott belőlem.

– Ocsmányságokat beszélsz – ráncolta Olga homlokát, és felsóhajtott: – Emlékszem, azt mondtam neked egyszer, hogy lelked fogadott gyerek; úgy is van, Pjotr: félsz önmagádtól, mint valami ellenségtől…

Ezek a szavak elevenébe találtak:

– Merészen forog a nyelved; gyerek vagyok talán? Jegyezd meg magadnak: mikor veled beszélek, lelkem nyílt, s kívüled senki sincs, akivel így beszélhetnék. Nataljával ugyan nem beszélgethet el az ember. Néha verni szeretném. Te pedig… Eh, ti asszonyok!…

Hirtelen unalom fogta el, feltette sapkáját, és feleségére gondolva, elment. Már régen nem gondol rá, szinte észre sem vette, bár Natalja, minden este – miután Istennel társalgott – megszokásból, kínálkozón odafeküdt ura oldalához.

„Tudja, és mégsem megy le a nyakamról – gondolta dühösen. – Disznó.”

Felesége ismerős ösvény volt, amelyen Pjotr vakon is képes lett volna megbotlás nélkül végigmenni; nem akarózott rágondolnia. De eszébe jutott, hogy anyósa, aki egész testében felpüffedve, éktelen felfújt, bíborvörös arccal lassan haldoklik a karosszékben, mind ellenségesebben nézi, valaha szép, most azonban fátyolos és nedves szeméből szánalmasan folynak a könnyek; elferdült ajka mozog, de szélütött nyelve, amelyet Uljana Bajmakova félig holt bal kezének ujjaival igyekszik visszadugdosni helyére, némán csúszik ki szájából, képtelen akár egy szót is kiejteni.

„Ez érez. Sajnálom.”

Mégis minden akaratát össze kellett szednie, hogy lemondjon Zinaidával való szemérmetlen viszonyáról. Mihelyt azonban a szakításon túlesett, az orsózólányról való mámoros emlékeivel együtt sajgó gondolatok ébredtek fel benne. Mintha egy második Pjotr Artamonov született volna, aki az első mellett élt, ott lépkedett háta mögött. Érezte, hogy ez a második énje nő, érzékelhetőbbé válik, és útjában van mindenben, amit ő, a valódi Pjotr Artamonov hivatott és köteles megtenni. Ez a második ügyesen kihasználta a töprenkedés pillanatait – amelyek, akár egy sarok mögül fújó szél, váratlanul támadtak rá –, és bosszantó, maró gondolatokat sugdosott fülébe:

„Dolgozol, mint egy ló; és miért? Egész életedre jóllaktál. Ideje, hogy fiad dolgozzék. Fiad iránti szeretetből gyereket öltél. Megtetszett egy úriasszony: bujálkodni kezdtél.”

Minden alkalommal, amikor ilyen gondolat villant fel agyában, utána komorabbnak és unalmasabbnak találta az életet.

Valahogy észre sem vette, mikor is lett Ilja felnőtt férfivá. Nem csupán ez az egy esemény múlt el észrevétlenül; ugyanilyen észrevétlenül jegyezte el és adta férjhez Natalja leányát, Jelenát egy székvárosbeli, fekete bajuszú, élelmes legényhez, egy gazdag ékszerész fiához; többek között ugyanígy halt meg, fulladt meg végül anyósa, tikkasztó júniusi délidőben, vihar előtt: még idejük sem volt, hogy ágyba fektessék, amikor valahol a közelben megdördült az ég, megrémítve mindnyájukat:

– Csukjátok be az ablakokat, ajtókat! – kiáltott fel Natalja, befogva fülét; anyja óriási dagadt lába kicsúszott karjai közül, és sarka tompán koppant a padlón.

Pjotr Artamonovnak úgy tetszett, hogy rá sem ismert azonnal a fiára abban a magas, karcsú férfiban, aki könnyű, szürke nyári ruhában, pelyhedző bajusszal lesoványodott, napsütötte arcán, lépett be a szobába. A széles és kövér, gimnazistablúzos Jakov már jobban hasonlított a régi Jakovhoz. A fiúk udvariasan köszöntötték, és leültek.

– Hát bizony – mondta az apa, és fel-alá járt az irodában –, nagyanyátok is meghalt.

Ilja cigarettára gyújtott és hallgatott, Jakov pedig idegenszerű, új hangon felelte:

– Még jó, hogy szünidőben halt meg; különben haza se jöttem volna.

Artamonov úgy tett, mintha nem is hallotta volna kisebb fia tapintatlan szavait, és Ilja arcát vizsgálta, amely lényegesen megváltozott: megerősödött, a megsötétedett hajfürtökkel borított homlok vesztett magasságából, a kék szempár mélyebbé vált. Egyrészt mulatságos másrészt azonban kínos is volt Pjotrnak visszaemlékeznie arra, hogy ennek a jól öltözött, gondolataiba merülő férfinak valaha a haját cibálta; szinte el sem akarta hinni, hogy valóban így történt. Jakov egyszerűen csak megnőtt: csupán nagyobb lett, de ugyanolyan gömböc volt, mint azelőtt, szivárványszínekben játszó szeme is a régi. Szája is még gyermeké.

– Erősen kifejlődtél, Ilja – mondta az apa. – Csak igyekezz a vállalkozást megismerni; három rövid év múlva már magad állhatsz a kormányhoz.

Ilja leütött sarkú, gyökérből faragott cigarettatárcájával játszadozott, és felnézett apja arcába.

– Nem, még tanulni fogok.

– Sokáig?

– Négy-öt évig.

– Ugyan! És mit fogsz tanulni?

– Történelmet.

Artamonovnak nem tetszett, hogy fia dohányzik; cigarettatárcája is hitvány, jobbat is vehetne magának. De még kevésbé tetszett neki Ilja szándéka, hogy tovább tanul, és az, hogy szándékát minden kertelés nélkül, már a legelső percekben szóba hozta.

Az ablakon keresztül kimutatott a gyártetőre, ahol egy vékony kémény lihegte a gőzt, és ahonnan beáramlott a munka dohogó moraja; majd meggyőzően rákezdett, azzal az igyekezettel, hogy lágy maradjon:

– Ami ott pöfög, az a történelem! Azt kell tanulni. A mi rendeltetésünk, hogy vásznat szőjünk; a történelemhez semmi közünk. Ötvenéves vagyok; ideje, hogy felváltsanak.

– Felvált Miron, Jakov, Miron mérnök lesz – mondta Ilja, s kidugta kezét az ablakon, lerázta a hamut cigarettájáról. Apja nem értett vele egyet:

– Miron az unokaöcsém, és nem a fiam. Majd beszélünk még erről később…

A fiúk felálltak és eltávoztak; az apa sértődött és csodálkozó tekintettel kísérte őket; hogyan, hát semmi mondanivalójuk sincs számára? Öt percig ültek nála; az egyik valami butaságot mondott, és álmosan ásított utána, a másik meg telefüstölte szobáját, és keserűséget okozott neki mindjárt az első pillanatban. Amott mennek az udvaron, hallja Ilja hangját:

– Kijössz a folyóhoz?

– Nem, fáradt vagyok. Az utazás összerázott.

A folyó nem szalad el holnapig, gondolta Pjotr, de Natalja szívére vette anyja halálát, és a temetés minden erejét kimerítette.

Pjotr Artamonov most is engedelmeskedett régi szokásának: szeretett elébe sietni a kellemetlenségnek, hogy minél előbb maga mögött hagyja, túlessen rajta. Mindössze egy hét pihenőt adott fiának; ez alatt az idő alatt észrevette, hogy Ilja magázza a munkásokat, éjjelenként pedig együtt ül Tyihonnal és Szerafimmal a kapunál, és sokáig elbeszélget velük valamiről. Az ablakból még hallotta is Tyihon halott hangon dünnyögött, együgyű szavait:

– Úgy, úgy! Koldusként élni… azt jelenti, hogy nincs miből élni. De ha az emberek nem volnának kapzsiak, valóban mindenből futná mindenkinek, Ilja Petrovics.

És Szerafim vidáman hápogta:

– Ezt én jól tudom! Már réges-rég hallottam…

Jakov viselkedése érthetőbb volt: ide-oda futkározott a gyárépületekben, gyengéd pillantásokat vetett a lányokra, és az istálló tetejéről bámészkodott a folyó felé, amikor ebédidő alatt az asszonyok fürödtek.

„Fiatal bika – gondolta komoran apja. – Szólni kell Szerafimnak, hogy vigyázzon rá, nehogy valami betegséget kapjon…”

Kedden szürke, töprengésre való csendes nap volt. Kora reggel, vagy egy óra hosszat fösvény, lusta eső szitált a földre; déltájban előkandikált a nap, kényszeredetten nézett egy darabig a gyárra, a két folyó alkotta ékre, és elrejtőzött a szürke felhőkben, úgy beásta magát duzzadó lágyságukba, mint ahogy Natalja szokta pirospozsgás arcát éjjelenként befúrni a pehelypárnákba.

Az esti tea előtt Artamonov megkérdezte Jakovot:

– Hát bátyád hol van?

– Nem tudom; az imént még a dombon üldögélt a fenyő alatt.

– Hívd ide. Különben nem kell. Megfértek egymással?

Úgy tetszett, hogy a fiatalabb fiú alig észrevehetően elmosolyodott, amikor így felelt:

– Megférünk valahogy.

– Mégis? Mondd meg az igazat…

Jakov lesütötte szemét, és gondolkodott egy darabig.

– Gondolatainkban nemigen értünk egyet.

– Milyen gondolataitokban?

– Általában; egész felfogásunkban.

– Mégis, milyen tekintetben?

– Ilja mindenben a könyvek után megy, én meg a józan ész után. Az után, amit látok.

– Úgy? – mondta az apa, aki többet nem tudott kérdezni.

Vállára dobta vitorlavászon felöltőjét, kezébe vette Alekszej ajándékát: egy sétapálcát, amelynek fogantyúja malachitgömböt tartó ezüst madárláb volt, és kilépve a kapun, tenyere alól felnézett a dombra, Ilja fehér ingben ott feküdt a fa alatt.

„Pedig a homok ma elég nedves. Még meg is hűlhet az elővigyázatlan.”

Kimért léptekkel elindult a fia felé, széttaposva a recsegő-ropogó, szürke göröngyöket, becsületesen latolgatva a súlyát minden szónak, amit feltétlenül meg kell mondania Iljának. Ilja a hasán feküdt, és egy vastag könyvet olvasott, ceruzájával dobolgatva a lapokon; a léptek zajára hajlékonyan hátrafordította nyakát, apjára nézett, a ceruzát a könyv lapjai közé dugta, és hangosan összecsapta a könyvet, azután hátával a fenyőfatörzshöz támaszkodva felült, és tekintetével gyengéden megsimogatta apja arcát. Az idősebb Artamonov erősen lihegett, és ő is leült egy gyökérre, amely ív alakban meghajolva bújt ki a földből…

„Ma nem fogom a vállalatot szóba hozni, még ráérek; csak beszélgetünk.”

De Ilja átölelte térdét a karjával, és halkan megszólalt:

– Elhatároztam, édesapám, hogy a tudománynak szentelem magamat.

– Szenteled magadat – ismételte az apa. – Mintha papnak készülnél.

Tréfálkozva akart beszélni, de érezte, hogy szavai mogorván, csaknem haragosan recsegnek; dühösen önmagára, nagyot csapott sétapálcájával a homokba. És ugyanebben a pillanatban elkezdődött valami, ami érthetetlennek és egészen szükségtelennek látszott: Ilja szemének kékje elsötétedett, határozott ívelésű szemöldöke összehúzódott; a fiú hátravetette haját homlokából, és indulatos makacssággal folytatta:

– Gyáros nem leszek; nem nekem való foglalkozás…

– Éppen így beszél Tyihon is – vetette közbe az apa, és elmosolyodott.

A megjegyzést figyelemre se méltatva, a fiú magyarázgatni kezdte, miért nem akar gyáros lenni, sem pedig bármilyen más vállalat gazdája; sokáig beszélt, vagy tíz percet, s szavaiban Pjotr mintha valami igazat, sőt a saját zűrzavaros gondolataival kellemesen összecsengőt fedezett volna fel – egyébként azonban világos volt előtte, hogy Ilja érvelése értelmetlen és gyerekes.

– Állj – mondta, és fia lába mellett beszúrta botját a homokba. – Várj csak, nem így van. Badarság. Parancsra szükség van. Parancsolás nélkül az emberiség nem élhet. Önzetlenül senki sem fog dolgozni. Mindig azt kérdi: „Mi a hasznom belőle?” Minden ezen az orsón forog. Lám, hány közmondás is van róla: „Minden szentnek maga felé hajlik a keze.” Vagy: „Még a pap se prédikál ingyen.” – „A gép holt dolog, de azt is kenni kell.”

Minden izgalom nélkül beszélt, és megfelelő közmondások után kutatva, bőven megkente szavait bölcsességük zsírjával. Tetszett neki, hogy nyugodtan beszél, könnyen rátalál a kellő kifejezésekre, melyek szinte maguktól tolulnak ajkára, és az volt a meggyőződése, hogy jó vége lesz a beszélgetésnek. A fiú egyik markából a másikba szűrte át a homokot, a kiszitált, rőt fenyőtűket lefújta tenyeréről, és hallgatott. De egyszerre csak ugyanolyan nyugodtan megszólalt:

– Mindez nem győz meg engem. Ezzel a bölcsességgel nem élhetünk tovább.

Az idősebb Artamonov botjára támaszkodva felállt: fia nem támogatta.

– Úgy. Egyszóval, az apád nem beszél igazat?

– Van más igazság is.

– Hazudsz. Más igazság nincs.

És botjával a gyár felé suhintva, folytatta:

– Ott van az igazság! Nagyapád kezdte el, én neki áldoztam egész életemet, most pedig rajtad a sor. Ennyi az egész. Te meg mit akarsz? Mi dolgoztunk, neked meg sétálhatnékod van? Mások verejtékéből szeretnéd az igazak életét élni? Nem rossz ötlet! Történelem! Fütyülj a történelemre. A történelem nem eladó lány, akit elvehetnél. És mi az a buta történelem? Mire jó? De henyélni nem engedlek…

Pjotr Artamonov érezte, hogy a kelleténél haragosabban kezdett beszélni, és megkísérelte tompítani szavai élességét:

– Már értem: Moszkvában szeretnél élni, ott vidámabb. Lám, Alekszej is…

Ilja felemelte könyvét, lefújta róla a port, és apja szavába vágott:

– Engedje meg, hogy tanulhassak.

– Nem engedem meg! – kiáltott fel az apa, bedöfve botját a homokba. – Ne is kérlelj!

Most Ilja is felállt, és elfehéredett szemmel, átnézve apja válla fölött, halkan mondta:

– Kénytelen leszek hát nélkülözni engedélyét.

– Ne merészeld!

– Az embernek nem lehet megtiltani, hogy úgy éljen, amint akar – felelte Ilja, és megrázta a fejét.

– Az embernek? Te a fiam vagy és nem ember. Micsoda ember vagy? Minden az enyém terajtad!

Ezek a szavak önmagukról törtek ki belőle; ezt nem kellett volna mondania.

És lágyabb hangon folytatta: szemrehányóan csóválva fejét:

– Így fizetsz hát gondoskodásomért! Eh, ostoba…

Látta, hogy Ilja elpirul, és keze remeg, a fiú nadrágja zsebébe akarta dugni, de a kéz nem találta meg a zsebet. És féltében, hogy fia valami feleslegeset, sőt jóvátehetetlent talál mondani, Pjotr gyorsan folytatta:

– Miattad embert is öltem… Talán…

Artamonov azért tette hozzá: talán, mert mihelyt az első szavakat kiejtette, azonnal tudatára ébredt, hogy azokat nem lett volna szabad kimondania, e pillanatban, egy olyan gyerek előtt, aki nyilván nem akarja megérteni őt.

„Mindjárt meg fogja kérdezni: miféle embert?” – gondolta magában, és sietve lefelé indult a domb süppedő lejtőjén; de fia fülsiketítően mondta a tarkójába:

– Nemcsak egy embert ölt; amott egész temető van azokból, akiket a gyára meggyilkolt.

Artamonov megállt és megfordult; Ilja kinyújtva tartotta kezét, és könyvével a keresztekre mutatott a szürke ég alján. A homok megroppant Artamonov lába alatt. Pjotrnak eszébe jutott, hogy néhány perccel ezelőtt már hallott valami sértőt a gyárról és a temetőről. Szerette volna elszólását meg nem történtté tenni, vagy legalábbis elfeledtetni fiával; medveként gyorsan feléje tartott, és már messziről rákiabált, botjával hadonászva, hogy megijessze:

– Mit mondtál, gyalázatos?

Ilja hátraugrott a fa törzse mögé.

– Térjen észre! Mit akar?

Az apa akkorát ütött a fatörzsre, hogy botja kettétört; a kezében maradt darabot a fia lábához hajította, hogy az, zöld gömbjével felfelé, ferdén belefúródott a homokba. Megfenyegette Ilját:

– Árnyékszéket fogok tisztíttatni veled!

És sietve otthagyta, tántorogva, szinte legurult a dombról – érezte, hogy értelme úgy tekergőzik ide-oda a bánat és a harag szavaiban, mint a vetélő egy bonyolult szövés láncfonalai között.

„Elkergetem. Ha a szükség kényszeríti, majd visszatér. Akkor aztán: tisztíts árnyékszéket! Igen, gondoltad volna meg előbb!” – szaggatott le röpke gondolatokat a gyorsan forgó gombolyagból, és ugyanakkor homályosan ráeszmélt arra is, hogy nem úgy viselkedett, amint kellett volna; eltúlozta, felfújta a rajta esett sérelmet.

Amint kiért az Oka partjára, fáradtan leült a meredek, homokos ereszkedőn, letörölte arcáról az izzadságot, és belebámult a folyóba. Egy kis sekély beszögellésben ebihalak rajzottak és acéltűk gyanánt szántották fel a vizet. Azután egy ponty jelent meg szabályos uszonycsapásokkal, ide-oda cikázott, oldalra fordult, vöröses szemecskéjével felnézett a fátyolos égre, és világos, füstszerű gyűrűkbe fodrozta a víz felületét.

Artamonov megfenyegette a pontyot, és hangosan megszólalt:

– Én döntök a sorsodról!

És hátrafordult, mert hallotta, hogy a szavak hamisan csengenek. A folyó nyugodt sodra lemosta haragját; a szürkés, meleg csend értelmetlen bámulattal telt gondolatokat sugallt. A legcsodálatosabb az volt, hogy fia, akit szeretett, akire szakadatlanul és remegéssel gondolt húsz éven keresztül, hirtelen, néhány perc alatt most kicsöppent lelkéből, s csak gonosz fájdalmat hagyott hátra benne. Artamonovnak az volt a meggyőződése, hogy az egész húsz éven át, fáradhatatlanul, napról napra csupán fiára gondolt; talán nem is tartotta életben egyéb, csak a hozzá fűzött remények, az iránta érzett szeretet; mindig valami rendkívülit várt Iljától.

„Mint egy gyufaszál; fellángolt – és már nincs is! Hát lehetséges?”

A szürke ég halvány rózsaszínűvé lett; egyik pontjában világosabb folt jelent meg, mint egy elhordott szövet zsíros, kifényesedett darabja. Aztán kibújt a csonka hold; a levegő friss és nedves lett; a folyó felett könnyű füstként úszkált a köd.

Mikor Artamonov hazaérkezett, felesége már le volt vetkőzve, és bal lábát gömbölyű jobb térdére fektetve, homlokát ráncolva vágta körmeit. Férje felé pillantva, megkérdezte:

– Hová küldted el Ilját?

– Az ördögbe! – felelte vetkőzés közben Pjotr.

– Mindig csak dühösködsz – sóhajtott fel Natalja. Pjotr szuszogott, szándékosan nagy zajjal tett-vett valamit a szobában, és hallgatott. Az ablakokon eső kezdett dobolni; a kert felett nedves susogás lebegett.

– Fenn hordja az orrát Ilja a tanulástól.

– Buta anyja van!

Az anya orrán keresztül szippantotta a levegőt, keresztet vetett, és lefeküdt, míg Pjotr, tovább vetkőzve, élvezettel folytatta a sértegetést:

– Te mihez értesz? Semmihez. A gyerekek nem félnek tőled. Mire tanítottad őket? Csak egyet tudsz: enni meg aludni. Meg az arcod kenegetni.

Felesége a párnák közé fúrt fejjel felelte:

– És ki adta őket az iskolába? Én előre megmondtam…

– Hallgass!

Ő is elhallgatott, s az esőre figyelt, amely mind erősebben verdeste a Nyikita ültette fagyal leveleit.

„A púpos csinálta a legokosabban. Se gyermekei, se vállalata. Csak méhei vannak. Én még méhekkel sem bíbelődnék; hadd szerezze meg a mézet mindenki önnönmagának, ahogy tudja.”

Natalja oly óvatosan fordult oldaláról hátára, mintha jégtáblán feküdnék, és meleg arcával hozzáért férje vállához.

– Összevesztél Iljával?

Pjotr szégyellte elmondani, hogy mi történt közte és fia között, így csak ezt dünnyögte:

– Az ember nem veszekszik a gyerekeivel, legfeljebb leszidja őket.

– Ilja elutazott a városba.

– Majd visszajön. Ingyen sehol sem tartják el. Csak ismerje meg egy kissé, milyen a szükség, és visszatér. Aludj, ne zavarj.

Egy perc múlva maga szólalt meg:

– Jakovnak nem kell tovább tanulnia.

És egy újabb perc elteltével:

– Holnapután a vásárra utazom. Hallod?

– Hallom.

„Mit jelentsen ez?” Artamonov lehunyta szemét, de tüstént Ilja magas homlokú arca jelent meg előtte, és eszébe jutott szemének elviselhetetlenül sértő csillogása.

„Felmondott apjának, mint valami munkásnak, az alávaló! Eltaszított, akár egy koldust…”

Meglepte a szakítás érthetetlen gyorsasága; mintha Ilja már régen elhatározta volna magát rá. De mi késztette erre a lépésre? És felidézve emlékezetébe fia éles, elitélő szavait, ezt gondolta:

„Az a vizsla Mirocska bujtotta fel. Az pedig, hogy a vállalatok ártalmasak az emberiségre – Tyihon gondolata. Bolond, bolond! Kire hallgattál? Pedig hát tanultál. De mit tanultál? A munkásokat sajnálja, de az apját nem szánja. És faképnél hagy, hogy félrevonulva a maga igazának élhessen.”

E gondolattól még erősebben lángra kapott sértődöttsége.

„Nem! Tévedsz! Nem szabadulsz ki a markomból!”

Most eszébe jutott Nyikita, aki szintén egy csendes zugba vonult, félrehúzódott a világtól:

„Mindenki engem fog be a munkába, maguk meg elszaladnak.”

De Artamonov tüstént rajtakapta önmagát: nem igaz – lám, Alekszej nem futamodott meg, szereti a vállalatot, ahogy apja szerette. Kapzsi, telhetetlenül kapzsi, és mindenhez tud alkalmazkodni. Eszébe jutott, hogy egyszer a gyárban lefolyt részeg verekedés után így szólt öccséhez:

– Romlik a munkásság.

– Észrevehetően – hagyta helyben Alekszej.

– Gonosz indulatok lobognak mindenkiben. Ugyanaz a kifejezés ül mindenkinek a szemében…

Alekszej ezt is helybenhagyta, és mosolyogva mondta:

– Ez is igaz. Néha eszembe jut, hogy éppen ilyen szemmel mérte végig apát Tyihon is, amikor a lakodalmadon a katonákkal birkózott. Aztán maga hívta ki birokra. Emlékszel?

– Ugyan mit akarsz Tyihonnal! Az együgyű!

Alekszej most komolyan kezdett beszélni:

– Valahogy gyakran hozod szóba: romlanak a munkások, romlanak. De hiszen ehhez igazán semmi közünk; ez a pópák, tanítók meg hozzájuk hasonlók ügye. A mindenféle orvosoké, a hatóságé. Nekik kell ügyelniük, hogy az emberek ne romoljanak, mert az ő árujuk, míg én meg te vevők vagyunk. Minden elromlik lassanként, barátocskám. Te is öregszel, én sem vagyok kivétel. Azért talán mégsem fogod azt mondani a fiatal lánynak: ne élj, lányka, vénasszony lesz belőled!

„Okos az ördögfajzat – gondolta magában Artamonov. – Csupa ész.”

S míg öccsének újabb és újabb közmondásokkal fűszerezett talpraesett szavait hallgatta, megirigyelte elevenségéért, és eszébe jutott Nyikita; a púpost apjuk vigasztalónak szánta, de buta asszonydologba gabalyodott, és most nem létezik számukra.

Az idősebb Artamonov sok mindent átgondolt ezen az esős éjszakán. Töprengéseinek keserűségén vékony füstoszlopként törtek át még más, idegen gondolatok is, amelyeket mintegy az eső elmosódott csobogása sugallt; ezek meggátolták abban, hogy igazoltnak lássa magát önmaga előtt.

– És mi a bűnöm? – kérdezgetett valakit, és ha nem is talált rá feleletet, tudatára ébredt, hogy ez a kérdés nem felesleges. Mikor felvirradt, hirtelenül arra az elhatározásra jutott, hogy elmegy Nyikitához a kolostorba; talán akad valami vigasztaló, sőt sorsdöntő ott, annál az embernél, aki félrehúzódva él, messze a kísértésektől és izgalmaktól.

De amikor kétlovas postakocsija a kolostor elé hajtott, összetörve a hepehupás utak rázásától, erre gondolt:

„Egyszerű dolog félrehúzódva álldogálni; nem, tessék csak velem szaladni az utcán! Pincében nem romlik el az uborka, de a napon hamar elrohad.”

Már négy éve nem látta Nyikitát; utolsó találkozásuk unalmas és száraz volt: Pjotrnak úgy tetszett, hogy a púpost látogatása zavarba hozta, terhelte; válla közé húzta nyakát, összegubbaszkodott, mint a csiga, amely elrejtőzik házában; savanykás hangon beszélt, és nem Istenről, nem önmagáról és rokonairól, hanem csak a kolostor szükségleteiről, baráttársairól és a nép szegénységéről; kényszeredetten beszélt, nyilvánvaló feszélyezettséggel. Amikor Pjotr pénzt ajánlott fel neki, Nyikita halkan odavetette:

– A rendfőnöknek adj, nekem nem kell.

A barátok szemlátomást mind mély tisztelettel néznek Nyikogyim atyára, az óriás termetű, csontos, szőrös és fél fülére süket rendfőnök pedig, aki csuhába öltözött erdei manóhoz hasonlított, fekete szemének félelmetes pillantását Pjotr arcára vetve, feleslegesen emelt hangon mondta:

– Nyikogyim atya dísze szegény hajlékunknak.

A kolostor alacsony halmon, bronzszínű fenyők sűrű koronái alatt rejtőzködött. Artamonovot vékony hangú harangjainak hétköznapi kongásával fogadta, esti misére híva. A póznahosszú kapus, akinek apró gyerekfeje szinte fölöslegesnek látszott, naptól kiszívott, gyűrött csuklyában előbukkant, ajtót nyitott, és akadozva, elfulladó hangon dünnyögte:

– J-jó…

És hirtelen, sivító légáramlattal kibökte:

– P-paran-csoljon.

A kolostor felett, a fél égboltot betakarva, szürkéskék felhő lógott mozdulatlanul, és sűrű, nedvesen tikkasztó unalom nehezedett tőle körös-körül mindenre; ezt az unalmat még a harangok érckiáltása sem volt képes meglebbenteni.

– Egyedül nem tudom felemelni – mondta bocsánatkérően a vendégszoba-szolga, kis, fekete öklével ráütve a Nyikitának szánt ajándékokkal tele ládára, melyet hasztalan igyekezett a batárból kihúzni.

A poros és kifáradt Pjotr lassan lépdelt a kertben öccse fehér cellája felé, amely kedvesen bújt meg a cseresznye- és almafák között; menet közben arra gondolt, hogy hiába jött ide, jobb lett volna a vásárra utaznia. A gyökerektől át- meg átszőtt, girbegurba erdei út felrázta és összekeverte minden fájó gondolatát; sajgó epekedés, pihenni és feledni vágyás lépett a helyükbe.

„Nagyot kellene mulatni.”

Fiatal hársfák félkörében álló padon pillantotta meg Nyikitát; előtte, mint valami ismerős festményen, tíz zarándok helyezkedett el; egy fekete szakállú, vitorlavászon felöltős kereskedő, rongyokba bugyolált és hócipőbe bújtatott lábbal; egy szkopec pénzváltóra hasonlító testes öreg; egy hosszú hajú, kiálló pofacsontú, halszemű, katonaköpenyes siheder; végül karóegyenesen, mint tolvaj a bírája előtt, ott állt Murzin is, az iszákos és kötekedő drjomovi pék, és rekedten mondta:

– Helyesen jegyezted meg: Isten messze van.

Nyikita, fel se nézve a hivőkre, egy fehér pálcikával rajzolgatott a letaposott földön, és folytatta az oktatást:

– És minél alacsonyabb az ember, annál magasabban van tőle Isten, undorodva bűneinktől való rothadásunk bűzétől.

„Vigasztal” – gondolta Artamonov, és gondolatban elmosolyodott.

– Isten látja: tétlenül hiszünk; de mi haszna van a tett nélküli hitből? Hol van felebaráti segítségünk, és hol van szeretetünk? És miért imádkozunk? Csak apró-cseprő semmiségekért. Imádkozni kell, de…

Felvetette szemét, és egy percig némán, merőn nézett bátyjára, lábától feje búbjáig végighordozva rajta tekintetét. S mint valami nehéz súlyt, lassan felemelte pálcáját, mintha rá akarna vele sújtani valakire. Aztán felállt, erőtlenül lehorgasztotta fejét, keresztet vetett az előtte állókra, de imádkozás helyett így szólt:

– Íme, bátyám jött el hozzám.

A csupasz arcú öreg ellenségesen meresztette kerekre rézszemét. Pjotrra nézett, és nem titkolt szándékossággal, széles keresztet vetett magára.

– Menjetek Isten nevében – tette hozzá Nyikita.

Az emberek, mint nyáj a legelőről, minden irányban elszéledtek; az öreg a beteg lábú kereskedőbe karolt, akit másik oldaláról Murzin pék támogatott.

– Nos, adj’ isten! Áldj meg!

Hosszú kezével, melyre szárnyként borult csuhájának fekete ujja, Nyikogyim atya félretolta bátyjának felé nyújtott, összekulcsolt kezét, és halkan, öröm nélkül mondta:

– Nem vártalak.

Pálcáját megsuhintotta cellája irányába, és megindult Pjotr előtt; úgy ment, mintha meglökték volna, messzire szétvetve görbe lábát, egyik kezét mellére, a szív tájékára rakva.

– Megöregedtél – jegyezte meg zavartan Pjotr.

– Azért élünk. Fáj a lábam. Nedves ez a mi helyünk.

Úgy látszott, hogy Nyikita még púposabb lett; lapockacsontja és jobb válla felhúzódott, testét közelebb hajlították a földhöz, s alacsonyabbnak, szélesebbnek mutatta; a szerzetes pókra hasonlított, amelynek letépték a fejét, s most vakon, sután kúszik az ösvényen, a csikorgó kavicsokon. A szűk, tiszta cellában Nyikogyim atya valamivel megnőtt, de még borzalmasabb lett; amint levetette barátsapkáját, félig kopasz, szinte bőrtelen, csontos koponyája, akár egy halotté, fénytelenül megcsillant; halántékán, füle mögött, tarkóján egyenlőtlen szürke hajcsomók lógtak. Arca is csontos volt és viaszszínű; az arccsontokról mindenütt hiányzott a hús; a kifakult szem nem világította meg vonásait, és úgy látszott, hogy tekintete a hatalmas, de aszott orra hegyére összpontosul; az orr alatt hangtalanul mozog a kiszáradt ajkak sötét csíkja; a száj még nagyobb lett, mély árkokkal választotta az arcot kétfelé, és különösen hátborzongató volt a szürke szőrpenész a felső ajkon.

Halkan, mintha hallgatóznék, és lassan, mintha a szavak nehezen jutnának eszébe, adta ki a barát rendelkezéseit a dagadt arcú, fürdőszolgához hasonló cellaszolgának.

– Szamovárt. Kenyeret. Mézet.

– Milyen halkan beszélsz.

– Kitöredeztek a fogaim.

A szerzetes leült az asztalhoz egy fehérre festett fa karosszékbe.

– Megvagytok?

– Megvagyunk.

– Tyihon él?

– Él. Miért?

– Régen nem volt nálam.

Elhallgattak. Amint Nyikita kezét mozgatta, csuhája suhogott, és ez a svábbogárra emlékeztető zizegés csak fokozta Pjotr unalmát.

– Hoztam neked egyet-mást. Szólj, hogy hozzák ide a ládát. Bor is van benne. Szabad bort innod?

Öccse felsóhajtott:

– Szabályaink nem szigorúak – felelte. – A szolgálat nehéz. Még részegeskedők is vannak köztünk azóta, hogy a lakosság szorgalmasan kezdi látogatni a kolostort. Isznak. Mit tegyünk? A világ lélegzik és mérgez. A szerzetesek is emberek.

– Azt hallom, hozzád sokan járnak.

– A tanácstalanok – mondta a barát. – Igen, járnak. Nem találják helyüket. A jót és igazat keresik, a jó és igaz embert. Útmutatást: hogyan éljenek? Éltek, most pedig… Tovább így nem megy, nem mehet… Kifogyott a türelmük.

Az idősebb Artamonov, akit a barát szavai aggasztottak, dünnyögni kezdett:

– El vannak kényeztetve. A jobbágyságot eltűrték, de a szabadságot nem bírják el. Hosszúra van a gyeplő engedve.

Nyikita hallgatott.

– Míg uraságok voltak, nem csavarogtak, nem kódorogtak.

A púpos futó pillantást vetett rá, és lesütötte szemét.

Így beszélgettek el, csak nehezen találva meg a szavakat, és hosszú szünetekkel szakítva meg a beszélgetést, mindaddig, míg a cellaszolga be nem hozta a szamovárt erősen illatozó hársmézzel, és meleg kenyérrel, amelyből még szálltak a komlópárák. Figyelmesen nézték, amint a kese cseléd esetlenül bajlódott a padlón, a láda fedelét nyitogatva. Pjotr egy doboz friss kaviárt és két palack bort állított az asztalra.

– Portói – olvasta el Nyikita. – Rendfőnökünk nagy barátja ennek a bornak. Okos ember. Sokat tud.

– Én meg keveset tudok – ismerte be kihívóan Pjotr.

– Amennyit kell, te is tudsz, többet meg minek? A kelleténél többet tudni ártalmas.

A szerzetes óvatosan felsóhajtott. Pjotr keserűséget vélt kihallani a szavaiból. Csuhája piszkosan és zsírosan fénylett a félhomályban, amelyet zsugorin világított meg a sarokban lógó mécses lángocskája, és az olcsó, sárga üveges asztali lámpa. Amikor Pjotr észrevette, milyen számító mohósággal hörpintette fel fivére a pálinkáspohárnyi spanyol bort, gúnyosan gondolta:

„Milyen jól ismeri a borfajtákat!”

Minden egyes pohár után Nyikita egy darabka kenyérbelet csípett le száraz és nagyon fehér ujjaival, megmártotta mézben, és lassan majszolta; szürke, ritka kis szakálla remegett. A szerzetes szemlátomást nem részegedett meg a bortól, de kissé zavaros szeme, amely továbbra is orra hegyére összpontosult, felragyogott. Pjotr, aki nem akarta, hogy öccse részegen lássa, ivott, és ivás közben erre gondolt:

„Nataljáról nem kérdezősködik. Múltkor sem kérdezett. Szégyelli magát. Senkiről sem érdeklődik. Világi dolgok, ő meg: szentéletű ember. A hivők keresik.”

Szakállát dühösen végigcsúsztatta mellényén, megrántotta fülcimpáját, és így szólt:

– Ügyesen elrejtőztél itt. Kellemes az élet?

– Azelőtt még kellemesebb volt, de most rosszabb, sok a zarándok. Ezek a fogadások…

– Fogadások? – mosolygott Pjotr. – Akár a fogorvosnál.

– Szeretném, ha valamelyik eldugottabb helyre helyeznének át – mondta a szerzetes, és vigyázva teletöltötte a pohárkákat borral.

– Ahol nyugodalmasabb – tette hozzá Pjotr, és ismét elmosolyodott; a szerzetes kiszopta az italt, végignyalta ajkát sötét, rongyszerű nyelvével, és csontos fejét megcsóválva, rákezdte:

– Szemlátomást nő a nyugtalan emberek száma. Elrejtőznek, el akarnak bújni a gondok elől…

– Én nem látom – felelte Pjotr, de tudta, hogy nem mond igazat. „Te bújtál el” – szerette volna mondani.

– A gondok pedig árnyékként a nyomukban…

Pjotr nyelvére önmaguktól tolultak a szemrehányás szavai; kedve lett volna vitatkozni, sőt rákiabálni öccsére; eszébe jutott fia, és dühös hangon mondta:

– Az ember maga keresi az izgalmakat, maga akarja a bajt! Végezd a magad dolgát, ne kérkedj eszeddel, és nyugodtan élhetsz!

Öccse, akit süketté tettek a saját gondolatai, bizonyára nem is hallotta szavait; szögletes teste hirtelen megrázkódott, mintha álomból ébredne fel; a csuha fekete patakokban ömlött le róla; ajka elferdült, és ő is szinte dühösen kezdett beszélni, élesen tagolva a mondatokat:

– Hozzám jönnek, és kérnek: taníts meg! De mi az, amit tudok, amire tanítsak? Egyszerű ember vagyok. A rendfőnök gondolt ki annak, akinek tartanak. Magam semmit sem tudok, mint akit tévedésből ítéltek el. Elítéltek: taníts! De miért is ítéltek el?

„Pedzi már – vélte az idősebb Artamonov, – Panaszkodni akar.”

Elismerte, hogy Nyikitának van oka panaszkodni sorsára, és már korábbi látogatásainál is várta ezeket a panaszokat. S fülcimpáját húzogatva, a meggyőződés hangján figyelmeztette öccsét:

– Sokan panaszkodnak sorsukra, de hasztalan.

– Bizony, elégedett embert nemigen látni – mondta a púpos, és szemét a sarok felé, a mécses lángjára fordította.

– Neked meg még boldogult atyánk meghagyta: vigasztalj! Légy vigasztaló.

Nyikita széles mosolyra húzta száját; szürke kis szakállát markába fogta, és letörölte vele a mosolyt; aztán tovább szórta a félhomályba szavait, amelyek Pjotrba ütközve, felkeltették kíváncsiságát és a veszély feszült várakozását.

– Ezek itt el akarják hitetni velem és az emberekkel, hogy bölcs vagyok: természetesen a kolostor érdekében, hogy idecsalják a hivőket. Nekem meg terhes ez a szerep. Kemény munka, kedvesem! Mivel is vigasztaljak? „Tűrjetek” – mondom. De látom: a tűréssel mindenki torkig van. „Reméljetek” – mondom. De mit reméljenek? Istennel nem vigasztalódnak meg. Jár ide egy pék…

– A mi pékünk, Murzin; részeges fickó – mondta Artamonov, mintha el akarna hárítani, el akarna taszítani valamit.

– Ő már Isten bírájának képzeli magát; az ő számára Isten már nem ura a világnak. Manapság sokan vannak ilyen vakmerők. Van még itt egy csupasz képű is, észrevetted? Gonosz ember, az egész világnak ellensége. Ide jönnek hozzám, és faggatnak. Mit mondhatnék nekik? Azért jönnek, hogy zavarba hozzanak.

A szerzetes mindjobban belemelegedett a beszédbe. Pjotr visszagondolt arra, milyennek találta öccsét korábbi látogatásai alkalmával, és észrevette, hogy Nyikita szeme nem hunyorgat olyan bocsánatkérően, mint azelőtt. Azelőtt megnyugtatóan hatott rá az a tudat, hogy a púpos érzi bűnösségét. Bűnösnek nem illik panaszkodnia. Most azonban panaszkodik; kijelenti, hogy igaztalanul ítélték el. És az idősebb Artamonov attól félt, hogy öccse ezt fogja mondani:

„Te ítéltél el engem!”

Összeráncolta homlokát, és óraláncával játszadozva, az önvédelem szavait keresgélte.

– Úgy bizony – mondta a púpos, és úgy tetszett, hogy titokban meg van elégedve azzal, amire panaszkodik. – Az emberek mind tolakodóbbak, gondolataik mind merészebbek. Nemrég lakott itt két hétig egy tudós; még fiatal, de beteges észjárású, riadt ember. A rendfőnök meghagyja nekem: „Te – mondja –, erősítsd meg egyszerűségeddel, mondd neki ezt meg ezt és így meg így.” Én azonban nehezen jegyzem meg magamnak mások gondolatait. A tudós órákon keresztül kínzott; beszél és beszél, én pedig még szavait sem értem meg, nemhogy gondolatait. Az ördögöt, mondja, nem szabad elismernünk a hús urának; ez kétistenhit, és megsértése Krisztus testének, amelyet magunkba fogadunk az oltáriszentséggel: „Vegyétek Krisztus testét, és egyétek a halhatatlanság forrását.” Istent káromolja: „Tőlem akár szarvai is lehetnek Istennek – mondja –, fő, hogy egy legyen, mert másként lehetetlen élnünk.” Annyira megkínzott, hogy Feodor atya minden tanításáról megfeledkeztem, és felkiáltok: „Húsod alakváltozás, és szellemed megsemmisülés. „A rendfőnök később megszidott: „Mi van veled – mondja –, micsoda istenkáromló butaságot fecsegtél össze?” Igen bizony, így van…

Pjotr mulatságosnak találta az elbeszélést, amely szánalomra méltó színben tüntette fel öccsét, s ezzel némiképp meg is nyugtatta az idősebb Artamonovot.

– Istenről nehéz beszélni – dünnyögte maga elé.

– Nehéz – helyeselt Nyikogyim atya, és keserűen megkérdezte: – Emlékszel apánk tanítására: testi munkások vagyunk. Mély értelmű számunkra ez a bölcsesség.

– Emlékszem.

– Bizony. Feodor atya unszol: olvass könyveket! Olvasok, de a könyv olyan számomra, mint egy messzi erdő, érthetetlenül susog. A könyv nem felel a mának. Olyan gondolatok támadtak, amelyeknek a könyvben nem találni nyomát. Szektások ütötték fel fejüket mindenütt. Az emberek úgy okoskodnak, mint ahogy álmokról vagy részeg fejjel beszélnek. Ez a Murzin például…

A szerzetes felhajtotta a portóit, egy darabka kenyeret vett szájába, a bélből kis golyót gyúrt, ujjával ide-oda fricskázta az asztalon, majd folytatta:

– Feodor atya azt mondja: minden bajnak az ész az oka; az ördög tüzet csiholt belőle, ingerkedik vele, s most dühös kutyaként hasztalanul megugat mindent. Lehet, hogy így is van, de bántó dolog beismerni. Van itt egy orvos, egyszerű, vidám ember; ő másként gondolkodik: az ész gyerek, akinek minden játék, minden mulatság; szeretné felfedezni, mi a nyitja ennek meg amannak, mi van belül. Természetes, hogy el is töri…

– Kissé veszélyes ez a beszéd – jegyezte meg Pjotr. Öccse szavai ismét kilendítették nyugalmából, és aggodalommal töltötték el; váratlanságukkal és hevességükkel bámulatba ejtették és ijesztették. Szerette volna Nyikitát újra legyűrni, megalázni.

„Leitta magát a barát” – próbálta megnyugtatni önmagát.

A cellában fülledt lett a levegő; savanykás szén- és mécsolajszag terjengett, és kioltotta Pjotr gondolatait. Az ablak kis, fekete négyzetében valami növény levelei rajzolódtak ki; mozdulatlanságukban úgy látszottak, vasból vannak. Öccse pedig pókhoz hasonlított, amely halkan és konokul szövi hálóját.

– Minden gondolat veszélyes. Különösen az egyszerű. Vedd Tyihont.

– Félbolond.

– Nem; hiába mondod! Okoskodása éles. Kezdetben még féltem is szóba állni vele; akaródzik is, meg félek is! Mikor azonban apánk meghalt, nagyon megkedveltem Tyihont. Te, persze, nem szeretted apát annyira, mint én. Téged és Alekszejt nem bántotta ez az igazságtalan halál, de Tyihont bántotta. És persze nem az apácára haragudtam meg akkor butasága miatt, hanem Istenre, és Tyihon ezt rögtön észrevette. Lám, mondja, a szúnyog él, az ember pedig…

– Félrebeszélsz! – vágott közbe szigorúan Pjotr. – Többet ittál a kelleténél. Micsoda apáca?

Nyikita csökönyösen folytatta:

– Tyihon azt mondja: ha Isten a világ ura, az esőnek a kellő időben kell esni, mikor hasznára van a gabonának és az embereknek. És nincs minden tűzvész emberkéztől; a villám erdőket gyújt fel. És miért kellett Káinnak bűnbe esnie, amiért mi lakolunk halállal? Mi szüksége van Istennek mindenféle torzszülöttekre; púposokra például miért van szüksége?

„Aha, hát erre lyukad ki!” – gondolta magában Pjotr, és szakállába mosolygott. Öccse panaszai Istenre nagyon megnyugtatták; jó, hogy nem rokonaira panaszkodik a barát.

– Káint nem lehet megérteni. Mintha bilincseket rakott volna rám ezzel Tyihon. Apánk halálának napjával kezdődött. Azt gondoltam: kolostorba megyek, talán kialszik. De nem. Így élek most is, ezekkel a gondolatokkal.

– Azelőtt hallgattál erről…

– Nem lehet mindent egyszerre elmondani. Sőt, talán egész életemen át is hallgattam volna, de a zarándokok megzavarnak. A lelkiismeretem nyugtalanítják. És veszélyes: hátha hirtelen egy Tyihon-féle szó csúszik ki a számon? Nem? Tyihon okos ember, bár lehet, hogy nem is szeretem. Rád is gondol: íme egy ember, mondja, aki gyerekeiért dolgozott, és a gyerekek idegenek…

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte haraggal Pjotr. – Tud talán valamit?

– Tud. A vállalat, mondja, csalás…

– Már hallottam… El kellene kergetni a bolondot, de sok családi ügyünket ismeri…

Mikor Artamonov ezeket a szavakat mondta, Nyikitát arra a nehéz éjszakára akarta emlékeztetni, amikor Tyihon a hurokból kivette; de a Nyikonov fiúra nem gondolt. A barát nem értette el a célzást; szájához emelte pohárkáját, nyelvét megmártotta a borban, végignyalta ajkát, és bádoghangon folytatta: – Tyihont is megbántotta valaki; el is szakadt mindenkitől, mint akit tönkretettek…

A barátot el kellett terelni ezektől a gondolatoktól.

– Hányadán állsz most tulajdonképpen: hiszel, vagy nem hiszel Istenben? – kérdezte, és csodálkoznia kellett: sértőn akart kérdezni, de valahogy másként sikerült.

– Nehéz megmondani, ki hisz manapság – felelte némi szünet után a barát. – Mindenki sokat töpreng, de hitet nem látni. Pedig annak, aki hisz, éppen gondolkodnia nem szabad. Az, aki a szarvas istenről beszélt…

– Hagyd abba – tanácsolta Pjotr, és körülnézett. – Mindennek az unalom, a tétlenség az oka. Vashámba kellene befogni mindenkit.

– Nem! Kettőben hinni nem lehet – mondta makacsul Nyikogyim atya.

A toronyban már másodszor kondították meg a harangokat; az ablak fekete üvege megcsörrent a kimért ütésektől.

– A misére elmégy? – kérdezte Pjotr.

– Nem járok. Lábam nem bírja az állást.

– Itt imádkozol értünk?

A szerzetes nem felelt.

– No, ideje, hogy lefeküdjem, kifáradtam az úton.

Nyikita némán ránehezedett hosszú kezével a szék karfájára, óvatosan felemelte szögletes testét, és kiszólt:

– Mitya! Mitrij?

Aztán ismét visszaereszkedett, és bocsánatkérően mondta:

– Ne haragudj: elfelejtettem, hogy szolgám a vendégszobában alszik. Magam küldtem el; ki akartam magam szabadon beszélni, márpedig ezek itt mind besúgók, rágalmazók…

Szükségtelen bőbeszédűséggel magyarázta el bátyjának a vendégszoba felé vezető utat, s amikor kilépett a sötétbe, a hideg, porzó esőbe, Pjotr elgondolta:

„Nem akarta a szószátyár, hogy már menjek.”

És hirtelen, a jól ismert rémülettel, az az érzése támadt az idősebb Artamonovnak, hogy ismét egy mély szakadék szélén jár, amelybe a következő pillanatban lezuhanhat. Meggyorsította lépteit, és előrenyújtotta kezét, ujjaival tapogatva az éjszakai sötétség vizes porát, és merőn nézve a távolba, a lámpás zsíros foltjába.

„Nem – gondolta magában sebtében, botladozva –, minderre nincs szükségem. Még holnap elutazom. Nem kell. Mi is történt? Ilja majd visszatér! Nem; szilárd elhatározással kell élni. Lám, Alekszej hogy belejött a játékba. Még meg is kopaszthat.”

Kényszerítette magát, hogy Alekszejre gondoljon, mert nem akart Nyikitára és Tyihonra gondolni. De amikor lefeküdt a kolostori vendégszoba kemény ágyára, ismét elfogták sanyargató gondolatai a szerzetesről meg az udvarosról. Miféle ember hát ez a Tyihon? Mindenre ráveti maga körül az árnyékát; az ő szavai csengenek fia gyerekes beszédében, az ő gondolatai babonázták meg öccsét is.

„Vigasztaló! – gondolta magában öccséről. – Az egyszerű ács, Szerafim, lám, érti a vigasztalást.”

Nem tudott aludni; szúnyogok csípték, a szomszédos szobában három hang mormogott: Pjotrnak az a gondolata támadt, hogy csak Murzin pék, a fájós lábú kereskedő és a szkopecarcú férfi lehetnek.

„Isznak, minden bizonnyal.”

A kolostori őr néha-néha megütötte a kalapácsával a vaslemezt; aztán egyszerre, olyan sietséggel, mintha attól félnének, hogy már elkéstek, reggeli misére csendültek meg a harangok, és zúgásuk közben Pjotr elszunnyadt.

Mikor öccse belépett szobájába, ismét olyan volt, mint aminőnek tegnap a kertben látta: ugyanazzal az idegen, gonosz, ferde és alattomos tekintettel fogadta. Az idősebb Artamonov gyorsan megmosdott, felöltözött, és a szolgánál kocsit rendelt a legközelebbi postaállomásig.

– Miért sietsz úgy? – kérdezte csodálkozás nélkül a barát. – Azt hittem, itt maradsz egy ideig.

– A vállalat nem enged.

Teáztak, Pjotr sokáig töprengett, mit is kérdezzen öccsétől. És eszébe jutott:

– Egyszóval, el akarsz menni innen?

– Szeretnék. Nem bocsátanak el.

– Miért nem?

– Előnyös vagyok számukra, hasznos.

– Úgy. És hova készülsz?

– Lehet, hogy vándorolni fogok.

– A beteg lábaddal?

– Azok is mozognak, akiknek egyáltalában nincs lábuk.

– Ez igaz, mozognak – hagyta rá Pjotr.

Hallgattak. Aztán Nyikita szólalt meg:

– Tyihont tiszteltetem.

– Hát még kit?

– Mindenkit.

– Jól van. Hát azt miért nem kérded, hogyan él Alekszej?

– Minek kérdezzem? Tudom, hogy ért hozzá. Talán hamarosan elkerülök innen.

– Télen csak nem mégy el?

– Miért? Télen is járnak.

– Igaz, járnak – helyeselt újra Pjotr, és pénzt ajánlott öccsének.

– Csak adjál; kell a malom tatarozásához. A főnökhöz nem mégy be?

– Nincs időm; vár a kocsi.

A fivérek búcsúzóul összeölelkeztek. Kínos volt Nyikitát átölelni. A barát nem áldotta meg bátyját; jobb keze belegabalyodott a csuha ujjába, és Pjotr arra gondolt, hogy szándékosan gabalyodott bele. Púpjával bátyja hasának támaszkodva, Nyikita színtelen hangon megkérte:

– Bocsáss meg, ha tegnap valami feleslegeset mondtam.

– Ugyan, nagy dolog! Hiszen testvérek vagyunk.

– Éjszakánként az ember gondolkodik, gondolkodik…

– Igen, igen! Nos, isten veled…

Amikor kihajtatott a kolostor kapuján, Pjotr visszafordult, és a vendégrész falán ott látta öccsének merev alakját.

– Isten veled – mormolta, és levette sapkáját; a szitáló eső bőven bepermetezte fejét. Fenyőerdőn hajtottak keresztül; mély csend volt, csak a fenyőtűk csengtek üvegszerűen az esőgyöngyök ütéseitől. A bricska bakján egy barát ugrándozott, a ló rókavörös volt, fura, kopasz fülű.

„Lám, miről beszélnek! – gondolta magában Pjotr. – Isten nem a kellő időben küldi az esőket. A gonoszság, irigység, nyomorékság az oka mindennek. A lustálkodás. Gondjuk nincs. Az ember gond nélkül olyan, mint a gazdátlan kutya.”

Pjotr hátrafordult, összehúzta magát, ráeszmélt, hogy az eső valóban nem a kellő időben esik, és a komor gondolatok ismét szürke felhőként burkolták körül. Hogy megszabaduljon tőlük, vodkát ivott minden állomáson.

Este, amikor a távolban felbukkant a füstös város, egy lihegő vonat szelte át az utat, füttyentett, gőzt okádott, majd belevágódott a föld alá, eltűnt egy félkör alakú lyukban.

3

Mikor Pjotr Artamonov visszaemlékezett a vásárban átélt duhaj napokra, borzongató kétség, szinte rémület fogta el. Nem tudta elhinni, hogy mindazt, amit emlékezete feltámasztott, éber állapotban látta, és hogy maga is benne forrt az óriási kőkatlanban, amely tele volt süketítő zajjal, harsogó zenével, dalolással, üvöltözéssel, tébolyult emberek részeg lelkesedésének és bánatos, szívtépő zokogásának hangjaival. Mindezt egy magas, göndör férfi főzte és kavarta; cilindert és zsakettet viselt; kiálló bagolyszeme olyan volt, mintha ráragasztották volna kékre borotvált arcára; duzzadt ajkával csámcsogva, folytonosan ölelgette és taszigálta Artamonovot, és fülébe ordítozott:

– Hallgass, bolond! Oroszhon keresztelője ez, érted? Az évenkénti keresztelő a Volgán és az Okán!

Arca szakácshoz hasonlított, ruhája után ítélve pedig azokhoz a fáklyahordozókhoz, akiket gazdag halottak temetési menetéhez szoktak felfogadni. Pjotr homályosan visszaemlékezett, hogy birkózott vele; aztán pedig fagylalttal kevert konyakot ittak együtt, s még most is fülébe csengtek a másiknak könnyektől elfúlt szavai:

– Értsd meg az orosz lélek jajkiáltását! Apám pópa volt, belőlem meg csirkefogó lett!

Hangja erős volt és érces, bár puha. Soha nem hallott szavai voltak, amelyeknek zavaros áradata ellenállhatatlan hatással volt mindenkire:

– Rothadjon a hús! – kiabálta. – Harc az ördöggel! Dobjátok oda neki, a disznónak, szennyes adótokat. Csillapítsd le, Petya, tested lázongását! Ha nem követtél el bűnt, nincs mit megbánnod, de ha nem bánod meg bűneidet, nem üdvözülsz. Mosd meg a lelked! Fürdőbe járunk, testünket mossuk? Hát a lélek? A lélek is fürdőt kér. Adjatok szabad teret az orosz léleknek, a daloló, szent és magasztos léleknek!

Pjotr is sírt, és megindultan dörmögte:

– Árva a lélek; fogadott gyermek, bizony! Elfelejtjük. Nem sajnáljuk.

És mindenki ordítozott:

– Igaz! Úgy van!

Egy vörös szakállú, gömbölyű, de mozgékony, kopasz férfi arca vörösre hevült, füle lila színű lett; forogni kezdett, mint a búgócsiga, és magából kikelve, asszonyhangon sikongatta:

– Igazad van, Sztyopa! Imádlak. Halálosan szeretlek. Három dolgot szeretek halálosan: téged, a savanyúságot és az igazságot. Ha lélekről van szó: az igazságot!

És ő is sírt meg énekelt:

Halálával legyőzte a halált.

Pjotr meg vele dalolt a bolond Anton szavaival:

A batár elvesztette kerekét.

Ő is úgy hitte, hogy szereti a fekete Sztyopát, akinek beszédét elbűvölten hallgatta; és ha egyik-másik rendkívüli szava néha megijesztette is, legtöbbje édesen remegtette meg bensejét, s mintha ajtót nyitott volna előtte a sötét, zajos káoszból egy világos terembe. Különösen tetszett neki a „daloló lélek” szó, amelyben valami nagyon találót és szánalomkeltőt érzett; ez a szó egy képet idézett fel emlékezetében: tikkasztó hétköznapon ősz szakállú, magas aggastyán áll Drjomov piszkos utcáján, csontos, mint a halál, és fáradtan forgatja verklije fogantyúját; a verkli előtt pedig gyűrött, kék ruhácskában egy tizenkét éves kislány szegi hátra fejét, és behunyt szemmel, az erőlködéstől elfúló hangon énekli:

Nem, ez a szív nem hisz már a vágynak
S nem bántja már elmúlt zűrzavar…

Mikor ez a kislány eszébe jutott, Artamonov odadünnyögte a lilafülűnek:

– Daloló lélek! Mennyire igaza van!

– Sztyopának? – kérdezte kiabálva a vörösszakállú. – Sztyopa mindent tud! Kulcsa van minden lélekhez.

S mindjobban nekihevülve sikította:

– Sztyopa az emberiség barátja! Gyerünk! Paragyizov ügyvéd, vezess bennünket a hozzáférhetetlen barlangba! Mindenre kapható vagyok…

Az emberiség barátja a tivornyázó gyárostársaság pásztora és főkolomposa volt; mindenütt, ahol csak részeg nyájával megjelent, zene harsogott, és szólt az ének: hol kesergő, amely könnyekig belemarkolt a lélekbe, hol meg hetyke dal eszeveszett tánccal. A zenéből csupán a nagydob döngő ütése és egy kétségbeesett kisduda vékony fütyülése maradt meg Pjotr emlékezetében. Amikor vontatott, mélabús dalokat énekeltek, úgy érezte, a kocsma kőfalai összetolódnak és fojtogatják, mikor pedig a kar énekelt pattogón, tüzesen, és tarka ruhás deli legények ropták a táncot, mintha orkán rázta volna meg és taszította volna széjjel a falakat. Pjotr heves lelki megrázkódtatáson ment keresztül, öröm és bánatos elragadtatás között hánykolódott. Voltak pillanatok, amikor olyan lelkesedés fogta el, hogy szinte perzselte; valami rendkívülit, megrázót szeretett volna véghezvinni, szeretett volna valakit megölni, hogy aztán odarogyjon az emberek lábai elé, és térdén állva hívja fel az egész világot:

„Ítélkezzetek felettem, halálnak halálával büntessetek!”

Voltak a Körhinta nevű tébolyult vendéglőben, ahol a padló az asztalkákkal, emberekkel és pincérekkel együtt lassan körbe forgott; csak a terem sarkai maradtak mozdulatlanok, ahol aztán, mint párnában a toll, fülsiketítő zsivajban egymás hegyén-hátán tolongtak a vendégek. A padlót alkotó kör forgott, és a rajta állók előtt elvonultak a többiek: az egyik sarokban zenészek, amint tüdejükszakadtából fújják réz hangszereiket; a másikban a kar, egy csomó színes ruhás, virág koszorús leány; a harmadikban a büfé, amelynek edényein és palackjain a függőlámpák fénye tükröződik; a negyedik sarokba pedig ajtó volt vágva – akik az ajtón beléptek, a forgó körre kerültek, ide-oda tántorogtak, hadonászva elvágódtak, és harsogó kacagással forogtak tova.

Az emberiség barátja, a fekete Sztyopa, megmagyarázta Artamonovnak:

– Buta dolog, de ötletes! A padló cölöpökön nyugszik, akár egy csészealj a szétterpesztett ujjakon; a cölöpök gerendába vannak erősítve, a gerendából, vízszintesen, két emelőkar indul ki, mindegyikhez két ló van befogva, amelyek körbejárnak, és forgatják a padlót. Egyszerű, nemde? De éppen ebben van az értelme. Jegyezd meg, Petya: minden dolognak önmagában rejlik az értelme, sajnos.

Ujjával, amelyen zöldes kő csillogott – mint egy farkas villogó szeme –, a mennyezet felé mutatott; egy széles mellű, kutyafejű kereskedő ugyanekkor ráncigálni kezdte Artamonov kabátját, egy hulla üveges szemével meredt arcába, és hangosan, mintha süket volna, megkérdezte:

– Mit fog szólni Dunya, mi? Te meg ki vagy?

És be sem várva a választ, megkérdezte másik szomszédját:

– Hát te ki vagy? És mit mondjak Dunyának? Mi?

Aztán hátravetette magát a széken, és felhorkantott:

– Pfuj, az ördögit!

És magánkívül ordította:

– Gyerünk máshová!

Maga ült fel a kocsis helyére, egy hintó bakjára, a hintóba két szürke ló volt befogva –, és már messziről odakiáltotta minden szembejövő járókelőnek:

– Paulához megyünk! Tarts velünk!

Esett az eső; a hintóban öt ember volt. Az egyik Artamonov lábánál feküdt, és ezt motyogta:

– Ő is megcsalt, én is megcsalom. Ő engem, én őt…

A cipóhoz hasonló domb lábánál a hintó felfordult, Pjotr kiesett, megütötte fejét és könyökét. Amint ott ült a nedves gyepen, látta, hogy a lilafülű a dombon a mecset kerítése felé mászik, és így ordít:

– Félre, tatárrá akarok keresztelkedni, mohamedán akarok lenni, eresszetek!

A fekete Sztyepan megragadta a lábát, lehúzta a dombról, és valahova elvezette; a karavánszeráj bódéi felől egész tömeg perzsa, tatár és bokharai sereglett össze; egy sárga köpenyes, zöld turbános öreg megfenyegette botjával Pjotrt:

– Urusz, sátán…

Pjotrt egy rezes képű rendőr állította lábra, ezekkel a szavakkal:

– Botrányt okozni tilos.

Bérkocsik kerültek elő, a részegeket felültették, és továbbhajtottak; az első kocsiban az emberiség barátja állt, s valamit ordított öklébe, mint egy szócsőbe. Az eső elállt, de az ég fenyegetően fekete volt, amilyennek csak álmában szokta látni az ember. A karavánszeráj óriási tömbje felett villámok cikáztak, tüzes réseket szakítva a sötétségbe. Artamonov összeborzadt, amikor a lovak patái – nagy visszhangot verve – csattogni kezdtek a Bétancourt-csatornán átvezető fahídon; attól félt, hogy a híd összedől, s mindnyájan belefulladnak a mozdulatlanná meredt, szurokfekete vízbe.

Amikor ezekben a szakadozott, lidércnyomásszerű képekben Artamonov önmagát kereste, a tivornyától megtébolyult emberek között egy csaknem ismeretlen alakra talált. Ez az alak tökrészegre itta le magát, és mohón várta, hogy még egy pillanat, és valami teljesen rendkívüli, a legfontosabb és legmámorítóbb következik: vagy határtalan bánatba zuhan alá, vagy ugyanilyen határtalan örömbe szárnyal fel, mindörökre.

A legmegdöbbentőbb, ami vakító foltként maradt meg emlékezetében, egy nő volt: Paula Menotti. Egy csupasz falú, nagy, üres szobában került vele össze; a szoba harmadrészét egy asztal foglalta el, amely palackoktól, színes pohárkáktól és kelyhektől, virág- és gyümölcstartó vázáktól, ezüst kaviáros tálkáktól, pezsgősvödröktől roskadozott. Vagy tíz kopasz, deres hajú férfi ült türelmetlenül az asztalnál; néhány üres szék is állt ott, az egyik virágokkal volt feldíszítve.

A fekete Sztyopa a szoba közepén állt, és gyertyaként maga elé tartott, aranyfogantyús sétapálcával vezényelt:

– Hé, disznók: várjatok a falással!

Valaki fojtott hangon dünnyögte:

– Ne ugass!

– Csend! – kiáltotta az emberiség barátja. – Itt én rendelkezem!

A terem hirtelen elsötétült, s a szomszéd szobából tompa ütések hangzottak fel, Sztyopa az ajtóhoz lépett, kinyitotta, s a küszöbön kacsázó lépésekkel, erősen döngetve a hasán lógó dobot, egy kövér férfi jelent meg:

– Bum, bum, bum…

Öt ugyanilyen tekintélyes külsejű és komoly férfi meggörbedve egy zongorát húzott be a szobába; törülközőkkel voltak a zongora lábaihoz lovakként befogva; a zongora fekete, fénylő fedelén egy meztelen nő feküdt vakító fehéren és félelmetesen, meztelensége szemérmetlenségében. A nő a hátán feküdt feje alá dugott kézzel; szétbontott haja összefolyt a lakk fekete csillogásával, szinte belenőtt a zongora fedelébe, minél közelebb ért az asztalhoz, annál élesebben rajzolódtak ki formái, és annál tolakodóbban bilincselték magukhoz a szemet a szőrcsomók a hóna alatt és a hasán.

A rézkerekecskék csikorogtak, a padló recsegett, a dob tompán dongott; a nehéz díszkocsiba fogott férfiak megálltak, kiegyenesedtek. Artamonov azt várta, hogy tüstént elneveti magát mindenki – akkor legalább érthetőbb lett volna a jelenet, de az asztalnál ülők felemelkedtek, és némán nézték, amint a nő lustán levált, leszakadt a zongora fedeléről; úgy tetszett, most ébred álmából, s ami alatta van: egy darab kőkeménységűvé sűrűsödött éjszaka, akárcsak a mesében. A nő felállt a zongorán, hátravetette hosszú, sűrű haját, és lábát emelgette; a lakk mély ragyogását fehér porfoltok homályosították el, és hallani lehetett, hogy a húrok búgni kezdenek a láb dobbanásától.

Bejöttek még ketten: egy ősz hajú, pápaszemes öregasszony és egy frakkos férfi; az öregasszony mosolyra húzta száját sárga fogai felett, és felnyitotta a kétszínű billentyűsort, a frakkos férfi pedig vállához emelte hegedűjét, vörösbarna szemét összehúzta, megcélozta hangszerét, végighúzta rajta a vonót, és a zongorahúrok basszusénekébe belemetsződött a hegedű vékony, cincogó hangja. A meztelen nő hullámzó mozgással kiegyenesedett, és megrázta fejét; haja előreömlött és elrejtette kihívóan előremeredő keblét, teste ringásba jött, és lassan, halkan, orrán keresztül, mintegy a távolból úszó, ábrándozó hangon énekelni kezdett.

Mindenki hallgatott, és feszülő nyakkal a nőt nézte; mindenkinek arca egyforma volt, és szemük egyformán vak. A nő kedvetlenül énekelt, mintegy félálomban; vérvörös ajka érthetetlen szavakat suttogott, és epedő szeme rebbenés nélkül nézett el a férfiak feje felett. Artamonov sohase hitte volna, hogy női test ilyen sudár, ilyen ijesztően szép lehet. Paula Menotti tenyerével keblét és csípőjét simogatta, és folytonosan fel-felvetette fejét; úgy tetszett, haja és egész teste is növekszik, mind bujább és nagyobb lesz, és mindent eltakar: már csak ez a test volt látható, mintha semmi sem léteznék kívüle. Artamonov jól emlékezett rá, hogy a nő egy pillanatra sem ébresztette fel benne a megkívánást; csupán félelmet keltett, és fullasztóan összeszorította mellét, mintha boszorkányos borzadály áradna belőle. Arra is emlékezett azonban, hogy ha ez a nő parancsolja, követi bárhová, és megtesz mindent, amit csak kíván tőle; s mikor asztaltársaira nézett, csak megerősödött ebben a hitében.

„Mindenki kivétel nélkül követné.”

Kezdett kijózanodni, és szeretett volna észrevétlenül elosonni. Szilárdan feltette magában, hogy valóban elmegy, de ekkor hangos suttogásra lett figyelmes:

– Ingovány. A természet örvénye. Értesz? Ingovány.

Artamonov tudta, hogy az ingovány kis tisztás a mocsaras erdőben; tisztás, amelyen a fű különös-szépen selymesedik és zöldell, de ha rálép az ember, alámerül a feneketlen mocsárba. És mégiscsak nézte, egyre nézte a nőt, mintha meztelenségének ellenállhatatlanul leigázó ereje odaszegezte volna a helyére. És amikor a nő nehéz, epedő pillantása ráesett, felhúzta vállát, és meghajtotta nyakát; s amint a nő tekintetét asztaltársai felé fordította, Pjotr látta, hogy a félig részeg, eltorzult alakok ugyanazzal a bamba bámulattal meresztgetik szemüket, mint ahogy Drjomov lakói nézték a mázolót, aki a templom tetejéről lezuhant, és holtra zúzta magát.

A fekete, göndör Sztyopa az ablakpárkányon ült, vastag ajka szétnyílt; reszkető kézzel simogatta homlokát, és úgy látszott, hogy tüstént leesik, és fejét beleveri a padlóba. Kigombolódott kézelőjét most leszakította, és elhajította a sarokba.

A nő mozdulatai gyorsabbak és görcsösebbek lettek; teste úgy hajladozott, mintha le akarna ugrani a zongoráról, és nem tudna; elfojtott kiáltásai még dongóbbak és dühösebbek lettek. Különösen megdöbbentő volt látni, milyen hullámzóan tekergőznek lábai, és milyen élesen rángatja fejét, amitől sűrű haja szárnyként repdes a vállán, majd állati bundaként omlik a mellére és hátára.

A zene hirtelen elhallgatott, a nő leugrott a padlóra. A fekete Sztyopa aranyos köpenyt borított testére, és kisietett vele a szobából. A férfiak kiabáltak, ordítottak, tapsoltak és ölelgették egymást; a halotti ingbe öltözött, hullákhoz hasonló, fehér kabátos pincérek ide-oda cikáztak; pohárkák és kelyhek csörrentek össze, és mindnyájan inni kezdtek, mohón, mint rekkenő melegben. Falánkul rávetették magukat az ételekre; szinte visszataszító volt nézni az asztal fölé hajló fejeket, amelyek vályúból habzsoló disznókra emlékeztettek.

Néhány cigány jelent meg, és bosszantóan énekelni, táncolni kezdtek; uborkával, szalvétával dobálták meg őket, mire eltűntek. Sztyopa egész csorda viháncoló nőt terelt be helyükre; egyikük, egy piros ruhás, kicsi, telt lány, felült Pjotr térdére, odanyújtotta pezsgőspoharát, és hozzákoccintva a magáét, unszolta:

– Igyunk, vörös, a Mitya egészségére!

Könnyű volt, akár egy pille; Pasutának hívták. Nagyon ügyesen gitározott, és meghatóan énekelte:

Azúrkék tiszta reggel volt az álmom…

Majd csengő hangon, különös bánattal keseregte:

Elröppent ifjúságom volt az álmom…

Artamonov barátian, atyásan megsimogatta fejét, és vigasztalta:

– Ne pityeregj! Még fiatal vagy, ne félj…

És éjjel, amikor karjában tartotta, erősen behunyta szemét, hogy jobban lássa a másikat, Paula Menottit.

Később, ritka józan óráiban csodálkozva számítgatta, hogy ez a ledér Pasuta szinte nevetségesen sokba került, és fejcsóválva gondolta:

„Lám, a kis pille!”

Nagyon meglepte, hogy a vásári nők mennyire értenek a kiszipolyozáshoz, és milyen esztelenül fecsérlik el keresetüket, amit szemérmetlen dőzsölésben eltöltött éjszakák árán szereztek. Elmondták neki, hogy a kutyaarcú férfi – a legnagyobb szőrmekereskedő – tízezreket költött Paula Menottira; minden alkalommal, amikor meztelenül mutatta meg magát, háromezer rubelt adott neki. Egy másik, a lilafülű, gyertyalángba tartott százrubelesekkel gyújtott szivarjára, és egész bankjegykötegeket dugdosott a nők keblébe.

– Vedd, német kisasszony, nekem sok van belőle.

Minden nőt német kisasszonynak hívott; Attamonov viszont mindegyikükben a sűrű hajú Paula leplezetlen szemérmetlenségét kezdte látni, és minden nőben – butában és ravaszban, zárkózottban és kihívóban – ellenséget érzett, annyira, hogy amikor feleségére gondolt, még abban is valami rejtett ellenséges vonást vélt észrevenni.

„Pille” – dünnyögte magában, amint a szép, fiatal lányok színes körtáncára gondolt, amely élénken és tarkán elevenedett meg emlékezetében.

Képtelen volt megérteni: hát ez hogyan lehetséges. A férfiak dolgoznak, süketen cipelik vállalataik láncát csak azért, hogy minél több pénzt gyűjtsenek, s aztán a pénzt meggyújtják, marékszámra dobálják feslett nők lábai elé. És mindezt érett, tekintélyes férfiak teszik, nősek, családosak, óriási gyárak tulajdonosai.

„Talán apa is így cselekedett volna” – gondolta csaknem meggyőződéssel. Önmagát nem részvevőnek, csupán véletlen és akaratlan nézőnek tartotta ebben az életben, ezekben a dőzsölésekben. De az ilyen gondolatok a bornál is jobban lerészegítették, és csak borral lehetett őket kioltani. Három hétig élt a tivornyák lidércnyomása alatt, s csak Alekszej megérkeztével ocsúdott fel.

Az idősebb Artamonov a földön feküdt egy vékony, kemény matracon; mellette jegesvödör, kvaszosüvegek és egy tányér reszelt tormával bőven fűszerezett savanyított káposzta állt. A díványon Pasuta feküdt nyitott szájjal, és akárcsak Natalja, felhúzott szemöldökkel: kék eres, fehér lába lelógott a padlóra, s a körmök olyanok voltak rajta, mint a halpikkely. Az utcán ezer és ezer mohó torokkal bömbölt az országos vásár.

Feje kóválygott a mámortól, megmérgezett teste sajgott, fájt; Artamonov összeráncolt homlokkal emlékezett az elmúlt éjszaka eseményeire és szórakozásaira, amikor váratlanul, mintha csak a falból lépett volna ki, Alekszej jelent meg a szobában. Sántikálva, botjával kopogva, odalépett Pjotrhoz, és egész szóáradat tört ki belőle.

– Mi az, a hasadat sütteted, fekszel? Én meg tegnap egész nap és egész éjjel kerestelek, reggelre már azt se tudtam, hol áll a fejem.

Tüstént behívta a szolgát, limonádét, konyakot és jeget rendelt; aztán a díványhoz ugrott, és megveregette Pasutát a vállán:

– Kelj fel, kisasszony!

A leány leragadó szemmel dünnyögte:

– Eredj a fenébe. Hagyj békében…

– Te mégy a fenébe – felelte kedélyesen Alekszej; aztán vállánál felemelte Pasutát, felültette, megrázta, és az ajtóra mutatott: – Sipirc!

– Ne bántsd – mondta Pjotr, öccse elmosolyodott és megnyugtatta:

– Nem tesz semmit; ha hívjuk, eljön újra!

– Ördögök – mondta a nő, és már engedelmesen vette fel blúzát. Alekszej úgy vezényelt, akár egy orvos:

– Kelj fel, Pjotr; vesd le az inged, és dörzsöld végig magad jéggel!

Pasuta felemelte a padlóról szétlapított kalapját, feltette borzas fejére, de mihelyt benézett a dívány feletti tükörbe, gúnyosan mondta önmagának:

– Valóban, gyönyörűséges királynő!

És a kalapot a földre hajította, a dívány alá, majd nagyot ásított:

– Na, isten áldjon, Mitya! Ne felejtsd: a Szimanszkij szállodában lakom, a 13-as szobában.

Pjotr megsajnálta, és fel sem kelve a padlóról, odaszólt öccsének:

– Adj neki.

– Mennyit?

– Mondjuk… ötvenet.

– Ugyan! Sok lesz.

Alekszej a nő kezébe dugott egy bankjegyet, elkísérte az ajtóig, és kilincsre betette utána.

– Fukarul adtál – jegyezte meg kihívóan Pjotr. – A kalapjáért többet fizetett tegnap.

Alekszej leült egy karosszékbe, két kezével átfogta sétabotja fogantyúját, rátámaszkodott állával, és egy elöljáró hangján megkérdezte:

– Mit is művelsz tulajdonképp?

– Iszom – felelte az idősebb veszekedő kedvvel, majd felkelt, és krákogva jéggel kezdte dörzsölni testét.

– Igyál, amíg kedved tartja, csak ne veszítsd el az eszed! De te?

– Mit, hogy én?

Alekszej hozzálépett, s úgy nézett rá, mintha ismeretlen embert látna maga előtt. Halkan, különös fütyülő mellékzörejjel a hangjában megkérdezte:

– Hát elfelejtetted? Feljelentettek: egy ügyvédnek betörted az orrát, egy rendőrt meg a csatornába löktél…

Oly sokáig sorolta fel a különböző hőstetteket, hogy az idősebb Artamonov méltán gondolhatta:

„Hazudik. Ijesztget.”

Megkérdezte:

– Miféle ügyvédnek? Badarság.

– Nem badarság; annak a feketének az orrát, hogy is hívják?

– Azelőtt is birkóztunk már egymással – mondta Pjotr józanodva, de öccse még szigorúbban folytatta:

– Hát tiszteletet érdemlő embereket miért piszkoltál le? És a hozzád tartozókat is?

– Én?

– Te, persze hogy te! Feleséged szidtad, Tyihont, engem; valami fiút emlegettél, sírtál. Kiabáltál: Ábrahám, Izsák, bárány! Mit jelent mindez?

Pjotrt rémület fogta el, és leereszkedett egy székre.

– Nem tudom. Részeg voltam.

– Ez nem ok! – kiáltott rá Alekszej szinte ordítva, és fel-felugorva, mintha sánta lovon vágtatna. – Másról van itt szó! Amit az ember józan állapotban gondol, részegen kikotyogja – erről van szó! Családi ügyekről lebujokban nem kiabálnak. Mit jelent ez: Ábrahám, áldozat és hasonló hülyeségek? Hiszen szégyent hozol a vállalatra, árnyékot vetsz rám is. Mi ütött beléd: levetkőztél, mintha csak fürdőben volnál? Még jó, hogy a botránynál jelen volt Loktyev barátom, és neki támadt az okos gondolata, hogy konyakkal lever a lábadról, nekem pedig sürgönyöz. Ő mondta el nekem mindezt. Először, mondja, mindenki csak nevetett, de később hegyezni kezdték a fülüket: mit is ordítozik ez az ember.

– Mindenki ordítozik – dünnyögte lesújtva Pjotr, de már megint szédülni kezdett a feje öccse szavaitól, Alekszej pedig csaknem suttogva folytatta:

– Mindenki egy dologról ordít, de te mindenről! Loktyev, hála istennek, tökrészegre itatta a többit is. Talán elfelejtik. Csakhogy az üzlet, a vállalat politikus dolog: Loktyev ma jó barát, de holnap a legádázabb ellenségünk lehet.

Pjotr tarkóját erősen a falhoz szorítva ült a széken; a fal meg-megremegett az utca harsogó zsivajától. Pjotr hallgatott, és azt remélte, hogy ettől a rengéstől leülepszik fejében a mámoros káosz, rettegése is megszűnik. Semmire sem emlékezett mindabból, amit Alekszej elmondott; rendkívül bántotta, hogy öccse a bíró hangján beszél, az idősebb szavaival, és szinte előre borzadt attól, amivel még elő fog hozakodni.

– Mi van veled? – faggatta Alekszej, szünet nélkül ugrándozva. – Azt mondtad, hogy Nyikitához utazol…

– Nála voltam.

– Én is voltam. Mikor a sürgönyömre azt válaszolták, hogy már elutaztál, természetes, hogy lóhalálában odasiettem. Mindnyájan nagyon megijedtünk; hiszen a földön élünk, meg is ölhettek.

– Valami szenny gyülemlett fel bennem – vallotta be halkan, bűnbánóan Pjotr.

– És az emberek előtt kellett ezt kiöntened? Értsd meg: vállalatunkra vetsz árnyékot! Micsoda áldozatról locsogtál? Perzsa vagy talán? És fiúkkal van bajod? Miféle fiúról beszéltél?

Pjotr mindkét kezével végigsimította haját és szakállát, s ujjai közt felelte:

– Ilja… minden miatta történt…

És lassan, tétovázón, mintha egy ösvényt tapogatna a sötétben, Iljával való civakodásáról kezdett beszélni. De nem kellett sokáig beszélnie, mert öccse megkönnyebbülten félbeszakította:

– Püh! Ez aztán igazán semmi! Loktyev meg botrányra gondolt. Tehát Ilja? Engedd meg, bátyám, ez igazán oktalanság. Egy kereskedőembernek mindent meg kell tanulnia, mindenhez kell értenie, te pedig…

Nagyon terjengősen és ékesszavúan kifejtette, hogy ez így van rendjén: a kereskedők fiaiból mérnök, hivatalnok, tiszt szokott lenni. Fülsiketítő lárma hangzott be az ablakon; fogatok álltak meg a színház előtt, szörp- és fagylaltárusok kiabáltak; különösen elviselhetetlenül harsogott a zene a pavilonban, amelyet valami brazíliai vállalkozó épített cölöpökre, vasból és üvegből, a csatorna vize felett. A dob dübögése Paula Menottit juttatta Pjotr eszébe.

– Valami szenny gyülemlett fel bennem – ismételte az idősebb Artamonov, fülét dörzsölve, másik kezével pedig konyakot töltött egy pohár limonádéba, Alekszej elvette előle az üveget, és figyelmeztette:

– Vigyázz, megint berúgsz. Az én Mironom mérnöknek készül, ám legyen! Külföldre szeretne utazni, tessék. Mindez csak hasznára és nem kárára van a zsebünknek. Ne feledd: a mi osztályunk a legfőbb erő…

Pjotr semmit sem értett. Míg Alekszej élénken beszélt, ő arra gondolt, hogy ez az öccse valahogy kivívta magának olyan emberek tiszteletét és barátságát, akik gazdagabbak és kétségtelenül okosabbak is nála, és kezükben tartják az egész ország kereskedelmét; másik öccse, aki egy kolostorban rejtőzött el, bölcs és szentéletű ember hírnevére tett szert, ő pedig, Pjotr, a véletlen játékszere. Miért? Milyen bűnéért?

– A dorbézolás kedvéért meg egészen felesleges volt köztiszteletben álló férfiakat lepocskondiáznod! – mondta már lágyan, behízelgően Alekszej. – Ez nem laza erkölcsre, hanem fölös erőre mutat. Az ügyvéd nagy selyma, de okos ember, helyesen mérlegeli a dolgokat! Igaz, hogy éltes férfiakról, sőt aggokról van szó, és pajkosságuk gyerekes; de hiszen a gyerekek is a növekedés ereje folytán pajkoskodnak. És azt is tekintetbe kell venned, hogy a mi asszonyaink sótlanok, nincs bennük tűz és szenvedély, unatkozunk velük! Nem Olgámról beszélek; Olga kivétel! Vannak olyan buta-bölcs asszonyok, akik úgyszólván vakok arra a szemükre, amely a rosszat észreveszi; Olga ezek közül való. Őt nem lehet megbántani; a rosszat nem látja, a gonoszban nem hisz. Nataljáról nem mondhatod el ugyanezt, és igazad volt, amikor megjegyezted róla ott, a társaságban: háztartási eszköz, gép!

– Így mondtam volna? – érdeklődött összeráncolt homlokkal Pjotr.

– Bizonyára nem Loktyev találta ki ezeket a szavakat.

Pjotr szerette volna Alekszejt még sok mindenről megkérdezni, de attól tartott, hogy még olyasmire emlékeztetné öccsét, amit az talán már elfelejtett. Ellenséges és irigy érzés támadt fel benne iránta.

„Napról napra okosabb lesz, az ördög…”

Az idővel lépést tartó, a kor szelleméhez alkalmazkodó embert látta benne, aki minden helyzetben feltalálja magát. Ingerelte ölyvszeme, görcsösen rángatózó felső ajka mögött az aranyfoga, harciasan kipödört, őszes bajusza, vidám szakálla és horgas madárujjai; különösen ellenszenves volt jobb kezének mutatóujja, amellyel állandóan holmi szövevényes figurákat rajzolt a levegőbe. Acélszürke, rövid zakója pedig egy minden hájjal megkent közvetítő ügynökre emlékeztette.

Hirtelen vágya támadt, bárcsak egyedül maradna.

– Aludnom kell egy keveset – mondta, és lehunyta szemét.

– Jól teszed – helyeselt Alekszej. – Ma már ne menj sehova.

„Tanít, mint egy kisfiút” – gondolta sértődötten Pjotr, mialatt kikísérte. A sarokba lépett, a mosdóhoz, és csodálkozóan megállt, amint meglátta, hogy mellette nesztelenül lépked egy felborzolt hajú, gyűrött arcú, az ijedtségtől kidülledt szemű, hozzá hasonló férfi – vele együtt mozog, és vörös kézzel simogatja nedves szakállát, szőrös mellét. Néhány másodpercig el sem hitte, hogy ez a saját képe a dívány feletti tükörben; aztán szánalmasan elmosolyodott, és újból dörzsölni kezdte az arcát, nyakát és mellét egy jégdarabbal.

„Kocsit fogadok, és bemegyek a városba” – határozta el öltözködés közben, de mikor egyik karját bedugta kabátja ujjába, megváltoztatta szándékát: ledobta a kabátját a székre, és erősen megnyomta a csengő csontgombját.

– Teát, főzd jó erősre! – mondta a szolgának. – Adj hozzá valami sósat. És konyakot.

Kinézett az ablakon: az üzletek széles ajtói már zárva voltak; az utcán emberek kúsztak, akiket a forró sötétség hozzálapított a felhintett kavicshoz; a színházi feljárónál opálfényű lámpás sercegett; valahol a közelben asszonyok énekeltek.

„Pille.”

– Ki lehet takarítani – mondta valaki a háta mögött; hirtelen megfordult, és egy félszemű vénasszonyt látott az ajtóban padlókefével és rongyokkal a kezében. Némán kiment a folyosóra, és egy fekete pápaszemes, fekete kalapos férfiba ütközött, amint az ajtó résén át beszól egy szobába:

– Igen, igen, és punktum!

Mindez nyomasztóan hatott a kedélyére, gondolkodóba ejtette, arra késztette, hogy rejtett értelmet keressen a szavakban. Azután az idősebb Artamonov egy kerek asztalnál ült; előtte szamovár fütyörészett, és feje felett lámpaüveg csörrent meg időnként, mintha láthatatlan kéz ért volna hozzá könnyedén. Emlékezetében eszeveszetten részeg emberek különös alakjai, dalszövegek, Alekszej ellentmondást nem tűrő beszédének foszlányai villantak fel, szemek csillantak meg, amelyeket csak akkor vett észre, amint elhaladt mellettük. Feje mégis üres volt és zavart; úgy tetszett, vékony, remegő fénysugár hatol belé, amelyben porszemek táncolnak és örvénylenek – de ezek a porszemek emberek, akik megakadályozzák, hogy valami nagyon fontosra gondoljon.

Forró, erős teát ivott, kortyolta a konyakot, megégette száját; nem érezte, hogy megrészegedik, csak nyugtalansága nőtt, valahová el akart menni. Csöngetett. Egy ködösen imbolygó alak jelent meg, arc nélkül, haj nélkül – olyan volt, mint egy csontfogantyús bot.

– Zöld likőrt hozz, Vanyka, zöldet, érted?

– Sartrőzt, kérem alássan.

– Talán. Vanykának hívnak, igazán?

– Nem, kérem alássan, Konsztantyinnak.

– Jó, mehetsz.

Mikor a pincér behozta a likőrt, Artamonov megkérdezte:

– Voltál katona?

– Nem, kérem alássan.

– Pedig úgy beszélsz, mint egy katona.

– Hasonló foglalkozás: engedelmeskedni kell.

Artamonov elgondolkozott, egy rubelt nyomott a kezébe, és ezt a tanácsot adta neki:

– Te meg ne engedelmeskedj. Küldj mindenkit az… és menj fagylaltot árulni. És punktum!

A likőr ragacsos volt, akár a szirup, és maró, mint a szalmiákszesz. Pjotr feje megkönnyebbült és megtisztult tőle; mintha minden összesűrűsödött volna benne; mire ez a sűrűsödés a fejében véget ért, az utca szintén elnémult, minden mozgás megszűnt, csak halk nesz szállt fel a levegőbe, és úszott tova, valahova messzire.

„Engedelmeskedni kell? – töprengett el Artamonov. – Kinek? Gazda vagyok, nem szolga. Gazda vagyok vagy nem?”

Hirtelen azonban minden töprengése elvágódott, szétfoszlott a rémülettől: Artamonov azt az embert pillantotta meg maga előtt, aki megakadályozta, hogy életét ugyanolyan könnyen és hozzáértéssel élje végig, mint ahogy Alekszej és a hozzá hasonlók élnek. Egy széles arcú, nagy szakállú ember akadályozta meg ebben, aki vele szemben ült a szamovárnál; szótlanul ült, bal keze ujjaival szakállába markolt, arcát tenyerébe támasztotta; olyan szomorúan nézett Pjotrra, mintha búcsút venne tőle, és egyszersmind mintha sajnálná, és szemrehányást tenne neki; nézett rá és sírt, vöröses szemhéja alól maró könnyek patakzottak, szakálla tövében pedig a bal szem mellett, egy nagy légy telepedett le; a légy most megmozdult, és akárcsak egy hulla arcán futkosna, átmászott a szakállas ember halántékára, megállt a szemöldök felett, és belekukucskált a szemébe.

– Mit akarsz, nyavalyás? – kérdezte Artamonov ellenségét; az nem moccant, nem felelt, csak ajka vonaglott.

– Bőgsz? – ordított rá kárörvendően Pjotr. – Zsákutcába kergettél, magad meg sírsz? Még te sajnálsz? U-u…

Felkapott az asztalról egy palackot, és nagy lendülettel hozzávágta a másik kopaszodó koponyájához.

Az izzé-porrá tört tükör recsegésére, a fellökött asztalról lezuhanó szamovár és edények csörömpölésére emberek rohantak be a szobába; kevesen voltak, de mindegyik alak kétfelé vált, szétfolyt, a félszemű öregasszony egy és ugyanazon pillanatban hajolt le, hogy a szamovárt felemelje, és máris újra egyenesen állt.

Artamonov a padlón ült, és panaszos hangokat hallott:

– Éjszaka van, mindenki alszik.

– A tükröt is összetörte.

– Igazán nem úri tempó…

Pjotr széttárt karral úszott valamerre, és felhördült:

– Légy…

A rákövetkező nap, estefelé, sebbel-lobbal beállított Alekszej; mint orvos a beteget vagy kocsis a lovát, tetőtől talpig megvizsgálta bátyját, majd megszólalt, miközben bajuszát egy apró kefével szétkefélte:

– Az arcod betegesen fel van püffedve az italtól; ilyen képpel nem állíthatsz be otthon! Aztán még segítségemre kell lenned itt. A szakállad meg kell nyíratnod, Pjotr. És végy magadnak egy pár új csizmát; ez itt a lábadon olyan, mint egy kocsisé!

Artamonov állkapcsát összeszorítva, engedelmesen követte öccsét a borbélyhoz, Alekszej szigorúan és pontosan megmagyarázta, mennyire kell a szakállt és a hajat megnyírni, a cipőüzletben pedig ő maga választott ki csizmát bátyjának. Mikor utána Pjotr a tükörbe nézett, úgy látta, hogy külsőre olyan lett, mint egy kereskedősegéd, a csizma meg szorította lába fejét. De hallgatott, mert látta, hogy Alekszej helyesen cselekszik: hajat vágni és új csizmát venni – mindkettőre szükség van. Egyáltalában, össze kell magát szednie, és el kell felejtenie mindent, ami a tivornyákból zűrzavarosan, lehangolón visszamaradt benne, és ólomsúllyal nehezedett reá.

Amint elnézte Alekszejt, a fejét elhomályosító ködön és megmérgezett, elcsigázott testének fáradtságán keresztül mind bonyolultabb érzés lett úrrá felette: az irigységnek és becsülésnek, titkolt gúnynak és ellenszenvnek a keveréke. Ez az éles szemű, fáradhatatlan, szikár férfi, sétapálcával kezében, szikrázik és füstölög – csillapíthatatlan mohóságtól lángolva játszik a vállalattal! Amikor vele együtt tízóraizott vagy ebédelt a vásár legjobb vendéglőinek különszobáiban, Pjotr nagy csodálkozással látta: Alekszej szinte bohócként viselkedik, hogy a dúsgazdag gyárosokat megnevettesse, elszórakoztassa; azok pedig észre sem véve a bohóckodást, szemmel láthatóan szeretik és becsülik Alekszejt, figyelmesen hallgatják szavainak szarkarecsegését.

Komolov, egy hatalmas termetű, sűrű szakállú textilkereskedő megfenyegette répaszínű ujjával; de bikaszemét kidüllesztve és nyájasan csámcsogva, elismerően mondta:

– Ügyes vagy, Aljosa, ravasz róka! Rászedtél…

– Jermolaj Ivanovics – kiabált lelkesülten Alekszej. – Ez a verseny, nem igaz?

– Helyes. Ne tátsd a szád, gyere ki az adu ásszal!

– Jermolaj Ivanics, én tanulok.

Komolov ráhagyta:

– Kell is tanulni.

– Uraim! – mondta Alekszej ugyanolyan lelkesülten, de már hízelgően, és villájával gesztikulálva. – Miron fiam, aki nyílt eszű fickó, és mérnöknek készül, szokta mesélgetni a következőt: Szirakuza városában élt egyszer egy igen-igen híres tudós, aki felajánlotta a királynak: adj nekem, amire rátámaszkodhatom, és az egész világot kifordítom a sarkaiból!

– Nézd csak a szürke pocakost…

– Kifordítom, mondja! Uraim! A mi osztályunknak van mire támaszkodnia: a pénzre! Nekünk nincsen bölcsekre szükségünk, akik köpönyeget fordíthatnak, magunknak is van bajuszunk, nekünk csak egy kell: más tisztviselői kar! Uraim! A nemesség sorvadozik, nem állhat utunkba; de a hivatalnokságnak közülünk kell kikerülnie, a kereskedők közül, hogy ügyünket megértse. Ez a lényeg!

Az ősz, kopasz, köpcös férfiak vidáman helyeseltek:

– Igazad van, szürke pocakos! – egy félszemű, hegyes orrú, csontos aggastyán pedig, a bankár Loszev, udvariasan heherészve mondta:

– Alekszej Iljicsnek egéresze van; mindent tud. Tudja, hol a szalonna és hol üres a kamra; és rág, rág. Az ő egészségére!

Felemelték a poharakat, és Alekszej élvezettel koccintott mindenkivel; Loszev pedig gyerekkezével megveregette Komolov meredek vállát:

– Okosak is vannak már közöttünk.

– Mindig voltak! – felelt büszkén Komolov. – Az én apám málhahordóból lett emberré…

– Apád azon kezdte, mondják, hogy egy gazdag örménynek elvágta a torkát – vágott közbe nevetve Loszev, a tömött szakállú textilkereskedő bégetve, mint egy bárány, felkacagott, és így felelt:

– Hazugság! Butaságból tartják nálunk; ha valakinek szerencséje van, bizonyára bűnt követett el! Rólad is, Kuzma, nem hízelgő pletykák járnak…

– Rólam is – hagyta helyben Loszev, felsóhajtva. – A pletyka: akár a légy… eh!

Az idősebb Artamonov fel-felkrákogott, és csak hallgatott; sokat evett, igyekezett keveset inni, és csüggedten más fajhoz tartozó vadállatnak érezte magát ezek között az emberek között. Tudta: tegnap még paraszt volt valamennyi, és mindegyikben valami rablószerűt, mesébe valót, tiszteletet keltőt és apjával közöset látott. Kétségtelen, hogy apja méltó versenytársuk lenne mind az üzleti ügyekben, mind a dorbézolásban; bizonyára ugyanúgy is bujálkodott volna, és ugyanúgy égetné a pénzt, akár a forgácsot. Igen; a pénz forgács ezeknek az embereknek a szemében, akik fáradhatatlanul, minden erejükből gyalulják az egész földet, egymást, a falut.

Ám öccse valahogy más volt, mint ezek a nagy emberek, és időnként, iránta való ellenszenve ellenére, Pjotr úgy érezte, hogy Alekszej eszesebb, okosabb, sőt veszélyesebb is azoknál.

– Uraim! – kiabálta öccse magánkívül, mint valami őrült. – Gondolják csak el, az emberi erőnek mily kimeríthetetlen forrása van kezünkben, megszámlálhatatlan millió paraszt! Ő a munkás és ő a vásárló is. Hol található ugyanez ekkora számban? Sehol! És nincs szükségünk semmilyen németekre, semmilyen külföldiekre, megcsinálunk mindent a saját erőnkből!

– Igaz – helyeseltek a hangos torkú, kapatos emberek.

Beszélt a külföldi árukra kivetett behozatali vám felemelésének szükségességéről, a földbirtokosföldek összevásárlásáról, a nemesi bankok kártékonyságáról; mindent tudott, és a társaság, az idősebb Artamonov bámulatára, mindennel, amit csak mondott, egy véleményen volt.

„Helyesen mondta Nyikita, hogy érti az életet” – gondolta magában irigykedve.

Bár gyenge egészségű volt, Alekszej is részt vett a kicsapongásokban. Nyilván már régóta állandó szeretője volt, egy közismert, telt moszkvai asszony, hangja mézesmázos, szeme csillogó – egy mulatóhely tulajdonosnője. Azt mondták, hogy már negyvenéves, de sápadtfehér arca és rózsás bőre még harmincnak sem mutatta.

– Aljosenyka, sólymom – szokta mondani, kimutatva hegyes rókafogait, és úgy takarta be testével Alekszejt, mint anya a gyermekét.

Tudnia kellett, hogy Alekszej nem veti meg a mulatóhely lányait sem; az asszony ezt természetesen jól látta. De viszonya baráti volt hozzá; Pjotr nemegyszer hallotta, hogyan tanácskozik vele Alekszej emberekről és üzleti ügyekről, ami csodálkozóba ejtette – apját és Uljana Bajmakovát juttatta eszébe.

„Ördögfajzat” – gondolta, mialatt öccsére nézett.

Még kötekedéseiben is megnyilvánult valami különösen találékony vonás. Egy kövér bohóc, a német Meyer, idomított disznót mutogatott a cirkuszban; a disznó hosszú szárnyú zsakettben, cilinderrel és bő szárú csizmában, kereskedőt utánozva járt hátsó lábain. A közönség jól mulatott a tréfán, a kereskedők is nevettek, de Alekszej más véleményen volt – megsértődött, és rábeszélte néhány barátját, hogy lopják el a disznót. A társaság megvesztegette az istállóőrt, elhurcolta az állatot, és húsát, amelyet a Barbatyenko szálloda rendkívül ügyes szakácsa ízletes mártásokkal feltálalt, ünnepélyesen elfogyasztotta. Pjotr Artamonov később olyasfélét hallott, hogy a bohóc bánatában felakasztotta magát.[3] Mindaz, amit Alekszejről a vásáron észrevett, nagyon aggasztotta Pjotrt.

„Szélhámos – gondolta. – Lelkiismeretlen. Koldusbotra juttathat engem is minden szándékosság nélkül. És nem kapzsiságból fog tönkretenni, hanem merő játékszenvedélyből.”

E veszély tudata kijózanította és talpra állította. Egyedül utazott haza; Alekszej továbbment Moszkvába. Szeles és nedves szeptemberi idő volt, amikor Artamonov Drjomov felé közeledett. A postakocsilovak mély sárban caplattak a felhígult földön, és élénk csengettyűszóval, vidáman ügettek az alacsony fenyvesen keresztül, amely katonás soraival mozdulatlanul állt őrt a mocsaras út keskeny sávja mentén. Az égre mintha felhőkből szürke tésztát kentek volna: ugyanilyen szürkeség és unalom uralkodik a mámoros fejben is. Mintha Artamonov egy hozzá igen közelállót temetett volna el, akit azonban már alaposan megunt: sajnálta az elhunytat, de az a tudat is jólesett, hogy többé nem találkozik vele; nem hozza többé zavarba követeléseinek és néma szemrehányásainak homályosságával, és mindazzal, ami útjában állt az igazi, az élő ember életének.

„Dolgozni kell, és pont! – biztatta önmagát. – Csak a munka élteti az embereket. Igen.”

Minden erejét megfeszítve látott hozzá a munkához, és nyugodtan folytak tova a vénasszonyok nyarának derűs napjai, a holdvilágos éjszakák bánatos tündöklésével váltakozva.

Amint az őszi hajnalok gyöngyház színű félhomályában az idősebb Artamonov felébredt, a gyár parancsoló búgását hallotta – félóra múlva pedig megkezdődött annak szűnni nem akaró zaja, zúgása, a munka tompa, de hatalmas és megszokott lármája. Pirkadattól késő estig kiabáló parasztok és parasztasszonyok lent raktak le a hombároknál; a Vataraksa partján levő csapszék felől, amelyet a számtalan Morozovok egyike nyitott, részeg dalolás, harmonikanyekergés hallatszott. Az udvaron járt-kelt a nehéz léptű, géppontosságú, mindenkihez mogorva Tyihon Vjalov seprűvel, lapáttal, baltával kezében: sietség nélkül söpört, ásott, fát vágott; rá-ráförmedt a parasztokra, a munkásokra. Itt is, ott is feltűnt a mindig tiszta Szerafim kék alakja. A házban, ugyancsak mint valami gép, Natalja serénykedett; nagyon meg volt elégedve a vásárról kapott drága ajándékokkal, de még inkább férje egyenletes, szótlan nyugalmával. Minden simán ment, s úgy tetszett, hogy hosszú ideig így is marad; a gyár, az emberek, sőt a lovak is – minden úgy dolgozott, mint egy évszázadokra felhúzott szerkezet. S akár a szélhajtotta felhők, gyorsan úsztak tova a hónapok, suhantak el az évek.

Előreszegett fejjel, mint egy bika, járt az idősebb Artamonov a gyárépületekben, az udvaron, vagy ment a munkástelep utcáján, megriasztva a játszadozó gyermekeket – és mindenütt valami új, különös érzése támadt: ebben a nagy vállalatban csaknem feleslegesnek, szinte nézőnek tűnt fel maga előtt. Jólesett látnia, hogy Jakov ért a vállalkozáshoz, és látszólag örömét is találja benne; magatartása nemcsak hogy elterelte figyelmét az idősebb fiára vonatkozó gondolatoktól, de még ki is békítette Iljával.

– Megvagyok nélküled is, tudós. Tanulj.

A rózsás arcú, kövérkés Jakov, akinek kellemes szeme, amikor mosolygott, úgy vert vissza minden színt, akár a szappanbuborék, méltóságosan hordta gömbölyű testét, s bár közelről különös módon hasonlított egy galambhoz, messziről buzgó, ügyes gazdának látszott. A munkáslányok gyengéden mosolyogtak rá, ő pedig kéjesen lehunyt szemmel turbékolt velük, s állandóan valahogy oldalvást járt körülöttük, de a magára erőszakolt méltóság leple alatt nem tudta elrejteni a kötekedő fiatal kakast. Apja a fülcimpáját húzogatta, és bajusza alatt somolygott:

„Paulát kellene látnod, kis bolond…”

Tetszett neki, hogy Jakov, amikor a nagybátyjánál volt, sohasem elegyedett bele azokba a végtelen vitákba, amelyeket Miron barátjával, a borzas, nyughatatlan Goricvetovval folytatott. Miron már teljesen elütött a kereskedőfiúktól; szikár volt, nagy orrú, pápaszemes; aranygombos, a vállakon paszományos, rövid blúzában békebíróra emlékeztetett. Egyenesen járt és ült, akár egy katona; fennhéjázón, önhitten beszélt, és bár Pjotr tudta, hogy unokaöccse mindig valami okosat mond, Miron mégsem tetszett neki.

– Ugyan, barátocskám, ez nem filozófia, csak hilozófia[4] – mondta oktató hangon Miron, piperkőc módra szétfeszítve blúza zsebébe dugott kezét. – Ez az erőtlenség, a rá nem termettség bölcselkedése.

Az idősebb Artamonovnak úgy tetszett, hogy Goricvetov sem beszél rosszul vagy bután. Ez az alacsony növésű, kócos fiatalember lomposan kigombolt diákkabátja alatt fekete inget viselt, és szeme dagadt volt, mintha már néhány nap óta nem aludt volna, arca sötét bőrű, pattanásos, hosszú és hegyes; folyton csak kiabált, senkit se hallgatott meg, csak görcsösen hadonászott, és minduntalan ráförmedt Mironra:

– Azt talán eléritek, hogy a nap gyáraitok füttyszavára fog felkelni az égen, és a füstös reggel a gépek hívására fog kibújni a mocsarakból, az erdőkből, de mit kezdtek az emberrel?

Miron felhúzta szemöldökét, összeráncolta homlokát, megigazította pápaszemét, és szárazon, hidegen tagolta:

– Ez is hilozófia, ezek versikék! Ez tévhit és szofizma, barátom. Az élet: küzdelem. A lírának, a hisztériának nincs benne helye, sőt nevetséges is…

A vitatkozók szavai úgy ütöttek el egymástól, mint fehér galambok a szürkéktől, és az idősebb Artamonov ezt gondolta:

„Lám, idáig jutottunk: új madarak, új dalok.”

A vita lényegét nem értette meg világosan, s amint Jakovra nézett, örömmel látta, hogy a fia a szőke pihét pödörgeti felső ajkán, így rejtve el gúnyos mosolyát.

„Úgy – gondolta Pjotr. – Hát Ilja vajon mit mondana?”

Goricvetov kiabált:

– Vasra veritek a földet, és az embereket, az embert a gép rabjává teszitek…

Miron a fejét csóválva felelte:

– Az az ember, akiről beszélsz: naplopó. Elpusztul, ha már holnap tudatára nem ébred, hogy menekülése az ipar fejlődésében van…

„Kinek van igaza? Ki az okosabb?” – találgatta Pjotr.

Goricvetov még kevésbé tetszett neki, mint unokaöccse; volt benne valami határozatlan, állhatatlan: nyilván félt valamitől, kiabált. Mint valami részeg, fittyet hányt az illemre, ebédnél a házigazdák előtt ült le az asztalhoz, görcsösen tologatta ide-oda a késeket és villákat, gyorsan, habzsolva evett, száját megégetve, fuldokolva; mint Alekszejben, benne is volt valami neki-nekilendülő, felesleges és úgy tetszik, baljóslatú. Gyulladásos szemének sötét pupillája vakon nézett, Pjotrt szó nélkül köszöntötte: tiszteletlenül odanyújtotta érdes, forró kezét, és gyorsan visszarántotta. Mindent összevéve, felesleges ember volt, és nem lehetett megérteni: miért kell Mironnak.

– Egyél, Sztyopa, és ne beszélj – tanácsolta neki Olga, Goricvetov pedig recsegve felelte:

– Nem tudok enni, amikor vészt hozó eretnekséget prédikálnak!

Pjotrt csodálkozóba ejtette, hogy Alekszej rendszerint néma figyelője volt a diákok vitáinak, csak hébe-hóba szólt közbe, és támogatta fiát.

– Helyes! Ahol az erő, ott a hatalom, az erő pedig a gyárosoknál van, következésképp…

Olga halántékán szétfutó szarkalábak voltak, s kivörösödött orrára súlyosan nehezedtek a keret nélküli pápaszem vastag üvegei – ebéd vagy tea után hímzőrámájával az ablakhoz ült, és hang nélkül, fel nem rebbenő szemmel, véget nem érőn rendkívül rikító virágokat varrt ki gyönggyel, Pjotr otthonosabban érezte magát öccsénél, mint odahaza; öccsénél érdekesebb volt üldögélni, és mindig akadt jó bor is.

Amikor hazafelé ballagott Jakovval, az apa megkérdezte:

– Érted, hogy miről vitatkoztak?

– Értem – felelte röviden a fiú.

Hogy a maga hozzá nem értését leplezze, az idősebb Artamonov, szigorúan folytatta tovább:

– Nos hát, miről?

Jakov szokása szerint húzódozva, kurtán, de világosan felelt a kérdésre; szerinte Miron azt hiszi, hogy Oroszországnak ugyanúgy kell berendezkednie, ahogy egész Európa él, Goricvetov pedig úgy véli, hogy Oroszországnak megvan a maga külön útja. Erre az idősebb Artamonovnak meg kellett mutatnia fia előtt, hogy erről neki magának is megvannak a saját nézetei, és határozottan kijelentette:

– Ha a külföldiek jobban élnének, mint mi, nem jönnének a nyakunkra…

De az Alekszej gondolata volt, és nem Pjotr saját véleménye. Artamonov bosszúsan ráncolta homlokát, fia pedig szinte még jobban kimélyítette szavaival megbántódottságát:

– Lehet élni efféle viták nélkül is, nem kell az embernek az eszét fitogtatnia…

És az idősebb Artamonov maga elé dünnyögte:

– Anélkül is lehet…

Egyre gyakrabban érték apró tűszúrások és meghökkentő esetek, amelyek valahogy félretolták az útból, és a néző szerepére korlátozták, akinek mindent látnia kell, mindenről gondolkoznia kell. Körülötte pedig fokról fokra, de gyorsan megváltozott minden; az új, a nyughatatlan ott kiabált mindenütt, szavakban és tényekben egyaránt. Egy ízben Olga így szólt a teánál:

– Az igazság az, ha a lélek tele van, és semmi többet sem kívánunk.

– Igazad van – helyeselt Pjotr.

De Miron pápaszeme megvillant, és a fiú oktatni kezdte anyját:

– Ez nem az igazság, ez a halál. Az igazság a munkában van, a tevékenységben.

Amikor hóna alatt egy vastag papírtekerccsel eltávozott, Pjotr megjegyezte Olgának:

– Goromba hozzád a fiad.

– Egyáltalán nem.

– Látom, hogy goromba!

– Csak okosabb nálam – mondta Olga. – Műveletlen vagyok, gyakran beszélek badarságot. A gyerekeink különben is okosabbak nálunknál.

Ebben már Artamonov nem tudott egyetérteni vele, és elmosolyodva felelte.

– Igazán badarságokat beszélsz. Fordítva: az öregek voltak okosabbak nálunk; az öregek mondták: „Egy baj a fiúkkal, kettő a lányokkal” – nem így van?

Az asszony szavai a gyermekek okosságától nagyon elevenébe találtak: kétségtelen, hogy Olga Iljára célzott. Pjotr tudta, hogy Alekszej pénzzel segíti Ilját, Miron levelez vele, de büszkeségből sohasem kérdezte meg, hol és hogyan él a fiú; Olga, aki büszkeségét megértette, ügyesen beleszőtt róla egy-egy szót a beszélgetésbe. Tőle tudta meg, hogy Ilja valamiért Arhangelszkbe költözött, most pedig külföldön van.

– Hadd legyen. Megjön az esze, ráeszmél, hogy ostoba volt. – Időnként azonban, amikor Iljára gondolt, csodálkozott a fiú önfejűségén; mindenki okosabb lesz körülötte, mire vár még Ilja.

Gyakran találkozott öccse házában Popovával és leányával; változatlanul szép volt, szomorúan nyugodt és az ő számára idegen. Csak keveset beszélt vele, és ugyanúgy, mint ő szokott Iljával beszélni, amikor azt hitte, hogy ok nélkül sértette meg fiát. Az asszony jelenléte zavarta. Csendes perceiben képe megelevenedett előtte, de csak csodálkozást keltett fel benne; íme, valaki, aki tetszik, akire gondolunk, de magunk se értjük, miért van rá szükségünk, és beszélni vele erről ugyanolyan lehetetlen, akár egy süketnémával.

Bizony, minden megváltozott. Még a munkások is egyre szeszélyesebbek, elkeseredettebbek, tüdővészesebbek, asszonyaik meg mind nyelvesebbek. A telepen a lárma nyugtalanítóbb; esténként úgy rémlik, lakói farkasokként üvöltenek, és még a szeméttel teleszórt homok is hangosan csikorog.

A munkásoknak nincs maradásuk egy helyben; csavargásvágy lett úrrá felettük. Fiatal fickók jelennek meg az irodában, és bár senki, semmi nem bántja meg őket, váratlanul elbocsátásukat kérik.

– Hová akartok menni? – kérdezte őket Pjotr.

– Megnézzük, mi van másutt.

– Mitől vesztették el a fejüket? – kérdezte öccsét az idősebb Artamonov. Alekszej ravasz arcfintorgatásokkal, nevetgélve mondta el, hogy a munkások mindenütt forronganak.

– Nálunk még csak jó, itt csend van, de Pétervárott… Hivatalnokaink, minisztereink nem azok, akiknek lenniük kellene…

És valami olyan vakmerő butasággal folytatta, hogy bátyja komolyan rápirított:

– Esztelenség! Az urak számára előnyös elvenni a cártól a hatalmat, mert szegényednek; de mi hatalom nélkül is gazdagodunk. Apád kocsikenőccsel fényesített csizmában sétált ünnepnapokon, te pedig külföldi cipőket, selyem nyakkendőket viselsz. A cár munkásai legyünk és ne disznai. A cár tölgyfa, róla hull elénk az aranymakk.

Alekszej mosolyogva hallgatta, s ezzel még jobban dühösítette Pjotrt. Az idősebb Artamonov úgy találta, hogy általában túlságosan gyakran mosolyognak az emberek, és ebben az új szokásukban van valami szomorú és együgyű; de senki sem tudott oly megvigasztalón és mulattatón csipkelődni, mint az ács, Szerafim, a halhatatlan öreg.

Artamonov nagyon összebarátkozott a Vigasztalóval, attól fogva, hogy időnként ismét unatkozni kezdett, és ellenállhatatlan vágya támadt italra. Öccsénél restellt inni; mindig voltak nála idegenek is, és kiváltképp Popova előtt nem szeretett volna részegen mutatkozni. Odahaza, az ilyen napokon, Natalja csüggedten lehorgasztotta fejét, leverten hallgatott; még jobb lett volna, ha veszekszik: akkor legalább Pjotr is szidhatta volna. Így azonban olyasvalakihez hasonlított, akit kiraboltak, és nem haragot keltett maga iránt, hanem olyan érzést, amely közelebb áll a szánakozáshoz. Artamonov Szerafimhoz ment.

– Inni akarok, öreg!

A vidám ács mosolygott és helyeselt:

– Közönséges dolog, akár a napocska nyáron! Onnan van, hogy elfáradtál, kimerültél. Csak gyűjts erőt! Vállalatod nem semmiség, nem szemölcs az arcon!

Gazdája számára különleges ízű párlatokat és pálinkákat tartott készenlétben; színes palackokat kerített elő, és kérkedni kezdett:

– Az én receptem szerint egy diakónus özvegye készíti; csupa tűz asszony! Kóstold csak meg ezt: nyírfavirág-párlat. Nos, milyen?

Ő is leült az asztalhoz, és maga elé állítva „répaborát”, tovább fecsegett:

– Hogy el ne felejtsem a diakónus özvegyét: roppant szerencsétlen asszony. Ahány szeretőt csak vesz magának, mindegyik tolvaj. Szerető nélkül pedig nem tud meglenni, már csak ilyen, bizsereg a vére…

– Hát persze! Én már láttam ilyet a vásáron… – jutott eszébe Artamonovnak.

– Természetes! – sietett megerősíteni Szerafim. – Ott az áru az egész földkerekségről van összeválogatva. Tudom, mi van ott.

Szerafim mindenkit ismert, és mindent tudott; szórakoztatón fecsegett a hivatalnokok és munkások családi ügyeiről; mindenkiről ugyanazzal a gyengédséggel beszélt – saját leányáról meg úgy, mintha idegen volna számára.

– Megjött az esze a selymának. Szedovval, a lakatossal él, és ráadásul jól élnek! Bizony, minden zsák megtalálja a maga foltját.

Kellemes volt elüldögélni Szerafim tiszta kis szobájában, amely tele volt a forgács gyantás illatával, a meleg félhomályban, amelyet nem zavart meg a falon lógó petróleumlámpa szerény világossága.

Artamonov felhajtotta poharát, és panaszkodni kezdett az emberekre, az ács vigasztalta:

– Nem tesz semmit; jól van, ahogy van! Az emberek szaladnak egy kicsit, ennyi az egész! Feküdtek, feküdtek, gondolkodtak, gondolkodtak, aztán felkeltek és nekiindultak. Hadd menjenek! Ne bosszankodj, higgy az emberben. Magadban csak hiszel?

Pjotr Artamonov hallgatott, s míg azon töprengett, vajon hisz-e önmagában vagy nem, Szerafim derűs hangja vigasztalón énekelt, és csilingelte a szavakat:

– Ne azt nézd, ki milyen: rossz-e, jó-e? Ez nem maradandó: ami tegnap még jó volt, ma már rossz. Én, Pjotr Iljics, mindent láttam, rosszat és jót egyaránt; ó, sok mindent láttam! Látom egyszer: itt van, ez a jó! és már nincs is; eltűnt, akár a por, elhordta a szél. Én meg itt vagyok! Pedig hát mi vagyok? Légy az emberek között, akit még látni sem lehet. Te pedig…

Szerafim sokatmondóan felemelte ujját, és elnémult.

Artamonovnak kétszeresen kellemes volt hallgatni Szerafim szavait; valóban szórakoztatták és megvigasztalták, de ugyanakkor világos volt előtte, hogy az öreg játszik, hazudik, nem lelkiismerete szerint beszél, hanem mint valaki, akinek az emberek vigasztalása a foglalkozása.

„Nagy kópé az öreg! Lám, Nyikita nem érti ilyen jól a dolgát” – gondolta magában, átlátva Szerafim játékán.

És felidézte emlékezetében mind a vigasztalókat, akiket csak látott életében: a szemérmetlen vásári nőket, a cirkuszi bohócokat és akrobatákat, a szemfényvesztőket, állatszelídítőket, énekeseket, zenészeket és a fekete Sztyopát, „az emberiség barátját”.

Alekszejben szintén van valami közös ezekkel az emberekkel. De Tyihonban nincsen. És Paula Menottiban ugyancsak nincsen.

Kezdett lerészegedni, és rákiáltott Szerafimra:

– Hazudsz, vén ördög!

Az ács hegyes térdeire csapott tenyerével, és nagyon komolyan felelte:

– Ne-em! Fontold csak meg: hogyan hazudhatnék, mikor az igazságot nem tudom? Hiszen egészen őszintén mondom neked: az igazságot nem ismerem, következésképp hogyan hazudhatnék?

– Akkor hallgass!

– Talán néma vagyok? – kérdezte kedveskedőn Szerafim, és rózsás kis arcát mosoly világította meg. – Öreg ember vagyok – mondta –, az igazság nélkül is végigélem rövid időmet. A fiataloknak kell az igazságra törekedniük, azért jár ki a pápaszem is nekik. Miron Lekszejics pápaszemmel járkál; kétségtelenül keresztül is lát mindenen: mi minek, ki hová. Az idősebb Artamonovnak jólesett a tudat, hogy az ács nem szereti Miront, és szívből kacagott, amikor Szerafim megpengette guzlicája húrjait, és mókásan énekelni kezdett:

Pápaszemén nézelődve
A gyári harkály körbe jár;
Én vagyok csak okos itten,
A többi az csak nagy szamár!

– Jó volt! – helyeselt Artamonov; az ács pedig, akinek már szintén fejébe szállt az ital, pontosan kiverte lábaival az ütemet, újabb nótába fogott:

Félig bagoly, félig ölyv,
Csibehús az étke,
Jámbor Lekszej Iljicsnek
Dehogyis van vétke!

Ez a dal is tetszett az idősebb Artamonovnak, mire Szerafim Jakovról kezdett szemérmetlenül énekelni:

Jása Mását öleli,
Majdnem eszit veszíti…

Így mulattak néha egész pirkadatig, amikor rendszerint Tyihon kopogtatott be az ajtón. Felkeltette a gazdáját, ha az már elaludt, és közönyösen mondta:

– Ideje hazamenni, mindjárt megszólal a gyári sziréna; nem lenne szép, ha a munkások meglátnák!

Artamonov rámordult:

– Mi az, hogy nem lenne szép? Én vagyok a gazda! – De azért mégiscsak engedelmeskedett az udvarosnak, és nehezen tántorogva megindult; otthon lefeküdt, és néha az egész nappalt átaludta, hogy éjjel megint Szerafimnál üljön.

A vidám ács munka közben halt meg: éppen koporsót gyalult a félszemű Morozov felcser vízbe fúlt fia számára, amikor egyszerre csak élettelenül összerogyott. Artamonov, aki elhatározta, hogy kikíséri az öreget a temetőbe, elment a templomba, amely zsúfolásig tömve volt munkásokkal. Végighallgatta a vörös szakállú pópa, Alekszandr szigorú miséjét, aki az ismeretlen okból kiugrott és ismeretlen helyre távozott szelíd Gleb örökébe lépett. A kar, amelyet Grekov, a gyári iskola kandúrra emlékeztető tanítója vezetett, pompásan énekelt, és az ifjúság nagy számban vett részt a szertartáson.

„Vasárnap van” – magyarázta Artamonov önmagának az embercsődületet.

A könnyű kis koporsót fiatal takácsok vitték: a meglettebb munkások háttérbe húzódtak; a koporsó mögött komoran, de könny nélkül, Zinaida lépkedett illetlenül tarka blúzban, mellette a széles vállú, ünneplőbe öltözött Szedov lakatos, oldalt Tyihon Vjalov tapodta súlyosan a homokot. A nap ragyogott, a kar érces összhangban énekelt, de a temetésen érezni lehetett a bánat különös hiányát.

– Szép temetés – mondta Artamonov, miközben letörülte az izzadságot arcáról. Tyihon megállt, lába elé nézve egy ideig elgondolkodott, aztán megszólalt:

– Kellemes ember volt, mókás, vagy hogy is mondják…

Kezét körbeforgatta a levegőben.

– Az öreg az utcára vitte a lányt, az meg énekelt. Vigasztalta az embereket…

Artamonovot felháborította az a tiszteletlen szigorúság, ahogy Tyihon a gazdájára pillantott, amikor hozzátette:

– Tévedésbe ejtette az embereket: senkinek sem ártott, de mégsem élt Istennek tetsző életet.

– Istennek tetsző, Istennek tetsző! – gúnyolódott a gazda. – Hozzá vagy bilincselve ezekhez a gondolatokhoz. Vigyázz, még megveszel, akár Bundás… – És hátat fordítva az udvarosnak, hazament.

Még korán volt, az idő délfelé járt, de a forróság már tikkasztott; az út homokja és a levegő kékje mind tüzesebb lett. Estére a nap heve a párákból fehér felhőhegyeket gyűjtött össze, amelyek lassan úsztak kelet felé a láthatár széle felett, még fülledtebbé téve a levegőt. Artamonov fel-alá sétált a kertben, majd kilépett a kapu elé. Tyihon kocsikenőccsel kente be a kapu sarkait, amelyek a tavaszi esőzés alatt megrozsdásodtak és elviselhetetlenül csikorogtak.

– Mi az, még ma is kenegetsz, ünnepnapon? – kérdezte lustán Artamonov, és leült a padra. Tyihon szeme fehérjével felnézett rá, és halkan megszólalt:

– Szerafim ártalmas ember volt.

– Hogyhogy?

Különös szavak másztak, mint fekete svábbogarak, Artamonov felé:

– Jó emlékezőtehetsége volt, sok mindent eszében tartott, amit látott. Márpedig mi az, amit látni lehet? Gonoszság, hűhó, hiábavalóság. És erről beszélt mindenkinek. Tőle indult ki a zűrzavar. Jól láttam.

– Az emlékezetet ki kell pusztítani az emberekből – folytatta egyre zsémbesebben, a kapusarkakat döfködve a kocsikenőcsös ecsettel. – Tőle nő a gonoszság. Így kellene lenni: éltek egyesek, meghaltak, és minden gonoszságuk, minden butaságuk velük együtt felfordult. Mások születtek; semmi gonoszra sem emlékeznek, de a jó emlékezetükben van. Lám, én is az emlékezetem miatt szenvedek. Öreg vagyok, nyugtot akarok. De hol a nyugalom? A feledésben van a nyugalom…

Tyihon még sohasem beszélt egyszerre ilyen sokat és ilyen bosszantón. Szavait, amelyek ugyanolyan együgyűek voltak, mint máskor, Artamonov ebben az órában, nem tudni, miért, különösen ellenségesnek érezte; mialatt borzas szakállát, híg, szétfolyó pupilláját, és ráncoktól barázdált kőszerű homlokát nézte, nem győzte csodálni az udvaros egyre jobban kifejlődő torzságát. Redői természetellenesen mélyek, akár egy csizmaszár ráncai, az öregségtől csupasz, kiálló pofacsontú arca tajtékkő szürkeségű, orra lyukacsos, mint a szivacs…

„Elpetyhüdt, megvénült – gondolta Artamonov, és jóleső érzése támadt. – Maga sem tudja, mit locsog. Dolgozni már nem tud, el kell bocsátani. Meg fogom jutalmazni.”

Egyik kezében az ecsettel, a másikban a kenőcsösvödörrel, Tyihon közelebb lépett, s ecsetjével a gyár sötétvörös, nyershús színű épületére mutatva, tovább dünnyögött:

– Csak hallanád, mit beszélnek a kikent-kifent Szedov, a félszemű Morozov, a fivére, Zaharka meg Zinaida. Egyenesen kimondják: ha egy vállalkozást idegen kezek építenek fel, ártalmas vállalkozás, amelyet meg kell semmisíteni.

– Mintha csak a te gondolataid volnának – mondta gúnyosan a gazda.

– Az enyémek? – Tyihon a fejét rázta. – Nem, nem az enyémek. Ezekben a sugdolózásokban nincsen részem. Ha mindenki önmagának dolgoznék, minden rendben volna, semmi baj nem lenne. De ők azt mondják: minden a mi munkánk, mi vagyunk a gazdák! Lásd be, Pjotr Iljics: az igaz, hogy minden az ő munkájuk! Téged befogtak a vállalatba, te a szekeret kihúztad a sima útra, most pedig…

Artamonov megköszörülte torkát, felállt, zsebébe dugta kezét, és határozottan, bár a szavakba kissé belegabalyodva, rákezdett, Tyihon feje felett a felhőkre emelve szemét:

– Mondok valamit. Azt természetesen elismerem, hogy egész életedet mellettem töltötted, ez igaz! De megöregedtél, már nehezedre esik…

– Szerafim meg csak szította a tüzet – mondta Tyihon, aki nyilván nem hallgatott gazdájára.

– Várj! Neked már itt az időd, hogy kipihend magad…

– Mindenkinek itt az ideje. És aztán?

– Ne vágj közbe… Nehéz veled boldogulni…

Tyihon nem csodálkozott a felmondás hallatára; nyugodtan mormogta:

– Ha úgy tetszik…

– Természetesen meg foglak jutalmazni – ígérte meg Artamonov, akit az udvaros közönye kissé zavarba hozott; Tyihon poros csizmáját kenegette a kenőccsel, és hallgatott, mire Artamonov teljes határozottsággal így szólt:

– Egyszóval: isten áldjon!

– Rendben van – felelte az udvaros.

Artamonov kiment a folyóhoz, abban a reményben, hogy ott hűvösebb. A fenyő alatt, ahol Iljával összeveszett, Szerafim fehér nyírfaágakból valami trónfélét készített a számára. Erről a helyről jól lehetett látni az egész gyárat, a házat, az udvart, a telepet, a templomot, a temetőt. Jegesen csillogtak a gyári kórház és iskola széles ablakai; apró emberek, mint a vetélők, ide-oda cikáztak a földön, és a vállalat végtelen szövetét szőtték; még parányibb emberek szaladgáltak a gyártelep homokján. A templomkerítés mellett szürke égerfatörzsek között játékszernyi kecskenyáj legelészett; a félszemű Morozov, a felcser, a matuzsálem korú Borisz takács unokája nevelte őket, hiszen a munkásasszonyok szívesen vásárolták a kecsketejet gyermekeik számára. A kórház mögött, egy kerítéssel körülvett, kopár földterületen, őrültekre emlékeztető, sárga köpenyes, fehér hálósapkás alakok nyüzsögtek. A gyár körül egész sereg madár fészkelt: verebek, csókák, sirályok; szarkák rikoltoztak, szüntelenül ide-oda röpdösve és meg-megcsillantva fehér foltjaik atlaszát; a földön acélszürke galambok lépkedtek, s különösen a Vataraksa partján levő csapszék körül sereglettek össze, ahová a lenszállító parasztok szoktak betérni.

Egy idő óta ez a hatalmas gazdagság már nem keltett Artamonovban sem örömet, sem büszkeséget; csak különféle sérelmek forrásául szolgált számára. Bántó volt látnia, hogy öccse, unokaöccse és a többiek hogyan kiabálnak és hadonásznak, akárcsak cigányok a vásártéren; vitatkoznak egymással, őt észre sem veszik, pedig ő az idősebb a vállalatban.

Rendszerint még akkor is megfeledkeztek róla, amikor a gyárról beszéltek; mikor Pjotr eszükbe juttatta a maga személyét, úgy tettek, mintha egyetértenének vele, de azért fontos és lényegtelen dolgokban egyaránt csak a saját fejük szerint cselekedtek. Ez már régóta így volt, attól kezdve, hogy a gyárban – az ő akarata ellenére – villanytelepet szereltek fel. Bár az idősebb Artamonov hamarosan meggyőződött arról, hogy az elektromosság alkalmazása olcsóbb és veszélytelenebb is, mégsem tudta a sértést elfelejteni. Apróbb sérelem volt tömérdek, és egyre bántóbban szaporodtak.

Különösen szemérmetlenül és ellenszenvesen viselkedett unokaöccse; tanulmányait befejezte, külföldi szabású rövid bőrkabátban járt, aranykeretes pápaszemétől sárga cipőjéig minden ragyogott rajta, hunyorgott, homlokát ráncolta, és ez volt a szavajárása:

– Ez elavult, bácsi. Nem azokat az időket éljük!

Mintha félt volna az időtől, akár egy szolga a szigorú gazdájától. De csakis ettől az egytől félt, minden másban elviselhetetlenül önhitt és szemtelen volt. Egy ízben nem átallotta ezt mondani:

– Értse meg, bácsi: olyan emberekkel, mint maga és a magához hasonlók, Oroszország nem élhet tovább.

Ez a kijelentés mintha fejbe vágta volna Artamonovot – még azt sem kérdezte meg, miért. Vérig sértődötten ment haza, és néhány hétig nem járt öccséhez, és nem állt szóba Mironnal, ha a gyárban találkozott vele.

Miron feleségül készült venni Vera Popova leányát, aki ugyanolyan magas és karcsú volt, mint megőszült, érzéktelenné dermedt anyja. Ez a leány is bosszantóan mosolygott, mint mindenki. Nyakát rángatta, szemérmetlenül tágra nyílt, kétségtelenül semmiben sem hivő, nagy szemének makacs tekintetével mindent alaposan végigmért. Fogán keresztül légyzümmögéssel dúdolgatva, reggeltől estig pocsékolta a vásznat, amelyre tarka képeket mázolt. Szalmakalapját szalaggal kötötte meg az álla alatt, állandóan a hátán lóbálózott, és haja is szalmaszínű volt; lomposan öltözött, és lába csaknem a térdéig kilátszott szoknyája alól.

Ellenszenves volt a naplopó Goricvetov; mint egy partifecske csapongott ide-oda, váratlanul megjelent, eltűnt, ismét előbukkant, és akár valami dühös kiskutya, mindenkire rámordult:

– A gazdag lelkivilágú Oroszországot lelketlen Amerikává akarjátok változtatni, egérfogót állíttok az embereknek…

Hangos szónoklataiból néha valami igazat hallott ki Artamonov, de még gyakrabban valami közöset Tyihon együgyűségével, bárha nem ismert különbözőbb két embert, mint ezt az örökös lázban égő, magát görcsösen ide-oda dobáló Goricvetovot, és a minden iránt közömbös, nehézkes Tyihont. Goricvetov nemegyszer toppant Jelizaveta Popova elé:

– Hát maga miért hallgat, maga idealista?

A leány mosolygott; arca gőgös volt és mozdulatlan, csak ősziesen szürke szeme húzódott nevetésre. Az idősebb Artamonovnak soha nem hallott, érthetetlen szavak ütötték meg a fülét:

– A romanticizmus agóniája – mondta Miron, és gondosan törülgette egy darab szarvasbőrrel pápaszeme üvegét.

Alekszej valahol Moszkvában csapongott, Jakov hízásnak indult, és méltóságosan távol tartotta magát a vitáktól. Ha megszólalt, nyilván velősen beszélt: szavai egyaránt dühösítették Miront is, Goricvetovot is. Jakov vöröses tatár körszakállt növesztett, és egyre csipkelődőbb lett; Pjotrnak kellemes volt hallania, hogyan pirít rá fia a túl mohó kezű emberekre:

– Uraim, egyszer csak a pocsolyában találják magukat! Jobb volna, ha szerényebben élnének.

Az idősebb Artamonov, s amint látta, Jakov is, jót mulatott, amikor Jelizaveta Popova váratlanul elutazott Moszkvába, és ott megesküdött Goricvetovval. Miron dühös haragra lobbant, amit képtelen volt eltitkolni; hegyes szakállát – amely nem volt olyan, mint a kereskedőké – bosszúsan csavargatta, száraz szófonalat tekert ki belőle, és erőltetett fölényességgel megjegyezte:

– Az olyan emberek, mint Sztyepan Goricvetov, egy kihaló törzs tagjai. Sehol a világon nincsenek olyan haszontalan emberek, mint ő és a hozzá hasonlók.

Jakov ingerkedve mondta:

– Egy ilyen ember mégis ügyesen elhalászta orrod elől a kedvenc falatodat!

Miron vállát rángatta:

– Nem vagyok romantikus természetű.

– Mi az? Hogyan? – kérdezte az idősebb Artamonov, és Miron minden szót megnyomva felelte, akár egy bíró, aki az ítéletet olvassa fel:

– Senki sem érti, hogy mi a romantikus természet; így hát maga sem értheti, bácsi. Valami, ami a szépséget szolgálja, mint a paróka a tar fejen; vagy az elővigyázatosságot, mint álszakáll a szélhámoson.

„Ahá, becsípted az orrod” – gondolta örömmel az idősebb Artamonov.

Ezek a kis örömök némiképp megbékítették a számtalan sérelemmel, amelyet a tettre kész emberektől kellett eltűrnie, akik mindjobban a maguk szívós kezeibe kaparintották a vállalatot, és őt félretolták az útból az egyedüllétbe. De még az egyedüllétben is talált, kigondolt valami bánatos-kellemeset: az egyedüllét megismertette valami újjal, amit körvonalaiban már ismert – egy más rajzú, más jellemű Pjotr Artamonovval.

Ez a másik: jó ember, akit kegyetlenül megbántottak; az élet igazságtalanul bánt vele, akár mostohaanya a fiával. Úgy kezdte meg életét, hogy engedelmes, meg nem mukkanó szolgája volt apjának, aki nem adott neki semmiféle örömet, csak buta, unalmas feleséget, és egy nagy, nehéz vállalat terhét lökte vállára. Igaz, felesége szerette, és együttélésük első éve nem volt rossz; most azonban tudta, hogy még Zinaida is, a feslett orsózólány gondűzőbben, forróbban tud szeretni. A gyakorlott, eszeveszett vásári nőkre pedig jobb nem is gondolni. Felesége egész életében rettegett: előbb Alekszejtől, aztán a petróleumlámpától, majd a villanykörtétől, mikor felgyúlt, Natalja hátraugrott, és keresztet vetett. Még a vásáron, a gramofonüzletben is szégyent hozott rá.

– Jaj, nem kell, ne vedd meg! – kérlelte. – Lehet, hogy elátkozott lélek rejtőzik és kiáltozik benne!

Most fél Mirontól, Jakovlev doktortól, leányától, Tatyánától, és szertelenül elhízva, egész nap csak eszik. És egy ilyen asszony miatt akasztotta fel magát Nyikita, és csaknem belepusztult! Gyermekei nem tisztelték Natalját. Mikor rá akarta beszélni Jakovot, hogy nősüljön meg, a fiú gúnyosan tanácsolta neki:

– Egyél inkább valamit, anyus.

Natalja engedelmesen és habozva felelte:

– Nemigen vagyok már éhes.

És ismét evett.

Az apa rászólt Jakovra:

– Mit gúnyolódsz anyádon? Itt az ideje, hogy megnősülj!

– Nem olyan időket élünk, hogy az ember a család béklyóit rakhatná magára – felelte gyakorlatiasan Jakov.

– Mit féltek mind az időtől? – fortyant fel az apa; a fiú vállat vont és hallgatott.

Ő is gyakran hangoztatta:

– Ezt, apus, nem érti.

Szavaiban gyengédség volt, de azért mégiscsak lehetetlen, hogy egy apa kevesebbet értsen a fiánál. Az emberek nem vaktában várják a holnapot, hanem a tegnap tapasztalataival; mindenki így él.

Idősebb fia, kedvence, eltűnt, nyoma veszett. Iránta való szeretetből olyat kellett tennie, amire még emlékezni sem akar.

Idősebb leánya, Jelena, széles arcú, széles csípőjű asszony, akit a jólét és korhely férje elkényeztettek, teljesen elidegenedett, ritkán jött haza szüleit meglátogatni, drága ruhákban, nagy csomó gyűrűvel az ujjain. Csilingelve verődtek össze rajta az aranyláncok és zsuzsuk; jóllakott szemével aranylornyonon keresztül nézett, és fásult hangon mondta:

– Milyen rossz szag van maguknál; az egész ház elkorhadt, elrothadt; igazán újat építtethetnének. És ki lakik manapság a gyár mellett?!

Artamonov véletlenül meghallotta, amint anyjával beszél:

– És apus még most is a régi? Milyen unalmas lehet az élet vele! Az én férjem korhely, kirúg a hámból, de legalább vidám.

Különösen bosszantóan finnyás volt a tisztaságot illetően: mielőtt egy székre leült volna, gondosan leporolta zsebkendőjével; azonkívül oly erősen parfümözte magát, hogy az embernek tüsszentenie kellett közelében. Udvariatlan, bántó fanyalodása mindentől a házban azt a vágyat ébresztette Artamonovban, hogy bosszút álljon rajta; ingerelte, amivel csak tudta; egy szál alsóruhában, begombolatlan hálóköntösben és sárcipővel meztelen lábán járt-kelt jelenlétében a szobákban, sőt, az udvaron is; az ebédnél hangosan csámcsogott és böfögött, mint egy baskír. Leánya felháborodott.

– Hát ez mi, apus?

Artamonov épp erre a felháborodásra várt.

– Bocsásson meg, nagyságos asszony! – mondta. – Hiszen paraszt vagyok.

És még eszeveszettebben böfögött meg csámcsogott.

Jelena külföldön is járt, és esténként lusta, öblös hangon mesélgetett anyjának mindenféle badarságot: az egyik városban a házak külső falait szappanos kefékkel mossák az asszonyok, a másikban télen és nyáron akkora a köd, hogy az utcai lámpák egész napon át égnek, és mégis vaksötét van; Párizsban mindenki készruhákkal kereskedik, és van olyan magas torony, hogy arról a tenger túlsó partján levő városok is láthatók.

Jelena gyakran civakodott húgával, sőt durva szitkok is napirenden voltak közöttük. Tatyána sovány volt, sötét bőrű, és elkeserítette, hogy csúnya. Volt benne valami, ami egy sekrestyésre emlékeztetett; kétségtelenül túl rövid hajfonata, lapos melle és kékes orra. Nővérénél lakott, valamiért nem tudta a gimnáziumot befejezni, félt az egerektől, egyetértett Mironnal abban, hogy a cár hatalmát korlátozni kell, és nemrég cigarettázni kezdett. Mikor nyáron hazajött a gyárba, úgy kiabált anyjára, mint egy cselédre, apjával foghegyről beszélt, napokon keresztül olvasott, esténként pedig bement a városba, nagybátyjához, ahonnan az aranyfogú Jakovlev doktor kísérte vissza. Éjjel a szűzi epekedés nem hagyta aludni, és papucsával úgy csapkodta a szúnyogokat a falakon, mintha revolverrel lövöldözne.

Körülötte minden idegen lett, túl hangos és kihívóan együgyű; minden, Miron szemtelen kijelentései, meg Vaszka fűtőnek, a kificamodott csípőjű, sánta és borzas, seprűhajú parasztnak értelmetlen kupléi; ünnepnaponként Vaszka, aki a szakácsnőnek udvarolt, a konyhaablak alatt lézengett, és behunyt szemmel ordította harmonikával kísérve énekét:

Boldogtalan lettél, az ám
Szerelmetes párom!
Az arcodat, kicsi pofám,
Mindig látni vágyom!

Olga már régen nem beszélt semmit Iljáról, pedig az új Pjotr Artamonovnak, ennek a megbántott embernek mind gyakrabban jutott eszébe idősebbik fia. Bizonyos, hogy Ilja már elnyerte nyakassága méltó jutalmát, erről tanúskodott, hogy Alekszej házában megváltozott a vélemény róla. Egyszer este, amikor eljött öccséhez, és az előszobában vetkőződött, az idősebb Artamonov meghallotta a Moszkvából visszatért Miron szavait:

– Ilja azok közé az emberek közé tartozik, akik könyvön keresztül nézik az életet, és nem tudják a tehenet a lótól megkülönböztetni.

„Hazudsz” – gondolta magában Artamonov, aki unokaöccse ellenséges nyilatkozatában vigasztalót talált.

Alekszej megkérdezte:

– Egy párton van Goricvetovval?

– Még ártalmasabb – felelte Miron.

Mikor a szobába belépett, az idősebb Artamonov megfenyegette őket gondolatában:

„Csak várjatok; Ilja hazajön, és majd megmutatja nektek…”

Miron tüstént Moszkvára terelte a szót, és dühösen panaszkodott a kormány esztelenségére. Amikor pedig Natalja és Jakov is megjött, azt hozta szóba, hogy papírgyárat kell berendezniük, ami már régi vesszőparipája volt.

– Céltalanul hever nálunk a pénz, bácsi – mondta. Natalja annyira elvörösödött, hogy még fülei is feldagadtak, és élesen visszavágott:

– Hol hever, kinél hever?

Artamonovot hirtelen unalom fogta el, mintha szélesen feltárult volna előtte az ajtó egy olyan szobába, ahol minden ismerős, és annyira megszokott, hogy a szoba üresnek látszik. Ez a hirtelen támadt testi unalom ködként ereszkedett le rá valahonnan kívülről; bedugta fülét, vakká tette szemét, kimerítette testét, betegségről és halálról szóló gondolatokkal rémítette.

– Torkig vagyok veletek – mondta. – Mikor lesz már nyugtom tőletek?

– Elég baj van azzal, ami van… – dörmögte Jakov, de Natalja kiabálni kezdett:

– Úgyis már annyi a munkástok, hogy kibújni sem lehet a házból! Duhajkodás, szitkozódás…

Artamonov az ablakhoz lépett; Tyihon állt az udvaron, hátraszegett fejjel, és egy almafát mutatott egy kislánynak.

„Nini, Ádám” – gondolta lerázva unalmát Pjotr Artamonov, ilyen távol eső gondolatok, mint az egerek, futottak el gyakran mellette, és váratlanságuk mindig jólesett neki, sőt szerette is őket, mert nem nyugtalanították: felvillantak, eltűntek – és ennyi az egész.

Lám, Tyihon is itt van. Pjotr nagyon megsértődött, amikor öccse magához vette az udvarost, akinek több mint egy éve nyoma veszett, és aztán egyszerre csak ismét felbukkant, kellemetlen hírt hozva magával: Nyikita, nem tudni hová, eltűnt a kolostorból. Pjotr meg volt róla győződve, hogy az öreg tudja, hol van Nyikita, és csak azért nem mondta meg, mert szeret kellemetlenkedni. E miatt az ember miatt az idősebb Artamonov erősen hajba kapott öccsével, bár Alekszej meggyőzően igyekezett eljárását menteni:

– Gondold csak meg: ez az ember egy egész életen át ránk dolgozott, mi pedig kitettük az utcára, hát helyes eljárás ez?

Pjotr tudta, hogy helytelen, de reá nézve még rosszabb volt Tyihon jelenléte a házban. Felesége, úgy látszik, első ízben egész életében, szintén Alekszej pártjára állt; szokatlan határozottsággal mondta:

– Helytelen dolog, Pjotr Iljics, még ha meg is versz, helytelen!

Ők ketten és Olga levették lábáról és megnyugtatták. De a megbántott ember diadalmaskodott benne:

„A te akaratod senkinek sem törvény… Látod?”

A megbántott ember egyre jobban látható, egyre jobban érzékelhető lett az idősebb Artamonov számára. Pjotr nehézzé vált testét óvatos léptekkel felcipelte a dombra, a fenyőfa alá, leült karosszékébe, és amint gondolkozni kezdett róla, őszintén sajnálkozott ezen az emberen. Kéjes és egyben keserű volt kieszelni ezt a szerencsétlen, senkitől meg nem értett, senkitől sem értékelt, de jó embert; és ugyanolyan könnyen, ugyanúgy a semmiből eszelte őt ki Artamonov, mint ahogy füstszerű, fehér felhők keletkeznek forró napokon a mocsarak felett, a kék ürességben.

A gyárat nézegetve, és mindazt, amit a gyár hívott életre, ez az ember ilyen gondolatokat sugallt:

„Másként is lehetne élni, az agy mind e fondorkodásai nélkül is.”

Artamonov, a gyáros, így felelt:

„Tyihon gondolatai.”

„Gleb pópa is mondta, Goricvetov is, és még sokan mások. Igen, az emberek csak vergődnek, mint legyek a pókhálóban.”

„Az életnek meg kell adni az árát” – vetette ellen a gyáros kényszeredetten.

A két ember néma vitája egy emberben néha különösen hevessé fajult; a megsértett kíméletlen lett, és csaknem kiabált:

„Emlékszel, a vásáron, részeg fejjel, bűnbánóan bevallottad, hogy feláldoztad fiadat, mint Ábrahám Izsákot, és a Nyikonov gyerek bárány helyett került elébed, emlékszel? Igaz ez, bizony igaz! És ezért az igazságért egy palackot vágtál hozzám. Eh, megfojtottál engem, megöltél! Engem is feláldoztál. És kinek az áldozat, kinek? A szarvas istennek, akiről Nyikita beszélt? Neki? Eh, te…”

Az ilyen elkeseredett viták perceiben Artamonov, a gyáros, erősen lehunyta szemét, hogy visszafojtsa megszégyenítő, égető, keserű könnyeit. Ám a könnyek feltartóztathatatlanul patakzottak; Pjotr tenyerével törülgette le őket arcáról és szakálláról, aztán szárazra dörzsölte tenyerét, és bambán meredt feldagadt, bíborvörös kezére. És nagy kortyokban itta a madeirát, egyenesen a palackból.

De bármilyen szomorú könnyeket sajtolt is ki belőle a megsértett ember, szívesen látott és szükséges volt az idősebb Artamonov számára, akár a masszőr, amikor egy illatosan beszappanozott, kellemesen forró és puha szivaccsal azon a helyen dörzsöli a hátat, ahol az ember maga nem tud megvakarózni, mert keze nem ér el odáig…

…Valahol messze, Szibérián túl, váratlanul egy kemény ököl emelkedett fel és ütni kezdte Oroszországot.

Alekszej ide-oda ugrált, az újságot lobogtatta és kiáltozott:

– Rablás! Fosztogatás! – és madárkezét a mennyezet felé emelve, eszeveszetten rázta ujját, és sziszegte: – Megmutatjuk nekik… megmutatjuk nekik…

Az aranyfogú orvos zsebre dugott kézzel a kályha meleg csempéihez támaszkodott, és maga elé dünnyögte:

– Lehet, hogy ők is nekünk.

Ez a jól megtermett, rézvörös férfi természetesen mosolygott: mindig mosolygott, bármiről volt szó; még a betegségekről és halálesetekről is ugyanazzal a kis mosollyal beszélt, mint balszerencséjéről a preferánszban. Az idősebb Artamonov úgy nézett rá, mint egy külföldire, aki zavarában mosolyog, mert nem érti az idegen embereket. Artamonov nem szerette, nem bízott benne, és a városi orvossal, a hallgatag német Kronnal gyógykezeltette magát.

Miron gondterhesen pödörgette rövid szakállát, homlokát ráncolta, mintha halántéka fájt volna, gólyaléptekkel járkált fel-alá a szobában, és oktató hangon beszélt:

– Az angolokkal szövetségben kellett volna az ügyet elkezdeni…

– De micsoda ügyet? – érdeklődött az idősebb Artamonov, ám sem agyafúrt öccse, sem okos unokaöccse nem tudták értelmesen elmagyarázni neki, miért is ütött ki váratlanul ez a háború. Jólesett látnia a mindentudó, önhitt emberek zavarodottságát, és különösen nevetségesnek tűnt fel előtte öccse, aki annyira érthetetlenül viselkedett, hogy azt lehetett hinni: ez az előre nem látott háború mindenki más előtt elsősorban őt, Alekszej Artamonovot érintette kellemetlenül, meggátolta valami igen fontos tettében.

Körmenet járt végig a városon. A nagy szakállú kereskedők, fontosságuk tudatában, ájtatosan taposták nehéz lábukkal a sűrűn hullt havat, és egybetömörült ökörcsordaként lépkedtek szentképek és templomi zászló alatt, az aranyba öltözött, testes papok mögött; a város összes templomainak egyesített kara érces hangon és meggyőzően énekelte:

„Mentsd meg, Uram, népedet…”

A követeléshez hasonló ima szavai fehér párában repültek ki a kerek szájakból, dérré fagytak a basszusok szemöldökein és bajuszain, belesüppedtek a hamisan kontrázó kereskedőcéh szakállaiba. Különösen átható hangon, makacsul és fülsértően énekelt Voroponov polgármester, a kocsigyártó vörös képű fia, gyöngyházgomb színű szemét meresztve. Apja vagyonával együtt örökül hagyta rá az engesztelhetetlen gyűlöletet is az összes Artamonovok iránt.

Az Artamonovok, heten, egy csomóban mentek: elöl Alekszej bicegett feleségével a karján; utána következett Jakov anyjával és nővérével, Tatyánával; azután Miron az orvossal; leghátul puha csizmában az idősebb Artamonov haladt.

– A nemzet – mondta halkan Miron.

– Az erők felvonulása – felelte az orvos.

Miron levette pápaszemét, törülgetni kezdte zsebkendőjével, az orvos pedig folytatta:

– Meglátja: helybenhagynak bennünket!

– Ugyan, nem egykönnyen kap ez az anyag lángra.

– Hagyd abba – mondta az idősebb Artamonov unokaöccsének; az sandán rápillantott, óvatosan megtapogatta hosszú orrát, és ismét ráakasztotta pápaszemét.

– Mentsd meg, Uram, népedet! – követelőzött Voroponov, túlharsogva a többieket, s amikor a „népedet” szó sivítva előtört tüdejéből, farkas módra hátrafordult, végignézett a polgárok sorain, és nem tudni, miért, lengetni kezdte feléjük hódbőr kucsmáját.

Szépen, teli hangon énekelt Pomjalov negyvenéves, de telt mellű, friss és gömbölyű leánya, aki már harmadszor maradt özvegyen, és botrányosan szemérmetlen életmódjával tűnt ki a városban. Pjotr hallotta, amint az asszony halkan tanácsolta Nataljának:

– Ugyan, komaasszony, küldd el a férjedet a háborúba, olyan félelemkeltő a külseje, hogy az ellenség menten elfut előle.

Jakovot pedig megkérdezte:

– Hát veled mi van, keresztfiam, sose nősülsz meg, te kakas?

Az idősebb Artamonov megrázta fejét: a szavak, akárcsak a legyek, akadályozták abban, hogy valami fontosra gondoljon; kilépett a sorból, és lassabban kezdett menni a járdán, elbocsátva maga mellett az emberpatakot, amely különösen fekete volt ezen a napon, a pompás, fehér havon. Az emberek mentek, mentek, és párát leheltek magukból, akárcsak a forró szamovárok.

Íme, ott halad növendékei élén a kőarcú Vera Popova; hópelyhek csillognak ősz hajszálain; dérrel borított fehér szempillái megrándulnak, amikor bólint dús hajú, fedetlen fejével. Artamonov megsajnálta:

„A buta. Befogta magát kacsákat legeltetni.”

Megnyírt fejek hosszú hulláma hömpölygött tova: a két városi iskola tanulói; nehéz, szürke gépként fúrta magát előre egy fél század katona a városszerte híres, hidegvérű Mavrin hadnagy vezetésével, aki a tavaszi áradástól kezdve egészen az első fagyig naponként megfürdött az Okában; tudták róla, hogy Pomjalova pénzeli, akivel viszonyt folytat.

Méltósága tudatában, jóllakott gúnárként lépkedett a kínai bajuszú csendőrtiszt, Nyesztyerenko, beteg felesége pedig a fivérével, Zsityejkinnel, a néhai városi elöljáró és bőrgyáros fiával ment karöltve. Zsityejkinről azt beszélték, hogy apácákkal bujálkodik ugyan, de hétszáz könyvet olvasott, és oly pompásan játszik kisdobon, hogy titokban még katonákat is tanít erre a művészetre.

Aztán jött szánkójában az elhájasodott Sztyepan Barszkij részeges vejével és kancsal leányával; utánuk sötét tömegben hosszasan kígyózott a jelentéktelenebb népség: kispolgárok, bőrgyári munkások, takácsok, kocsigyártók, koldusok és nem tudni, miféle, senkinek sem kellő, patkányokhoz hasonló vénasszonyok. A hó lustán pelyhezte be a fedetlen fejeket, messziről odahangzott Voroponov fáradhatatlanul követelőző kiabálása:

– Mentsd meg, Uram, népedet…

„És mire kellene ez a nép Istennek? Érthetetlen” – gondolta magában Artamonov. Nem szerette a városi polgárokat, és üzleti összeköttetéseitől eltekintve szinte egyetlen ismerőse sem volt a városban; tudta, hogy a város nem szereti, mert büszkének és gonosznak véli, de annál nagyobb becsben áll Alekszej, akinek szenvedélye a várost szépíteni: ő köveztette ki a főutcát, a teret hársakkal csinosította, kertet és fasort ültetett az Oka partján. Mirontól, sőt még Jakovtól is félnek, minden mértéken felül telhetetleneknek tartják őket, és úgy találják, hogy körös-körül mindent markukba kaparintanak.

Amint a gondolataikba merülő emberek lassú menetét végignézte, Artamonov homloka redőkbe vonódott; sok ismeretlen arc, és túlságosan sok különféle színű szem tekintett rá ugyanazzal az ellenséges érzéssel.

Alekszej házának kapujában Tyihon köszöntötte. Artamonov megkérdezte:

– Háborúskodunk, öreg?

Tyihon nehéz kezének jól ismert mozdulatával némán megsimogatta pofacsontját. Az egymás mellett eltöltött élet egész folyamán most kérdezte meg első ízben ezt az embert Artamonov bizalommal:

– Mi a véleményed?

– Semmiség az egész – felelt Vjalov azonnal, mintha várta volna a kérdést.

– Szerinted minden semmiség – mondta tétovázón Artamonov.

– Hát nem úgy van? Kutyák vagyunk talán? Nem vagyunk vadállatok.

Artamonov folytatta útját a finom, porszerű hóban, amely mind sűrűbben hullt, és már csaknem teljesen eltakarta a távoli embertömeget a fák és háztetők fehér dombjai mögött.

Most, a vigasztaló Szerafim halála után, az idősebb Artamonov a diakónus özvegyéhez, Taiszja Paraklitovához járt szórakozni, egy meghatározhatatlan korú asszonyhoz, aki olyan volt, mint egy sovány, serdülő lány, vagy egy fekete kecske. Halk szavú volt, és mindig, mindenben egyetértett Pjotrral.

– Úgy van, kedvesem! – mondta. – Igen, igen, kedvesem, igen!

Artamonov sokat ivott, de csak lassan részegedett le, és bosszantotta, hogy tolakodó, csüggedt gondolatai oly hosszú ideig nem olvadnak fel Taiszja erős, ízletes pálinkáiban. A lerészegedés első percei kellemetlenek voltak; a mámor Pjotr gondolatait önmagáról és az emberekről még maróbbá, keserűbbé tette, az egész életet gonosz, zöld mocsári színekbe festette, és a képeket a forrás gyorsaságával hajszolta az agyán keresztül; Artamonovnak úgy tetszett, hogy ő maga is forog és örvénylik ebben a forrásban, amely a következő pillanatban eltaszítja, átdobja egy másik világba. Fogait csikorgatva fülelt, leste a bensejében lejátszódó zűrzavaros lázongást, majd rákiáltott a diakónusnéra:

– Miért hallgatsz? Beszéld el, amit tudsz!

Az asszony kecske módra ugrált Artamonov térdein – csodálatosan könnyű volt és meleg –, és mintha egy láthatatlan könyvet olvasna, mesélni kezdett:

– Mavrin főhadnagynak Pomjalova kitette a szűrét, mert megint háromszázhúsz rubelt vesztett kártyán; váltója van tőle, és most perelni akarja. A csendőr pedig azért tartja itt a feleségét, mert a városban szeretője van, és nem azért, mert az asszony beteg…

– Csupa aljasság – mondta Artamonov.

– Aljasság, kedvesem, és micsoda aljasság!

Az asszony beszámolói a város piszkos mendemondáiról megzavarták és háttérbe szorították Artamonov gondolatait, igazolták és megerősítették ellenszenvét az unalmas, vétkező polgárokkal szemben. E gondolatok helyébe az eszeveszett vásári dorbézolások képei léptek és vonultak el körben előtte; tébolyult emberek dobálóztak ide-oda, falánkul kimeresztve részeg, de betelni sohasem tudó szemüket, szórták a pénzt, és semmit sem sajnálva, esztelenséget esztelenségre halmoztak a test kegyetlen őrjöngésében, vágyakozásukban a fekete alapon vakítóan fehér, szemérmetlenül meztelen nő iránt…

Pjotr Artamonov szótlanul szopogatta a színes pálinkákat, csuszamlós, savanykás gombát rágcsált, és egész részeg testével érezte, hogy a legkedvesebb, a leghátborzongatóbb, legellenállhatatlanabb, legvalódibb abban a vásári kéjnőben van meg, aki pénzért meztelenül mutogatja magát, és akinek a kedvéért neves emberek odavetik pénzüket, szeméremérzésüket és egészségüket. Az ő számára pedig az egész életből csak ez a fekete kecske jutott.

– Vetkőzz le! – bődült fel. – Táncolj.

– Hogyan táncoljak zene nélkül? – mondta vetkőzés közben a diakónus özvegye. – El kell hívatni Noszkovot, a vadászt, ügyesen harmonikázik…

Észrevétlenül telt-múlt az idő ilyen szórakozások közben, csak hébe-hóba bukkant fel a zavaros napok áradatából valami teljesen érthetetlen: télen híre jött, hogy a munkások Pétervárott le akarták rombolni a cári palotát, és meg akarták ölni a cárt. Tyihon Vjalov dörmögött:

– Még a templomokat is szétszórják majd. De nem csoda. A nép nincsen vasból.

Nyáron arról kezdtek beszélni, hogy egy orosz hajó szántja az orosz tengereket és ágyúzza a városokat.

– Nem csoda – mondta Tyihon. – Megszokták a háborúskodást.

A várost ismét szentképekkel járták végig; Voroponov vörösesbarna ünneplő kabátban a cár arcképét vitte, és követelőzött:

– Mentsd meg, Uram, népe-de-et!

Ezúttal még hangosabban, sőt elkeseredetten kiabált, de segítségül hívásában a „de-et” szótag aggodalmasan csengett.

Zsityejkin részegen, sapka nélkül, vörösen csillogó, kopasz fejjel haladt bőrgyári munkásai élén, kétcsövű fegyverrel a kezében, és botrányosan, félőrülten ordítozott:

– Fiúk! Nem adjuk oda Oroszországot a zsidóknak! Kié Oroszország? A miénk!

– A miénk! – helyeseltek bőgve ugyancsak a kapatos bőrgyári munkások, és amikor ellenségeikkel, a takácsokkal találkoztak, összeverekedtek velük: Jakovlev orvost megbotozták, az agg gyógyszerészt bedobták az Okába, fiát pedig Zsityejkin végigkergette a városon, kétszer utána is lőtt, de nem találta el, csak Bruszkovnak, a szabónak a hátát sebezte meg söréttel.

A gyár beszüntette a munkát, a fiatalok felgyűrt ingujjal a városba siettek, fittyet hányva Miron és néhány higgadt ember rábeszélésének, mit sem törődve az asszonyok kiabálásával és siránkozásával.

A gyár kiürült, lélektelenné vált, és mintegy ráncokba gyűrődött a szél alatt, amely szintén lázadozott: üvöltött és fütyült, jeges esőt fröcskölt, ragadós havat tapasztott a kéményre, aztán lefújta, lemosta onnan.

Az idősebb Artamonov az ablaknál ült, és fásultan nézte, hogyan szaladnak ezek a kis hangyák – az apró, sötét férfi- és nőalakok a városból és a városba; az ablakon át kiáltozás hallatszott, és úgy látszott, hogy az emberek örülnek valaminek. A kapunál harmonika nyekergett; a munkástömeg gyűrűjében Vaszka Krotov, a sánta fűtő énekelt:

Szűk lett a föld, verekszünk
A japáni néppel!
Ő bennünket orron vág,
Mi meg őt szentképpel!

A szél dörmögő morajt hozott a város felől, mintha egy óriási – egész tó vizével megtöltött – szamovár forrt volna ott. Alekszej kocsija hajtott be az udvarra, Morozovval, a félszemű felcserrel a bakon; a fogatból Olga ugrott ki, sáljába burkolózva. Artamonov megijedt, elfelejtkezett a lábát szaggató fájdalomról, felugrott, és az asszony elé sietett.

– Mi történt?

Olga megrázta magát, mint egy tyúk.

– A bőrgyáriak betörték az ablakainkat… – mondta.

Artamonov elmosolyodva utat engedett neki, és magában dünnyögte:

– Itt van hát, amiről annyit beszéltetek! Ordítottatok rám, most látjátok, mit kívántatok! Nem, a cár…

És váratlanul Olgától szokatlanul hangos, haragos választ hallott:

– Hagyd abba! Becstelen ember ez a te cárod!

– Sokat értesz a cárokhoz – mondta megzavarodva Pjotr, és füléhez kapdosott.

A soha senkit el nem ítélő, pápaszemes, csendes kis öregasszony haragja csodálkozóba ejtette; szavaiban volt valami meglepően őszinte, bár fölösleges és szánalomkeltő, mint egy egér cincogása a bikára, amely nem szándékosan rálépett a farkára, és észre sem vette. Artamonov leült karosszékébe, és gondolataiba merült.

Már régen, néhány hét óta nem látta Olgát, mivel összeveszett a fiával, és kerülte vele a találkozást. Még a nyár végén, amikor Pjotr Artamonov dagadt lábbal feküdt az ágyban, Voroponov jelent meg nála ünnepélyesen és megizzadva. Nehéz, kék ajkával csámcsogva, felszólította, hogy írjon alá egy sürgönyt a cárhoz, amelyben arra kérik, hogy ne engedje át másnak a hatalmat. Artamonov nagyon elcsodálkozott a polgármester vakmerő ötletén, de aláírta a kérvényt, abban a meggyőződésben, hogy ezzel bosszúságot okoz öccsének és Mironnak; meg aztán Voroponovot is bizonyára le fogják szidni érte Pétervárról: ne avatkozz, duzzadt ajkú hülye, olyasvalamibe, amihez semmi közöd; ne akard fenn hordani az orrod!

Miután Voroponov az írást kabátja zsebébe süllyesztette, és állig begombolkozott, panaszkodni kezdett Alekszejre, Mironra, a doktorra és mindazokra, akik a zsidóktól bujtogatva, részint vakon, részint önzésből, a cár ellen vannak; az idősebb Artamonov szinte élvezettel hallgatta panaszait, helyeselt neki, s csak amikor Voroponov kék ajka Vera Popovát is kikezdte, akkor vágott szigorúan közbe:

– Vera Nyikolajevnának nincs része a dologban.

– Hogyhogy nincs része? Tudjuk…

– Semmit sem tudsz.

– Addig játsztok a tűzzel, amíg körmötökre ég – fenyegetőzött a polgármester, és eltávozott.

Este pedig unokaöccse és lánya, mint a kutyák rontottak rá Artamonovra; rárontottak és ugatni kezdtek, nem kímélve öregségét.

– Mit cselekszik, apus? – kiabálta Tatyána, és rút arcában szinte ugrált tébolyult szeme, Jakov az ablaknál állt, ujjaival az üvegen dobolt, és Artamonov úgy érezte, ő is ellene van; Miron pedig maró gúnnyal kérdezte:

– Elolvasta, hogy mi áll az iratban?

– Nem én! – mondta Artamonov. – Nem olvastam, de tudom: az áll benne, hogy a kölyökkutyákat ne bocsássák szabadjára!

Jólesett látnia, hogy Miron és Tatyána haragszanak, de Jakov hallgatása zavarba hozta: hitt fia üzleti rátermettségében, és rádöbbent, hogy annak érdekei ellen cselekedett; de hogy Jakovot bevonja a vitába, és véleményét kikérje – ezt már nem engedte meg büszkesége. Feküdt, gorombán visszavágott és ordított, Miron pedig fejét csóválva pattogtatta a szavakat:

– Értse meg: a cárt gazember banda veszi körül, és kell, hogy becsületes emberek álljanak helyükre.

Artamonov tudta, hogy éppen Miron pályázik a becsületes emberek szerepére; apja Moszkvában járt, és lépéseket tett, hogy Miront az Állami Dumába jelöljék. Elképzelni a cár közelében ezt a langaléta unokaöccsét: nevetséges és veszélyes volt egyaránt. Ebben a pillanatban Alekszej szaladt be váratlanul a szobába, borzasan, kigombolkozva; ide-oda ugrálva recsegni kezdett:

– Mit cselekszel, esztelen?

Úgy ripakodott rá a bátyjára, mint egy szolgára.

– Az ördögbe is! – bődült fel az idősebb Artamonov. – Engem akartok tanítani? Pusztuljatok mind a fenébe! Takarodjatok!…

Még maga is megrettent haragja kitörésétől.

Most, amint ott ült a szoba sarkában, és végighallgatta Olga elfogulatlan elbeszélését a városban lezajlott forrongásról, eszébe jutott ez a civakodás, és szeretett volna rájönni, hogy kinek van igaza: neki vagy amazoknak.

Különösen megzavarták Olga gyerekesen haragos szavai; de most már ő is nyugodtan, sőt meghatottan beszélt.

– Kedves emberek a mi takácsaink! Alaposan megfutamították a Voroponov-munkásokat és a bőrgyáriakat. Ott maradtak a ház őrizetére…

Natalja, aki nagyon megijedt, dühösen nyafogta:

– A ti házatokból indult ki a felfordulás. Úgy kell nektek! Mindennek ti vagytok az okai.

Bejött Miron. Köszönés nélkül, ruganyos léptekkel járkált fel és alá a szobában, majd fenyegetőzni kezdett:

– Mindezek a Voroponovok és Zsityejkinek drágán fognak megfizetni azért, hogy a népet rendzavarásra tanítják. Nem viszik el szárazon! Éppen elég leckét adnak a lázadásból Ilja Artamonov barátai, és ha még ezek is elkezdik…

Az idősebb Artamonov hallgatott.

A Voroponov-féle felirattal kapcsolatos botrány után Pjotr végérvényesen és kibékíthetetlenül meggyűlölte Miront, de látta, hogy a gyár egészen ennek az embernek kezében van, a vállalatot ügyesen és szilárdan vezeti, a munkások engedelmeskednek neki, vagy félnek tőle, és kezesebbek a városiaknál.

A szél elcsendesedett, beásta magát a sűrű hóba, amely nagy és nehéz pelyhekben, egyenesen hullott alá, fehér függönnyel vonta be az ablakokat, eltakarva a kilátást. Az idősebb Artamonovval senki sem beszélt, és Pjotr érezte, hogy feleségén kívül mindenki őt tartja bűnösnek mindenért: a lázongásokért, a rossz időért, meg azért is, hogy a cár nem úgy viselkedik, mint kellene.

– Hát Jasa hol van? – aggódott az anya. – Hol van Jasa?

Miron megvetően felhúzta orrát, és rá sem nézve nagynénjére, így felelt:

– Valószínűleg elbújt a városban, a tyúkól aljában.

– Mi az? Hol? – dünnyögte ijedten Natalja.

„Talán nem is tudja a buta, hogy Jakovnak szeretője van” – gondolta magában Artamonov. És hirtelen elhatározással megszólalt:

– Mondok valamit: éljetek, ahogy akartok! Tegyetek, amit akartok. Igen. Én semmit sem értek, valóban. Öreg lettem. Itt pedig… Itt pedig az ördög keze játszik közre. Éltem, éltem, és nem értek semmit…

4

Jakov Artamonov huszonhat éves koráig derűs, békés életet élt, és semmi különösebb kellemetlenség nem érte; de ekkor az idő – a nyugodt életet szerető emberek ellensége – bonyodalmas és tisztességtelen játékot kezdett vele. A dolog áprilisban kezdődött, éjjel, három évvel a forrongások után, amelyek a türelmes népet felrázták tespedéséből.

Jakov a díványon feküdt, cigarettázott, és a minden kívánságot kizáró jóllakottságot élvezte; ezt becsülte a legtöbbre az életben, amelynek egész értelmét ebben látta. Ez az érzés ugyanolyan kellemes volt egy ízletes ebéd végén, mint egy nő bírása után.

A szoba közepén, az asztal mellett, a telt, de sudár Polina állt, és elgondolkozva nézett a kávéfőző spirituszlángjának haragoslila tüzébe; meztelen karját és gyermekarcát a vörös ernyős lámpa fénye étvágygerjesztően megsült pirog héjának színére festette. Kibomlott sötét haja festőien hullt a nyakába és vállaira. Meztelen testére aranysárga bokharai hálóköpeny simul, lábára zöld szattyánbőr papucs. Az egész alak nem oroszosan légies; kedves kölyökarca van, duzzadt cseresznyeajka és pajzán szeme. Jakov még ebben az órában is kedvét találta benne, bár már betelt vele. Polina összehasonlíthatatlanul szebb, mint mindazok a leányok és asszonyok, akiket az ifjabb Artamonov előtte ismert, és semmi kifogása sem lehetne ellene, ha nem volna oly bután önfejű.

– Nekem nem kell kávé, Kisnarancs – mondta Jakov a cigaretta füstjének sűrű fátyolán keresztül; Polina feléje sem fordulva megkérdezte:

– Hát nekem?

– Hogy neked mi kell, nem tudom – felelte Jakov, és fáradtan ásított.

– De igenis, tudod – kezdte rá törékeny hangon a nő, lecsapva a férfi szavaira, és megrázva fejét. Jakov egy-két percig nyugodtan hallgatta a karmoló-csipkedő szavakat, aztán felült, a padlóra hajította cigarettáját, s míg cipőjét húzta, sóhajtva mondta:

– Nem tudom megérteni, mi örömöd lehet abban, hogy készakarva elrontod az ember hangulatát! Hiszen tudod: míg apa él, nem nősülhetek meg…

Polina szokása szerint a sértések egész özönét zúdította rá:

– Neked csak a jó hangulat a fontos, te pókhas! Tudom, hogy ezért a jó hangulatodért képes lennél egy tatár ószeresnek is eladni; igen! Becstelen ember vagy…

Jakovot különösen bosszantotta, hogy Polina pókhasnak nevezte. Hiszen a gyengéd pillanatokban egészen más, mulatságos néven szólította – így becézte: Sósfalat. És arra gondolt, hogy Polina legalább ma megkímélhette volna az ilyen jelenettől; két órája sincs, hogy száz rubelt adott neki ajándékba.

– Kiabálással semmire sem mégy nálam – figyelmeztette, és feltéve kalapját, kezét nyújtotta. – Viszontlátásra!

– Disznó! És a padló megint tele van cigarettacsutkákkal…

Az utcát nedves szél söpörte végig, a felhők árnyékai úgy kúsztak a földön, mintha a tócsákat akarnák feltörülni. Egy pillanatra előkandikált a hold, és a pocsolyák vékony jégkéreggel borított vize rezes fényben csillogott. A tél ebben az évben makacsul ellenállt a tavasz támadásának: előző nap még sűrűn esett a hó.

Jakov Artamonov zsebre dugott kézzel, hóna alatt nehéz sétabottal ballagott hazafelé, és arra gondolt, hogy milyen megmagyarázhatatlanul furán együgyűek az emberek. Mit is akar ez a kedves, ostoba kis Polina? Nyugodtan, gond nélkül él, jócskán kap ajándékokat, elegánsan öltözködik, száz rubelt költ havonta, s azonkívül a szeretője – ezt Jakov tudta, érezte magáról – tetszik is neki. Mi kell hát még? Miért akarja, hogy megesküdjenek?

„Buta dolog, akár az egér a befőttesüvegben” – fejezte be gondolatmenetét maga csinálta kedvenc közmondásával. Az életet egyszerűnek látta: hiszen az élet csak azt kívánja az embertől, amivel már rendelkezik. Világos, hogy tulajdonképpen mindenki ugyanarra törekszik: a tökéletes nyugalomra. A nappal sürgése-forgása csak a nem éppen kellemes bevezetés az éjszaka csendjébe, azokhoz az órákhoz, amikor egyedül maradunk a nővel, és öleléseitől kimerülten álomtalan alvásba zuhanunk. Csupán ez a fontos, s ennek van valóban értelme. Az emberek már azért is ostobák, mert csaknem mind, titokban vagy nyíltan, okosabbnak tartják magukat nála; nagyon sok feleslegeset gondolnak ki; lehetséges, hogy ez a vonásuk egy különös vakság következménye: mindenki ki akar válni a többiek közül, mert attól fél, hogy elveszti, hogy nem látja meg önmagát a tömegben.

Milyen ostoba Ilja – még gimnazista korában belebolondult a könyvekbe, most pedig szocialisták közé keveredett! Jakov sok sértést nyelt le tőle, de nemrég mégis neki kellett pénzt küldenie bátyjának valahová Szibériába. Elviselhetetlenül, nevetségesen ostoba az anyja, még elviselhetetlenebbül és nyomasztóbban ostoba a rideg apja, ez a részeges és piszkos öreg medve, aki képtelen az emberekkel összeférni. Nevetséges az a ficánkoló, handabandázó nagybátyja, Alekszej is, aki az Állami Dumába szeretne bejutni, és ezért mohón falja az újságokat, és kétszínűen hízeleg a városban mindenkinek, a gyárban pedig a munkásokra kacsingat, mint egy öreg, feslett lotyó. Kiváltképpen és valahogyan már elképesztően, borzalmasan együgyű Miron, ez a nagy orrú harkály; Oroszország legkiválóbb lángelméjének tartja magát, bizonyára miniszteri székről ábrándozik, és most már egészen nyíltan hangoztatja, hogy csakis ő tudja, mit kell tenni, és hogyan kell mindenkinek gondolkodnia. Ő is a munkásokhoz igyekszik dörgölőzni: mulatságokat rendez számukra, futballcsapatot alakít, könyvtárat szerel fel – répával akarja etetni a farkasokat.

A munkások pompás vásznat szőnek, de maguk rongyokban járnak, piszokban élnek és tivornyáznak; őket is, egész tömegükben, valami szemtelenül leplezetlen, különleges ostobaság babonázta meg; ebből még az az egyszerű, anyagiasan kis ravaszkodás is hiányzik, amely megvan minden parasztban. Jakov Artamonovnak többet kellett a munkásokról gondolkodnia, mint minden másról, mert naponta összeütközésbe került velük, és még serdülő ifjú volt, amikor már ellenséges érzést keltettek benne: leányok miatt nemegyszer veszekedett fiatal takácsokkal, és vetélytársai közül néhányan bizonyára a mai napig sem felejtették el az akkori sérelmeket. Tejfölösszájú fiú volt, mikor már kétszer is megdobálták éjjel kövekkel. A botrányoktól és asszonyrikácsolástól abban az időben gyakran csak úgy tudott megmenekülni, hogy anyja közbelépett. Pénzzel váltotta meg a kellemetlenségektől, és ilyenkor mulatságosan igyekezett fia lelkére beszélni:

– Olyan vagy igazán, mint egy fiatal kakas! Ha már nem tudsz várni, amíg megnősülsz, tarts magadnak egyet, és isten neki! De így… Még bepanaszolnak apádnak, és elkerget, mint Iljával tette…

Két-három forrongó éven át Jakov nem észlelt a gyárban semmi különösebb veszélyes jelenséget, de nyugtalanították Miron szavai, Alekszej nagybátyjának gondterhes sóhajai és az újságok, amelyeket nem szívesen olvasott. Ezek tolakodó szolgálatkészséggel és leplezetlenül fenyegető kárörömmel számoltak be a munkásmozgalomról, és közölték a munkásképviselőknek a Dumában tartott beszédeit. Mindez meggyűlöltette vele a munkásokat, és bántóan rávilágított arra, hogy függ tőlük; de már megszokta, hogy ezt az érzését engedékenységgel palástolja a takácsok apróbb követeléseivel szemben, vagy mesterségesen elrejtse mosolyának és tréfálkozásainak leple alá. Nagyobb baj azonban még nem volt, bár néha, hirtelen, különös zavar fogta el és bénította meg, mintha ő, a gazda, csak vendégségben volna azoknál, akik dolgoznak neki; már régen él a nyakukon, már régen a terhükre van, de a munkások egyelőre még unottan hallgatnak, s csupán tekintetük látszik értésére adni:

„Mi az, még most sem mégy? Pedig már ideje lenne!”

Azokban az órákban, amikor ilyen gondolatok ébredtek benne, az volt a homályos sejtése, hogy a gyárban, lappangva és láthatatlanul, valami parázslik és füstölög, ami rendkívüli veszélyt rejteget számára.

Jakov szilárdul hitte, hogy az ember lényegében egyszerű, és az egyszerűség mindennél kedvesebb az ember számára; nem ő eszeli ki, nem az ő agya hordozza magában a nyugtalanító gondolatokat; ezek valahol az emberen kívül lappangnak, hamu alatt füstölögnek, s amikor lángra lobbannak, megfertőzik az embert, nyugtalanítják, összezavarják. Jakov érezte ezeknek a gondolatoknak a jelenlétét önmagán kívül – ellenségének tekintette őket, és úgy látta, hogy az általános ostobaság szorosra kötött csomóinak kibogozása helyett csak bonyolultabbá teszik mindazt, ami egyszerű, világos, és az élet örömét jelenti.

Mindazok közül, akiket ismert, legokosabbnak az öreg Tyihon Vjalovot tartotta, amikor elnézte, milyen nyugodtan viselkedik mindenkivel, hogyan dolgozik, mintha csak kegyet osztogatna, Jakov megirigyelte az udvarost. Tyihon még az alvásban is okos maradt: a párnához vagy a földhöz szorított füllel feküdt, mint aki hallgatózik. Jakov megkérdezte az öreget:

– Hát álmokat látsz-e?

– Hogyan látnék? Nem vagyok fehérnép – felelte Tyihon, és szavaiból Jakov valami megingathatatlanul erős, sűrű, leülepedett magatartást érzett ki.

„Asszonyi álmok” – gondolta magában Alekszej nagybátyja házában lefolytatott viták és beszédek hallatára, és elmosolyodott.

Jakov gondolatjárása általában nehézkes volt: amikor eltöprengett valamin, úgy vonszolta testét, mintha súlyos terhet cipelne, és lehajtott fejjel nézett lába elé. Így történt ezen az éjszakán is, Polinától távozóban észre sem vette, amint egy zömök, szürke alak ott termett előtte, és feje felett meglengette karját. Csak az utolsó pillanatban ébredt a veszély tudatára; hirtelen térdre ereszkedett, felöltője zsebéből kirántotta revolverét, nekiszorította támadója lábának, és elsütötte; tompa, gyenge dörrenés hallatszott, az alak visszaugrott, hátával nekiesett egy kerítésnek, és lassan lecsúszott a földre.

Csak ekkor állapította meg Jakov önmagáról, hogy halálosan megrémült; kiáltani akart, de nem jött ki hang a torkán; keze reszketett, s amikor megpróbált felállni térdéről, lába megtagadta az engedelmességet. Tőle kétlépésnyire, sapka nélkül, göndör, hosszú hajú támadója fetrengett a földön, ahonnan ő is hasztalanul igyekezett feltápászkodni.

– Lelőlek, bitang – mondta rekedten Jakov, és lövésre emelte a revolvert; az alak feléje fordította széles arcát, és maga elé dörmögte:

– Már úgyis belém lőtt…

Jakov most ismerte meg, és csodálkozva dünnyögte:

– Noszkov? Ó, te alávaló! Hát te vagy az?

Az ifjabb Artamonov rémületét hirtelen oly érzés követte, amely az örömmel volt határos; ezt az érzést nemcsak az a tudat váltotta ki, hogy a támadást szerencsésen elhárította, hanem az a körülmény is, hogy a támadó a gyáron kívül álló ember, és nem a gyár valamelyik munkása, ahogy Jakov először gondolta. Noszkov, a vadász és harmonikás, lakodalmakon szokott játszani, s különben félrehúzódva éldegélt; Paraklitovánál, a diakónus özvegyénél lakott, s a mai éjszakáig senki sem beszélt róla rosszat a városban.

– Úgy, hát ilyesmivel is foglalkozol? – mondta Jakov, aztán felállt és körülnézett; csend volt, csak a szél rázta a gallyakat a kerítés felett.

– Mivel foglalkozom? – kérdezte hirtelen hangosan Noszkov. – Csak tréfáltam, meg akartam kicsit ijeszteni, semmi egyéb! Ön pedig se szó, se beszéd: puff! Ezért ugyan nem fog elismerést kapni, meglátja! Magam is megijedtem…

– Így vagyunk? – kérdezte gúnyosan Artamonov a győztes hangján. – Nos, állj csak fel; gyerünk a rendőrségre.

– Nem tudok járni, nyomorékká tett – felelte a másik, majd felemelte a földről sapkáját, és beledünnyögte a bélésébe: – A rendőrségtől pedig nem félek.

– Majd elválik. Kelj fel!

– Nem félek – ismételte Noszkov. – Mivel bizonyítja be, hogy én támadtam meg önt, és nem ön engem, ijedtségében? Először is ez!

– Úgy. És másodszor? – kérdezte elmosolyodva Jakov, bár kissé csodálkozott Noszkov nyugalmán.

– Van másodszor is. Hasznos ember vagyok az ön számára.

– Mese. Mesebeszéd!

És revolverét a harmonikás arcára emelve, hirtelen dührohamában újra megfenyegette:

– Szétmorzsolom a kobakod!

Noszkov egy pillanatra felvetette szemét, majd ismét sapkája bélésébe nézett, és meggyőzően rákezdett:

– Ne akarjon botrányt. Ha gazdag is, bizonyítani semmit sem tud. Mondom: tréfálni akartam. Jól ismerem az édesapját, sokszor játszottam neki harmonikán.

Hirtelen mozdulattal fejébe húzta sapkáját, előrehajolt, és fogai között fel-felszisszenve a fájdalomtól, emelgetni kezdte lábszárát; majd elővette zsebkendőjét, és bekötözte a sebet térde felett. Az egész idő alatt dünnyögött valamit az orra alatt, de Jakov, akit megfélemlített a kudarcot vallott útonálló különös viselkedése, nem figyelt szavaira.

Jakov Artamonov agyán, nála szokatlan gyorsasággal, keresztülvillant: Noszkovot természetesen itt kell hagyni a kerítésnél, be kell menni a városba, ki kell küldeni egy éjjeliőrt, hogy őrizze a sebesültet, aztán elmenni a rendőrségre, és bejelenteni, hogy megtámadták. Megkezdődik a nyomozás; Noszkov beszélni fog apja dorbézolásairól a diakónusnénál. Lehetséges, hogy vannak barátai is, ugyanolyan akasztófavirágok, mint ő maga; ezek talán bosszút esküsznek ellene. De másrészt mégsem engedhető meg, hogy ne nyerje el méltó büntetését…

Az éjszaka egyre hidegebb lett; a kéz, amely a revolvert fogta, lassanként meggémberedett; a rendőrség messze van, és persze, mindenki alszik ott. Jakov dühösen szuszogott, nem tudta, mire határozza el magát. Sajnálta, hogy nem lőtte tüstént főbe ezt a tömzsi fickót, akinek olyan görbe a lába, mintha egész életében hordón lovagolt volna. És egyszerre csak olyan szavak ütötték meg fülét, amelyek bámulatba ejtették váratlanságukkal:

– Őszintén fogok beszélni, habár a dolog titok – szólalt meg Noszkov, továbbra is a lábával bíbelődve. – Az ön érdekében vagyok itt; azért, hogy a munkásait szemmel tartsam. Szándékosan mondtam, hogy meg akartam ijeszteni; valójában azonban egy embert kellett volna elcsípnem, és önt összetévesztettem vele…

– Hogy az ördög… – mondta Jakov. – Mit beszélsz?

– Bizony így vagyunk… Ön még nem is tudja: a diakónusnénál, a fürdőházban, szocialisták gyűléseznek, és megint lázadásról beszélnek, röpiratokat olvasnak…

– Hazudsz – mondta halkan Jakov, de hitelt adott szavainak. – Kik vannak ott? Kik gyűléseznek?

– Ezt nem árulhatom el. Majd megtudja, amikor letartóztatják őket.

Noszkov a kerítés léceibe kapaszkodva felállt, és megkérte az ifjabb Artamonovot:

– Adja ide a botom; egy lépést sem tudok tenni nélküle…

Jakov lehajolt, felemelte a botot, átnyújtotta, körülnézett, és halkan megkérdezte:

– De akkor miért támadtál… támadt énrám?

– Nem támadtam önre. Összetévesztettem valakivel. Nem önt, másvalakit kerestem. Felejtse el az egészet. Tévedés volt. Nemsokára meglátja, hogy igazat beszélek. Pénzt kell adnia, hogy a lábam gyógyíttathassam. Bizony…

És a kerítésbe kapaszkodva, botjára támaszkodva, Noszkov lassan egymás elé kezdte rakni görbe lábait jegyre jobban távolodott a konyhakertektől a városszél sötét házikói felé – mintegy szétkergetve menet közben a felhők hideg árnyékait. Tízlépésnyi távolságról csendesen visszaszólt:

– Jakov Petrovics!

Jakov utánasietett.

– Erről az esetről senkinek egy mukkot sem, különben… Megért, ugye? – tette hozzá Noszkov, aztán suhintott botjával, és odébbállt, magára hagyva az értelmetlenül bámészkodó Jakovot. Az ifjabb Artamonovnak sok mindent kellett egyszerre átgondolnia, mert azonnal el akarta dönteni, vajon helyesen cselekedett-e. Természetes, hogy ha Noszkov valóban a szocialistákat tartja szemmel, úgy hasznos, sőt szükséges ember; de hátha csak hazudott és becsapta, hogy időt nyerjen és bosszút állhasson rajta kudarcáért meg a lövésért?! Hazugság, hogy összetévesztette valakivel, és hogy csak ijeszteni akarta; világos, hogy hazudik. Hátha a munkások bérelték fel, hogy őt megölje? Nagyszájú és heves természetű ember akadt a takácsok között éppen elég, de szocialistákat még feltételezni is nehéz a gyárban. A legtekintélyesebb munkások, mint Szedov, Krikunov, Maszlov és mások, nemrég maguk követelték, hogy az iroda bocsássa el a legféktelenebb izgatók egyikét. Nem, Noszkov kétségtelenül rászedte. Tegyen-e említést az esetről Mironnak?

Hogy mi történnék, ha szólna Mironnak Noszkovról, Jakov nem tudta elképzelni; annyi bizonyos, hogy unokafivére, mint valami bíró, aprólékosan kivallatná, valamivel megvádolná, és mindenképpen kinevetné. Ha Noszkov kém, akkor Mironnak valószínűleg tudomása van róla. És végre is mégsem dönthető el teljes határozottsággal, hogy ki tévedett; Noszkov-e, vagy pedig ő, Jakov? Hiszen Noszkov azt mondta: „Nemsokára meglátja, hogy igazat beszélek.”

Tekintetével követte a vadászt, amíg teljesen el nem tűnt az éjszaka árnyékában. Látszólag minden egyszerű és érthető volt: Noszkov azzal a nyilvánvaló céllal támadt rá, hogy kirabolja. Jakov rálőtt, és ettől kezdve nyugtalanítón bonyodalmas dolog vette kezdetét, amely holmi rossz álomra hasonlított. Különösen lépked Noszkov a kerítés mellett, és különösen sűrű cafatokban kúsznak utána az árnyékok. Jakov most látta először, hogy az árnyékok ilyen nehézkesen húzódnak egy ember nyomában.

Az ifjabb Artamonov, akit annyira ide-oda rángattak gondolatai, hogy testileg is végképp kimerült, elhatározta, hogy hallgat és vár. Noszkov nem ment ki a fejéből. Rosszkedvű volt; betegnek érezte magát, és ebédidő alatt, amikor a munkások kitódultak a gyárépületekből, az iroda ablakához állt, és élesen szemügyre vett minden egyes alakot, hogy kitalálja: ki szocialista közülük. Talán Vaszka, a mocskos, sánta fűtő, aki Szerafim ácstól ügyesen eltanulta a pattogó gúnyversek rögtönzését?

Néhány nap múlva egyik rég be nem fogott lovát jártatta az erdőszélen, rövid svédkabátban, hosszú csizmában, kezében puskával és oldalán vadásztarisznyával, amely tömve volt elejtett szárnyasokkal. Ekkor megpillantotta Nyesztyerenkót, a csendőrt. Nyesztyerenko az erdő felé, az útnak hátat fordítva állt, és meghajtott nyakkal, kezét arca felé emelve, cigarettát sodort magának; a nap rátűzött vörös bőrkabátja hátára, amely úgy csillogott, mintha vasból volna. Jakov tüstént ráeszmélt, mit kell tennie: odahajtott a tiszthez, és sietve üdvözölte.

– Nem is tudtam, hogy ön itt van.

– Már harmadik napja; feleségem egyre rosszabbul van, igen, kérem.

Nyesztyerenko rendkívül élénk hangon közölte a szomorú hírt Jakovval, aztán rácsapott vadásztarisznyájára, és hozzátette:

– Én meg ezzel ütöm agyon az időt! Az eredmény nem rossz, mi?

– Ismeri Noszkovot, a vadászt? – kérdezte halkan Jakov; a tiszt vöröses szemöldöke csodálkozóan felhúzódott, kínai bajusza meglebbent, egyik felét ujjai közé fogta, és hunyorgatva felnézett az égbe.

„Hazudni fog” – villant át egyszerre Jakov agyán.

– Kit? Noszkovot? Ki az?

– Vadász. Göndör, görbe lábú…

– Igen-igen… Mintha láttam volna ilyen alakot az erdőben, hitvány kis flintával… Nos, mi van vele?

Szürke szemével – pupillája középpontjában fénylő csillagocska ragyogott – a tiszt átható, kérdő pillantást vetett Jakov arcára. Jakov gyorsan elmondta a Noszkov-esetet. Nyesztyerenko földre szegzett szemmel hallgatta végig, és közben puskája tusával egy fenyőtobozt verdesett a homokba; mikor Jakov elkészült, rá sem emelve a tekintetét, Nyesztyerenko megkérdezte:

– És miért nem tett feljelentést a rendőrségen? A dolog arra tartozik, kedvesem, és önnek ez kötelessége lett volna.

– Hiszen mondom: Noszkov állítólag a munkások után kémkedik, ez pedig az önök dolga…

– Úgy – mondta a csendőr, és cigarettáját elnyomta a puskacsövön; aztán hunyorgató szemével ismét Jakov arcába tekintett, és meggyőző hangon kezdett valami nem egészen érthető dologról beszélni, ami oda lyukadt ki, hogy Jakov törvényellenesen cselekedett, amikor a rablótámadás kísérletét a rendőrség előtt eltitkolta, de most már késő lenne azt bejelenteni.

– Ha akkor tüstént magával vitte volna a rendőrségre… tiszta dolog! Bár még ebben az esetben is kimagyarázkodhatott volna. De hogyan tudná most bebizonyítani, hogy valóban rátámadt önre? Hogy megsebesült? Bah! Az ember belelőhet valakibe ijedtében is… Meg véletlenül, elővigyázatlanságból…

Jakov érezte, hogy Nyesztyerenko ravaszkodik, forral valamit, s amikor a tiszt arról beszélt, hogy az ember ijedtében is elsütheti a fegyverét, még jobban megerősödött a gyanúja:

„Kétszínűsködik.”

– Így áll a bál, kedvesem. Azért meg, hogy kémnek adja ki magát a tökkelütött, természetesen felelni fog. Majd kikérdezzük, hogy mit tud.

És kezét Jakov vállára téve, így folytatta:

– Mondok valamit: adja becsületszavát, hogy az egész dolog közöttünk marad. Az ön érdekében ajánlom. Remélem, megérti? Tehát: becsületszavára?

– Ha akarja, természetesen.

– Ne szóljon róla sem nagybátyjának, sem Miron Alekszejevicsnek. Még nem mondta el nekik az esetet? Akkor rendben van. Bízzuk az ügyet saját belső logikájára. És egy kukkot se senkinek! Rendben van? A vadászt saját fegyvere sebesítette meg; önnek semmi köze hozzá.

Jakov mosolygott: egészen másvalaki, egy vidám és kedélyes ember beszélt most vele.

– Viszontlátásra – mondta a tiszt. – Ne felejtse el: becsületszavát adta!

Az ifjabb Artamonov némiképp megnyugodva ment haza. Este nagybátyja azt ajánlotta, hogy utazzék fel a kormányzósági székvárosba. Jakov örömest ráállt. De egy hét múlva, amikor hazajött, és nagybátyjánál ebédelt, ismét nyugtalanság fogta el Miron szavainak hallatára, aki száraz mosollyal beszélte:

– Kiderült, hogy Nyesztyerenko nem az a naplopó, akinek gondoltam. A városban is elfogott hármat: Mogyesztov tanítót és még kettőt.

– Hát nálunk? – kérdezte Jakov.

– Nálunk Szedovot, Krikunovot, Abramovot és öt fiatalabb munkást. Bár a letartóztatásokat a székvárosból ide érkezett csendőrök hajtották végre, magától értetődik, hogy Nyesztyerenko keze játszott közre, és így nyilvánvaló hasznunk van felesége betegségéből. Igen, Nyesztyerenko vigyáz a bőrére. Fél, hogy fejbe kólintják…

– Manapság már nincsenek orgyilkosságok – jegyezte meg Alekszej.

– Ami azt illeti… – mondta Miron. – Hja igaz, a városban letartóztatták még azt a vadászt is…

– Noszkovot? – kérdezte halkan, megrémülve Jakov.

– Nem tudom. A diakónusnénál lakott; ugyancsak őnála, a fürdőépületben tartották összejöveteleiket ezek a forradalmárok. Benn a házban pedig az asszonnyal a te apád szórakozgatott, amint magad is tudod. Elég kellemetlen találkozása a dolgoknak.

– Bizony az – mondta kopasz fejét csóválva Alekszej. – De hát mit tegyünk?

Jakov szeme előtt minden elsötétedett, képtelen volt tovább figyelni nagybátyja és unokafivére beszélgetésére. Ezt gondolta: Noszkovot letartóztatták, világos tehát, hogy nem rabló, hanem szocialista; nyilván a munkások bízták meg, hogy ölje meg, vagy verje félholtra gazdájukat; ugyanazok a munkások, akiket ő, Jakov, a legtisztességesebb, a legnyugodtabb embereknek tartott! A mindig tisztán öltözködő és már nem fiatal Szedov, az udvarias és kedélyes lakatos, Krikunov, és a kellemes modorú, minden munkához értő, jó hangú Abramov. Hát gondolhatta volna, hogy ezek az emberek is ellenségei?

Ezenkívül úgy tetszett neki, hogy a hét alatt, míg oda volt, nagybátyja házában még nagyobb lett a lárma és sürgés-forgás. Az aranyfogú Jakovlev doktor, aki soha nem mondott jót senkiről és semmiről, és mindenre messziről, idegen szemmel, gúnyolódva nézett, most mintha még jobban szembeötlő lenne, szinte fenyegetően zizegteti az újságokat:

– Igen – mondta, és fogai megcsillantak –, megmozdulunk, felébredünk! Az emberek ellustult cselédhez hasonlók, akit az ijedtség sietségre sarkall, mikor tudomást szerez gazdája váratlan, meglepetésszerű hazaérkezéséről, és kapkodva söpör, tisztogat, igyekszik rendbe hozni a házat, mert fél a felmondástól.

– Kétértelműen beszél, doktor – jegyezte meg Miron, és homlokát ráncolta. – A maga anarchizmusa, szkepticizmusa…

De az orvos egyre hangosabb lett, mind többet beszélt, és szavai nyugtalanították Jakovot. Úgy tetszett, hogy nemcsak ő, de a többiek is mind félnek valamitől, baljóslatokkal fenyegetik egymást, kölcsönösen nagyítják rettegésüket; azt is lehet gondolni, hogy az emberek éppen attól félnek, ami belőlük magukból fakad: saját gondolataiktól és szavaiktól. Jakov az általános ostobaság újabb bizonyítékát látta ebben, ő maga pedig nem kigondolt, hanem teljesen reális félelemben élt, és egész bőrével érezte, hogy láthatatlan, de egyre jobban szoruló hurok van a nyakában, és elháríthatatlan, nagy szerencsétlenségek felé vonszolja.

Félelme még erősebb lett két hónap múlva, amikor a városban ismét felbukkant Noszkov, a gyárban meg a simára borotvált, sárga, sovány Abramov.

– Visszafogad egy ilyen öreg embert? – kérdezte az utóbbi mosolyogva, és Jakov nem merte elutasítani.

– Kellemetlen a börtön? – érdeklődött most az ifjabb Artamonov, és Abramov előbbi mosolyával felelte:

– Nagyon zsúfolt! Ha a tífusz nem járna a parancsnokság kezére, igazán nem tudom, hol helyeznének el ekkora tömeget!

„Mosolyogsz – gondolta magában Jakov, miközben a takácsot kikísérte –, de tudom, hogy mit gondolsz…”

Ugyanaznap este Miron sértő jelenetet rendezett Abramov miatt; csaknem ordított Jakovra, és még dobbantott is, mintha szolga állna előtte:

– Megőrültél? – kiabálta, és orra kivörösödött a méregtől. – Holnap azonnal tedd ki a szűrét…

Néhány nap múlva azonban, amikor reggel az Okában fürdött, Mavrin főhadnaggyal és Nyesztyerenkóval találkozott, akik horgászbotokkal teletűzdelt csónakban ültek; a hidegvérű főhadnagy némán, hanyag biccentéssel üdvözölte, és tüstént kievezett a folyó közepére, Nyesztyerenko pedig vetkőződés közben halkan odaszólt neki:

– Rosszul tette, hogy nem fogadta fel Abramovot; nagyon sajnálom, hogy nem volt módomban önt előzőleg figyelmeztetni.

– Miron ellenezte – dünnyögte az ifjabb Artamonov, akit erős szeszszag csapott meg a tiszt szavaitól.

– Úgy? – kérdezte Nyesztyerenko. – Hát nem öntől függött?

– Nem.

– Kár. Hasznunkra lett volna a fickó. Csalétek a horgon.

És a naptól megaranyozott meztelen tiszt, akinek bőre, mint a halpikkely csillogott, cinkos szemmel nézett Jakovra, mialatt tovább kérdezősködött:

– Hát a barátját látta? A vadászt? – Nyesztyerenko itt nevetni kezdett az önelégült ember csendes nevetésével. – Tudja, mi bírta arra, hogy önre vadásszék? Puskát szeretett volna venni, kétcsövűt. Minden szenvedély, kedvesem; szenvedélyek vezetik az embert! Most legalább hasznunk lesz belőle: erősen fogom a torkát, hála a baklövésnek, melyet önnel szemben elkövetett…

– Micsoda baklövés, mikor ön azt mondja…

– Baklövés, uram, baklövés! – ismételte konokul a tiszt, és bement a folyóba, mint valami ló, szerteszét fröcskölve a vizet maga körül, és keresztet vetve meztelen mellére.

„Vigyen el az ördög mindnyájatokat” – gondolta lehangoltan Jakov.

Váratlanul, mintha csak egy zajos szobára csukták volna rá az ajtót, eljött a halál.

Éjféltájban Jakovot felébresztette szipogó édesanyja.

– Öltözz fel gyorsan, Tyihon jött lóhalálában, Alekszej bácsi meghalt.

– Lehetetlen. Hiszen nem is betegeskedett…

Tántorogva, levegő után kapkodva, az apa vánszorgott most be az ajtón.

– Tyihon – dörmögte. – Ahol Tyihon, ott ugyan jót ne várj! Mit szólsz hozzá, Jakov, mi? Ilyen váratlanul…

Mezítláb volt, éjszakai alsóruhájára dobott köntösben, fülcimpáját húzogatta, és körülnézett, mintha ismeretlen helyre került volna.

– Uh…

– Hogyan történhetett? – hitetlenkedett Jakov.

– Gyónás nélkül – mondta az anya, aki óriási liszteszsákhoz hasonlított.

Befogtak a bricskába: a kocsis helyén Jakov ült, és nézte, hogyan dobálja előtte a lova Tyihont, tőle pedig oldalvást, az úton, úgy táncol az árnyéka, mintha a földbe akarná magát beásni.

Olga az udvaron várta őket; fehér szoknyában és hálókabátban járkált ide-oda a fészer és kapu között; a hold fényében kékesnek és átlátszónak tetszett; különös látvány volt, amint alakja sűrű árnyékot vetett az udvar csupasz kavicsrétegére.

– Vége hát az életemnek – mondta halkan. Fekete kutyája, Kucsum, mindenütt ott kullogott a sarkában.

A konyhaablak alatti padon Miron ült magába roskadva; egyik kezében cigaretta füstölgött, a másikkal pápaszemét lóbálgatta, amelynek üvegei csillogtak, és vékony aranyfonalakat lövelltek a levegőbe; pápaszem nélkül Miron orra még nagyobbnak látszott. Jakov némán melléje ült, apja pedig állva maradt az udvar közepén, és benézett a nyitott ablakon, akár egy koldus, aki alamizsnát kér. Olga az égre tekintett, és emelt hangon mondta Nataljának:

– Észre se vettem, hogy mikor… Egyszerre csak a válla halotthideg lett, és szája kinyílt. Már arra sem maradt ideje a drágámnak, hogy utolsó istenhozzádot mondjon nekem. Tegnap panaszkodott; szúrást érez a szívében.

Olga beszéde vontatott volt, és mintha szavai is árnyékot vetettek volna.

Miron eldobta kialudt cigarettáját, és fejét Jakov vállára ejtve, halkan siránkozott:

– N-nem tudod, milyen jó volt…

– Mit tehetünk? – felelt Jakov, aki más szavakat nem talált. Nagynénjének is kellett volna mondania valamit, de mit mondhat az ember? Hallgatott és maga elé bámult, a földhöz súrolgatva lábát.

Apja megköszörülte torkát, és lassú léptekkel befelé indult a házba; Jakov lábujjhegyen követte. Nagybátyja lepedővel letakarva feküdt, fején szarvként meredt fel a kendő csomója, amellyel álla volt felkötve; lába nagyujjai feszesen bökték ki a lepedőt, mintha keresztül akarnák szakítani. A fél oldalán leolvadt hold tündökölve nézett be az ablakon, a muszlinfüggöny meg-meglebbent, az udvaron felvonított Kucsum, s mintha csak neki felelne, az idősebb Artamonov szükségtelenül hangosan mondta, szélesen keresztet vetve magára:

– Könnyen élt, és könnyen halt meg…

Jakov látta az ablakon át, hogy most Vera Popova jár fel-alá nagynénjével az udvaron, tetőtől talpig feketében, mint egy apáca. Olga emelt hangon újra elmondta:

– Álmában halt meg…

– Ne bolondozz! – kiáltott fel halkan Vjalov, aki egy nyaláb szénával dörzsölte le lovát, s közben el-elkapta fejét, nehogy az állat a fülébe harapjon; az idősebb Artamonov is kinézett az ablakon, és maga elé dörmögte:

– Ordít a bolond, nem ért az semmit…

„Nem kell mondani semmit” – gondolta Jakov, miközben kiment a lépcső feljárójára, és nézte, a fekete és fehér asszony árnyéka hogyan törli le a port a kövekről, amelyek egyre jobban tündökölnek. Anyja Tyihonnal sugdolózott, aki egyetértően bólintott; a ló is ugyanazon a véleményen volt, és szemében rézszínű folt világított. A házból kijött az apja; az anya hozzáfordult:

– Nyikitának sürgönyözni kellene; Tyihon tudja, hogy hol van.

– Tyihon tudja! – ismételte dühösen Pjotr. – Sürgönyözz, Miron…

Miron felállt, megindult, s amint vállával beleütődött az ajtófélfába, megsimogatta tenyerével:

– Iljának is sürgönyözz – szólt utána az idősebb Artamonov. A falba vágott sötét lyukból Miron visszafelelt:

– Ilja nem jöhet haza.

– Hiszen harminc évig éltünk együtt – mondta Olga, és szinte maga is csodálkozott azon, amit beszél. – Meg négy évig barátkoztunk a házasság előtt. Hogyan leszek el most egyedül?

Az apja Jakovhoz lépett:

– Ilja hol van?

– Nem tudom.

– Hazudsz!

– Ez az idő nem alkalmas arra, hogy Iljáról beszéljünk, apus.

Az udvarra besietett Jakovlev orvos, és megkérdezte:

– A hálószobában?

„Bolond – gondolta magában Jakov –, mit sietsz? Fel nem támaszthatod.”

Elkeserítette, hogy ott kell maradnia a szomorúság óráiban. Körülötte minden nyomasztó volt és lesújtó; az emberek, szavaik, a holdfényben bronzként fénylő pej ló és ez a fekete, némán bánkódó kutya. Úgy rémlett neki, hogy nagynénje dicsekszik vele, milyen jól élt férjével; anyja, az udvar sarkában, önfeledten, de valahogy hamisan zokogott; apja szeme megmerevedett, arca megkövesedett, és általában a kelleténél minden lehangolóbb, terhesebb volt.

Alekszej temetése napján, amikor a koporsót már leeresztették a sírba, és marékszámra dobálták rá a sárga homokot, a temetőben megjelent Nyikita.

„Még ez is” – gondolta Jakov, szemügyre véve a barát szögletes alakját, amint a maga ültette nyírfa törzsének támaszkodott.

– Elkéstél – mondta neki az apa, a könnyeket törülgetve arcáról; a szerzetes, mint egy teknősbéka, behúzta fejét púpjába. Kolduskülseje volt; csuhája kifakult a napon, barátsapkája ócska pléhvödör színére emlékeztetett, csizmája kitaposott. Poros arca felpüffedt, zavaros szemével a sírt körülvevő emberek hátába meredt, és nem hallható hangon beszélt valamit az apának, miközben szürke, ritkás szakálla remegett. Jakov lopva körülnézett: a szerzetest pár tucat tekintet tapogatta kíváncsian; bizonyára vizsgálgatták a torzszülöttet, gazdag emberek fivérét és nagybátyját, s várták, nem fog-e botrány kerekedni. Jakov tudta: a városnak az a meggyőződése, hogy az Artamonovok maguk dugták a púpost kolostorba, mert az apjuk után maradt örökség rá eső részét meg akarták kaparintani maguknak.

A jóságos, kövér pap, Nyikolaj atya, csengő tenor hangján igyekezett meggyőzni Olgát:

– Ne sértsük sóhajunkkal és sírásunkkal az Urat, a mi Istenünket, mert akarata…

Olga pedig továbbra is ugyanazon az emelt hangon felelt:

– De hiszen nem sírok, nem panaszkodom!

Keze reszketett, és furán, görcsös mozdulatokkal tépdeste szoknyáját, hogy könnytől nedves, csomóba gyűrt zsebkendőjét elrejtse zsebében.

Tyihon Vjalov segített a temetőőrnek, és ügyes kézzel felhantolta a sírt, amely mellett merev pózban állt Miron; a púpos szerzetes pedig halkan, szánakozóan mondta Nataljának:

– Uh, de megváltoztál; rád se lehet ismerni!

S rábökve ujjával mellső púpjára, sután, feleslegesen hozzátette:

– Engem nem lehet eltéveszteni. Ez itt a te fiad, Jakov? Az a magas meg ott Aljoskáé, nem? No, gyerünk, gyerünk…

Jakov a temetőben maradt. Egy perccel azelőtt a munkások tömegében észrevette Noszkovot; a vadász Vaszkával, a sánta fűtővel sétálgatott, s amikor elhaladt mellette, szúrós, kérdő pillantást vetett Jakov arcába. Mire gondol ez az ember? Természetes, hogy nem lehetnek ártatlan gondolatai olyan valakiről, aki belelőtt, s meg is ölhette volna.

Tyihon lépett hozzá, tenyerével leverdeste a homokot kabátjáról, és így szólt:

– Lám, akárhogyan igyekezett is Alekszej Iljics, mégis… Nyikita Iljics is rossz bőrben van…

– Van itt valaki… – kezdte el hirtelen Jakov, de elharapta szavait.

– Mi az?

– A munkások sajnálják a bácsit.

– Világos.

– Van itt valaki; Noszkov, a vadász – kezdte Jakov újból. – Szeretnék veled róla beszélni.

– Ha egy ló elhull, azért is kár – mondta elgondolkodva Tyihon. – Alekszej Iljics futva élt, futva is ment a halálba. Mintha nekiszaladt volna valaminek, és szétzúzta volna a fejét. Pedig még a halála előtti napon azt mondta…

Jakov elhallgatott, mert úgy látta, szavaival nem férkőzhetik Tyihonhoz. Azért határozta el, hogy beszélni fog Tyihonnak Noszkovról, mert kellett, hogy beszéljen valakivel erről az emberről. Gondolatai Noszkovról még a váratlanul bekövetkezett csapásnál is nyomasztóbban hatottak reá. Tegnap a városban, valahonnan egy szöglet mögül, egyszerre csak előtte termett ez a görbe lábú, hülye katonaarcú ember, leemelte sapkáját, s le nem véve szemét a sapka béléséről, megszólalt:

– Egy kis követelésem lenne öntől: megígérte, hogy ad valamit a lábam gyógyítására. Aztán meg kedves nagybátyja is meghalt; úgy tekintheti, mintha az ő emlékezetére adná. És most nagy szükségem van a pénzre: pompás harmonikát vehetnék kedves papájának a vigasztalására…

Jakov megrökönyödve nézett rá, és hallgatott, mire Noszkov felvilágosító hangon és erőszakoskodón hozzátette:

– Minthogy pedig az ön érdekeit szolgálom Oroszország ellenségeivel szemben…

– Mennyi kell? – kérdezte Jakov.

– Harmincöt rubel – felelte némi gondolkodás után Noszkov.

Jakov odaadta a pénzt, és felháborodva, megrémülve, gyorsan távozott. „Bolondnak gondol, azt hiszi, hogy félek tőle, az alávaló! No várj csak…”

És most, míg lassan hazafelé ment, csupán arra gondolt, hogyan lehetne megszabadulni ettől az embertől, aki kétségtelenül szeretné pusztulásba csalni őt, mint ökröt a tagló alá.

A halotti tor zajos órái a végtelenségbe nyúltak. A vendégek mulattak, és Karcev diakónussal meg a karral együtt az elhunyt örök emlékét dicsőítették. Zsityejkin annyira lerészegedett, hogy villájával hadonászva, illetlenül és fenyegetőn, maga is énekelni kezdett:

Száll-szálldos az emlék multakon át,
Csatákat idéznek hű katonák.

Sztyepan Barszkij, amikor párnapuha testét begyömöszölték fogatába, hangosan áradozott:

– Nahát, Pjotr Iljics, te valóban szeretted az öcsédet! Ilyen tort sokáig nem lehet elfelejteni!

Jakov hallotta, hogy apja, aki maga is erősen felöntött a garatra, mogorván és gúnyosan felelt:

– Te ugyan hamarosan elfelejtesz mindent, maholnap megpukkadsz.

Zsityejkint, Barszkijt, Voroponovot és a néhány köztiszteletben álló városi polgárt maga Pjotr hívta meg Miron akarata ellenére, amivel kétségtelenül felháborította unokaöccsét; alig ült egy félórát az asztalnál, máris felkelt, és gólyaként lépkedve eltávozott. Rögtön utána észrevétlenül eltűnt a nagynéni, Olga, majd nyoma veszett a szerzetesnek is, aki nyilván már unta a félig részeg emberek kérdezősködését a kolostori életről. Pjotr meg úgy viselkedett, mintha mindenkit meg akart volna sérteni. Jakov a halotti tor végéig folyton attól félt, hogy civakodás támad apja és a városiak között.

Natalja, akit bántott, hogy Olga körül Popova szorgoskodik, felhúzta az orrát és hazament; Pjotrnak pedig nem tudni, miért, az a kívánsága támadt, hogy Alekszej dolgozószobájában töltse az éjszakát. Mindezt Jakov ízléstelen és szükségtelen szeszélynek tartotta, s még jobban kijött a sodrából. Miután vagy két órát hánykolódott a díványon, hasztalan várva az álmot, kiment az udvarra. A konyhaablak alatti padon, Tyihon mellett megpillantotta a szerzetes fekete alakját, amely különös módon egy tört géphez hasonlított. Fedetlen, kopasz fejével alacsonyabbnak és szélesebbnek rémlett, penészszínű arca gyerekarcnak látszott; kezében poharat tartott, mellette pedig, a padon, egy üveg kvasz állt.

– Ki az? – kérdezte halkan, és tüstént maga felelt a kérdésre: – Jasa. Gyere, Jasa, üldögélj el az öregekkel!

És poharát a hold felé emelve, egy pillanatig a beletöltött italt nézte. A hold elrejtőzött a templomtorony mögött, beburkolta ezüstös, ködszerű fényével, és ezzel különösen kiemelte az éjszaka meleg szürkületéből. A templomtorony felett felhők lebegtek, mint kék bársonyra ügyetlenül rávarrt piszkos foltdarabok. A földet szaglászva lődörgött az udvaron Alekszej kedvence, Kucsum, a széles pofájú komondor; lődörgött, szaglászta a földet, és egyszerre csak fejét az ég felé emelve, halkan, kérőn felszűkölt.

– Csitt, Kucsum – mondta csendesen Tyihon.

A kutya Tyihon felé vette útját, nagy fejét befúrta a térdei közé, és vonított.

– Érzi – jegyezte meg Jakov. Nem feleltek szavára, pedig nagyon akart beszélni, hogy ne kelljen gondolkodnia. – Tudja, mi történt – ismételte makacsul; az udvaros halkan felelte:

– Világos.

– Szuzdalban a kolostor kutyája szagukról felismerte a tolvajokat – emlékezett vissza a szerzetes.

– Miről beszéltetek? – kérdezte Jakov; a szerzetes kiitta a kvaszt, csuhája ujjával megtörölte száját, és fogatlan hangon beszélni kezdett, mintha lépcsőkön menne felfelé:

– Tyihon úgy látja, hogy megint lázadás készül. Aligha téved! Nagyon sokat gondolkodik mindenki…

– Megkínozták az embereket a vállalatok – vetette közbe Tyihon, aki a kutya fülével játszott.

– Kergesd el a kutyát – parancsolta Jakov –, bolhás.

Az udvaros levette térdéről Kucsum mancsait, és lábával eltolta az ebet; az állat hasa alá szorította farkát, leült és kétszer szomorúan felugatott. Három ember nézte, és egyikükben az a gondolat villant föl, hogy Tyihon meg a szerzetes talán sokkal jobban sajnálják az elárvult kutyát, mint földbe temetett gazdáját.

– Lázadás valóban lesz – mondta Jakov, és óvatosan nézett az udvar sötét szögleteibe. – Emlékszel, Tyihon, hogy Szedovot és társait letartóztatták?

– Hogyne emlékezném.

A szerzetes előhúzott csuhája zsebéből egy pléhdobozt, egy csipet dohányt vett ujjai közé, felszippantotta, és unokaöccséhez fordult:

– Látod, tubákolok. Használ a szememnek; egy idő óta rossz.

Tüsszentett és folytatta:

– Még a falvakban is vannak letartóztatások…

– Kémek vannak mindenütt – mondta Jakov, aki igyekezett egyszerűen beszélni. – Mindenkit megfigyelnek.

Tyihon maga elé dörmögte:

– Ha meg nem figyelünk, nem tudunk meg semmit.

Jakov bizonytalanul, akadozva beszélt, és a friss éjjeli levegőtől vagy a félelemtől összehúzózkodva, csaknem suttogva folytatta:

– Nálunk is van. Noszkovról, a vadászról, rossz hírek keringenek… Állítólag ő jelentette fel Szedovot és a többieket a városban…

– Látod, bolond – szólalt meg kisvártatva Tyihon, és kinyújtotta egyik kezét a kutya felé, de tüstént vissza is húzta térdére. Jakov érezte, hogy szavai hiába hangzottak el, és az üres térbe hulltak, mégis szükségesnek tartotta figyelmeztetni Tyihont:

– De azért ne beszélj Noszkovról.

– Miért beszélnék? Semmi közöm hozzá. Meg aztán nincs is kinek beszélnem; senki sem hisz senkinek.

– Igen – mondta a szerzetes –, hit kevés van. A háború után beszéltem sebesült katonákkal, és látom: a katona sem hisz a háborúban! Vas, Jasa, vas van mindenütt, gép! Gép dolgozik, gép énekel, gép beszél! Ennek a vasból való, gyárnak más életmódra és más emberekre van szüksége: vasból valókra. Nagyon sokan vannak már, akik ezt megértik, találkoztam eggyel. Megmutatjuk nektek, mondják, puhányoknak! De vannak mások, akik a dolgot bántónak tartják. Amikor ember parancsol: ehhez hozzászoktak, de amikor a vas: ez már sértő! Baltához, kalapácshoz, mindenhez, ami kézbe vehető, hozzászoktak, de itt egy százpudos tárgyról van szó, amely mégis mintha élőlény volna.

Tyihon torkát köszörülte, s amit Jakov még nem ismert, nem hallott – elnevette magát, amikor így szólt:

– A ló előtt szalad a szekér! Eh, ördögök!

– És sokan elkeseredett haragra lobbantak – folytatta nagyon halkan a szerzetes. – Három év alatt sok földet bejártam, és láttam: hű, micsoda elkeseredett haragra lobbantak! De haragjuk nem oda irányul, ahova kellene. Egymásra vicsorítják a fogukat, pedig mindnyájan bűnösök az okosságért is, a butaságért is. Ezt Gleb pópa mondta nekem, és fején találta a szöget!

– Hát még él? – kérdezte Tyihon.

– A pópa nincs többé – felelte Nyikita. – Kiugrott, és most könyveket árul falusi vásárokon.

– Jó pap – mondta Tyihon. – Nála szoktam gyónni. Jó pap. De csak tettette magát papnak szegénysége miatt; valójában, azt hiszem, nem hitt Istenben.

– Nem úgy van: hitt Krisztusban. Mindenki a maga módján hisz.

– Innen van a forrongás is – mondta határozottan Tyihon, és újra gonoszul elmosolyodott: – Túl sokat gondolkodnak…

A lépcsőfeljáróra, mezítláb és hálóingben, nesztelenül kilépett az idősebb Artamonov; felnézett a sápadt égre, és odaszólt az ablak alatt üldögélőkhöz:

– Nem tudok aludni. A kutya zavar. Meg ti is locsogtok itt…

A kutya fülét hegyezve ült az udvar közepén, fel-felvakkantott, és a nyitott ablak sötét nyílásába nézett, kétségtelenül azt várva, hogy gazdája szólítani fogja.

– Te meg, Tyihon, mindig csak a magad vesszőparipáján lovagolsz! – folytatta Artamonov. – Figyeld meg, Jakov: egyszer botoljék bele a paraszt; egy gondolatba, és nem szabadul meg tőle, akárcsak a farkas a csapdából. Ilyen a bátyád is. Iljáról hallottál-e, Nyikita?

– Hallottam.

– Bizony, elkergettem. Felkapott egy idegen lóra, elszáguldott, de vajon hová? Természetes, hogy nem mindenki lenne képes, mint ő, lemondani a gazdagságról, és tudja isten, hogyan élni…

– Az istenes Alekszej is képes volt rá – juttatta Nyikita halkan az eszébe.

Az idősebb Artamonov halántékához emelte kezét, egy ideig hallgatott, majd megindult a kert felé, de még visszaszólt Jakovnak:

– Hozz a lugasba egy takarót és párnákat; talán ott elalszom.

Tetőtől talpig fehérben, kócos hajával, sötétbarna, püffedt arcával, egész nehéz testével szinte borzadályt keltett.

– A gépekről, Nyikita, hasztalan beszéltél – mondta, és megállt az udvar közepén. – Mit értesz te a gépekhez? A te hivatásod: hogy Istenről beszélj. A gépek nincsenek útban…

Tyihon tiszteletlenül és önfejűen félbeszakította:

– A gépek miatt drágább az élet, és nagyobb a lárma.

Az idősebb Artamonov megvetően legyintett, és lassan folytatta útját a kertbe, Jakov pedig, aki a párnákkal előtte ment, dühösen és csüggedten gondolta magában:

„Az én véreim: apa, nagybácsi! És mi hasznom belőlük? Nem tudnak rajtam segíteni!”

Az apa nem hívta meg öccsét házába; a szerzetes Olgánál szállt meg, a padláson, de előre bejelentette:

– Csak rövid ideig maradok, nemsokára elmegyek.

Úgy élt, hogy szinte jelt se adott magáról, s ha nem hívták, le sem látogatott sógornőjéhez. Leginkább a kertben ődöngött, a fákról a száraz ágakat vagdosta, teknősbékaként kúszott a földön, a dudvát gyomlálva; teste összezsugorodott, kiaszott, és olyan halkan beszélt, mintha fontos titkokat mondana el. A templomba nem járt szívesen, betegségével mentegetőzött, otthon keveset imádkozott, és nem szeretett Istenről beszélni, hanem makacsul kibújt a kérdések elől.

Jakov látta, hogy a szerzetes nagyon megbarátkozott Olgával; a szótlan Vera Popova tisztelte, sőt még Miron sem fintorgatta arcát, amikor nagybátyja vándorlásairól és az emberekről mesélt. Pedig apja halála után Miron még önhittebb és ridegebb lett, úgy rendelkezett a gyárban, mintha ő volna a legidősebb, és néha úgy rákiáltott Jakovra, mint egy alkalmazottra.

Natalja puffadt, vörös arcába a szerzetes ugyanolyan szeretettel nézett, mint mindenre és mindenkire, de az asszonnyal kevesebbet beszélt, mint másokkal: igaz, hogy lassanként maga Natalja is leszokott a beszédről, csak lélegzett. Kifejezéstelenné vált szeme mozdulatlan volt, és zavaros pillantásában csak néha lobbant fel aggodalom férje egészségi állapota miatt, vagy félelem Mirontól, vagy szerelmes öröm a tekintélyes külsejű, köpcös Jakov láttára. Megesett, hogy a szerzetes valamiben nem volt egy véleményen Tyihonnal, rá-rámordultak egymásra, de nem vitatkoztak, úgy mentek el egymás mellett, mint a vakok.

Nagybátyja szögletes, fekete alakja még egy árnyékot vitt Jakov életébe: a szerzetes jelenléte komor sejtelmet keltett benne; sötét, szétfolyó arca arra késztette, hogy a halálra gondoljon. Jakov Artamonov mindenre, ami odahaza történt, az önmagával foglalkozó gondok magaslatáról nézett. Ezek a gondok állandóan növekedtek, de azért otthon is egyre több új aggodalomra adódott ok. A szerelmi ügyekben tapasztalt férfi érzése azt súgta neki, hogy Polina elhidegült tőle és Mavrin, a hidegvérű főhadnagy csak megerősítette Jakov gyanúját: a tiszt, ha találkozott vele, most csak megvetően, egy ujjal ért hozzá sapkájához, és összehúzta szemét, mintha valami távoli és nagyon apró tárgyat nézne. Azelőtt szívélyesebb volt, udvariasabb, és nemegyszer mondta buzdítóan a kaszinóban, amikor pénzt kért kölcsön Jakovtól, hogy kártyázhassék, vagy tartozása megfizetésére haladékot kért tőle:

– Az ön alakja, Artamonov, olyan, mint egy tüzértiszté!

Ilyeneket vagy más efféle, kellemes bókot mondott neki. Jakovnak hízelgett ennek a szinte gumiból öntött tisztnek a kissé durva kedélyessége. Mavrin az egész várost bámulatba ejtette a hideg iránti érzéketlenségével, ügyességével, erejével és kétségtelenül vakmerő bátorságával. Kerek kőszemével egyenesen az emberek arcába nézett, és kissé rekedt, parancsoláshoz szokott hangon beszélt:

– Hidegvérű ember vagyok, és ki nem állhatom a túlzást semmiben.

Mikor egyszer kártyázás közben összeveszett Dronovval, a beteg, de alattomos, öreg postamesterrel, akitől mindenki félt a városban, Mavrin ezt mondta neki:

– Nem akarok túlozni, de ön vén szamár!

Minthogy vetélytársat gyanított benne, Jakov kerülte az összetűzést a főhadnaggyal; viszont esze ágába sem volt, hogy lemondjon a javára Polináról, akiben egyre jobban kedvét lelte. De azért egyszer figyelmeztette Polinát:

– Vigyázz, ha észreveszek valamit közted és Mavrin között, faképnél hagylak!

Ugyanakkor egyre nőtt az aggodalma Noszkov, a vadász miatt is, aki ismételten megleste Jakovot a városszélen, a Vataraksán átvezető hídon. Váratlanul előtte termett, szinte a földből bújt elő, s mintha adósával állna szemben, pénzt követelt tőle, miközben tekintete sapkája bélésébe meredt.

Valami különös és baljóslatú volt abban, hogy a vadász mindig ugyanazon a helyen bukkant elő, csalán, bogáncs és mindenféle dudva sűrű erdejéből, két ferde növésű fűzfa alatt. Két évvel ezelőtt Panfil kertész házát felgyújtották, a fűzfák megüszkösödtek; az agyagos földet, amely szénnel és hamuval vegyült össze, a gorodki játékosok lába ledöngölte; a téglaalapzat maradványai között egy kemence állt és egy kémény meredezett, amely felett tiszta éjszakákon zöldes csillag remegett alacsonyan az égen. A bogáncs suhogott: Noszkov sietség nélkül előlépett a kürtő mögül, lassan levetette fejéről sapkáját, és dörmögni kezdett:

– Megszolgálom önnek. Megint egy társaság tart gyűléseket…

– Semmi közöm ezekhez a társaságokhoz – mondta haragosan Jakov, és ezt a nyilvánvaló arcátlanságot kapta feleletül Noszkovtól:

– Természetes, hogy nem ön szervezi ezeket a társaságokat; de a dolog mégiscsak önre tartozik.

„Kár, hogy akkor nem lőttem le” – sajnálkozott Jakov vagy tizedszer, és ezekkel a szavakkal adta oda a pénzt a besúgónak:

– Csak vigyázz, légy óvatos!

– Tudom.

– Engem bele ne keverj.

– Miért tenném. Legyen nyugodt.

„Egészen bizonyos, hogy bolondnak tart…” – gondolta Jakov. Tudta, hogy Noszkov hasznos ember, de arról is meg volt győződve, hogy a görbe lábú, lapos arcú fickó előbb-utóbb bosszút áll rajta azért, mert egyszer rálőtt. Megfélemlítéssel vagy azzal a pénzzel, amelyet maga Jakov ad neki, rá fog venni néhány munkást, hogy tegyék el láb alól. Jakovnak már úgy is rémlett, hogy a munkások az utóbbi időben ellenségesen nézik.

Miron egyre gyakrabban emlegette: a munkások nem azért forronganak, hogy helyzetükön javítsanak, hanem azért, mert nem közéjük tartozó agitátorok a legbadarabb, a legesztelenebb gondolatot sugalmazzák nekik. Például azt, hogy saját kezükbe kell venniük a bankokat, gyárakat, általában az ország egész gazdaságát. Mikor erről beszélt, Miron kihúzta magát, kiegyenesedett, hosszú léptekkel fel-alá járt a szobában, és nyakát forgatta, be-bedugva ujját gallérjába, bár nyaka vékony volt, gallérja pedig elég bő.

– Ez már nem is szocializmus, hanem az ördög tudja, micsoda! És lám, édestestvéred is híve ennek a nézetnek. A mi vén csóka kormányunk…

Jakov nagyon jól tudta, miért beszél így Miron: mindezt azért mondja, mert meg akarja győzni hallgatóit és önmagát arról, hogy ott volna a helye az Állami Dumában; de azért dühös szónoklatai félelemmel töltötték el Jakovot, és védtelenségének tudata a munkások százai közepette még jobban megerősödött. Egy ízben már át is élt olyan érzést, amely hirtelen halálos rémülettel volt rokon: reggel a gyárudvarról felhangzó üvöltésre és ordítozásra ébredt; amint fejét párnájáról felemelte, látta, hogy a raktár fehér, sima falán fékevesztett árnyékok tömege száguld, ugrándozik, hadonászik, szinte magával sodorja az épületet. Hirtelen verejték lepte el testét, és erre gondolt, ezt kiáltotta hangtalanul:

„Lázadás…”

Ez az áradata az árnyékoknak, amelyek valahogyan még borzalmasabbak voltak, mint ha emberek lettek volna, csakhamar eltűnt. Jakovnak eszébe jutott, hogy alighanem a hétfőnként szokásos verekedés játszódott le a gyár kapuja előtt: ünnepnapok után csaknem mindig verekedtek a munkások. Mégis a sötét, üvöltöző foltoknak ez a hátborzongató száguldása sokáig maradt emlékezetében. Egyáltalában, az egész élet annyira idegölő lett, hogy még látni se szerette az újságokat, nemhogy elolvasni. Minden egyszerűnek és derűsnek nyoma veszett, mindenfelől csak bosszúság támadt rá, új emberek jelentek meg körülötte.

Nővére, Tatyána, váratlanul vőlegényt hozott haza magával Vorgorodból: egy mérnöksapkás, vörös hajú, nagyon vidám, fürge, mozgékony, sovány fiatalembert, aki két évvel fiatalabb volt Tatyánánál. Menyasszonyától kezdve mindenki rögtön csak Mityának nevezte. Ügyesen gitározott, és kellemes hangja volt; egyik dalát, amelyet különösen gyakran énekelt, Jakov sértőnek találta nővérére, anyja pedig éppenséggel felháborodott rajta:

Koporsóban feleségem,
Fogadd őt be
Szolgálóul, égi Éden!

De Tatyána nem sértődött meg érte; őt is mulattatta ez az ember, mint mindenkit. Még Natalja is gyakran mondogatta megindultan:

– Ah, te csíz! Jól énekelsz, bohóc!

Enni Mitya annyit tudott, mint egy galamb: végtelenül sokat; az idősebb Artamonov csodálkozóan hunyorgó szemekkel bámulta, akár egy álmot, és nemegyszer megkérdezte:

– Ezzel a karakterrel innod is kell. Iszol?

– Csak úgy – felelte veje, és a vacsoránál bebizonyította, hogy ivásban is ki tud tenni magáért. Már mindenütt megfordult: volt a Volga mellett és az Uralban, a Krím és a Kaukázus táján. Végtelen sok mulatságos közmondást, mesét, szójátékot tudott; úgy tetszett, mintha egy vidám, gond nélküli országból került volna ide.

– Az élet: széplány! – mondta, és minden átmenet nélkül belekerült egy vállalat szakadatlanul forgó körébe; megtetszett a munkásoknak, a fiatalok nevettek rajta, az öreg takácsok barátságosan bólogattak rá, és vékony ajkáról még Miron is mosolyt nyaldosott le nyelvével, amikor jókedvtől csillogó beszédét hallgatta. Lám, most ott megy Mironnal a gyárudvaron, az ötödik épület felé, amely még csak a minap kapaszkodott bele a földbe, egy vörös téglakéz ötödik ujja gyanánt; még teljesen körülfogják az állványok, amelyeken ácsok szorgoskodnak; ezüstös szekercéik csillognak, megvillan a pápaszem üvege és aranya Mironon, aki kinyújtva tartja kezét, mint a tábornok a régimódi, olcsó nyomaton. Mitya bólogat, és ő is ide-oda lóbálja karját, mintha a földre dobálna valamit.

Jakov az iroda ablakából nézi őket. Sógora neki is tetszik, öröm együtt lenni vele – az ember sok mindent elfelejt, ami ránehezedik. Jakov még irigyli is karakterét, de különös bizalmatlanságot érez vele szemben; úgy látszik, hogy nem sokáig, csak holnapig az, akinek hiszik, holnap pedig beismeri magáról, hogy színész, fodrász, vagy nyoma vész ugyanolyan váratlanul, mint ahogy megjelent. Még egy jó tulajdonsága volt: nyilvánvaló, hogy nem kapzsi, nem kérdezi, mennyi Tatyána hozománya, bár lehetséges, hogy Tatyána ravaszsága rejlik emögött. Az apa azonban, amikor józan volt, így dörmögött:

– Lám, hát erre a vörösre dolgoztam…

Miron is megnősült.

– Engedjétek meg, hogy bemutassam a feleségemet – mondta, hazaérkezve Moszkvából, és egy kék szemű, telt babácskát vezetett kezénél fogva, aki oldalt hajtva tartotta göndör fejecskéjét. Felesége olyan volt, mint egy játékszer, kicsi volt, de mintha minden porcikája különös pontossággal lett volna megalkotva, úgyhogy Jakov szemében nem is volt húsból és vérből való asszony; inkább ahhoz a porcelán alakhoz hasonlított, amely nagybátyjának, Alekszejnek kedvenc óráját díszítette; ennek a porcelán figurának a feje letört, és kissé ferdén ragasztották vissza; az óra a hármas tükrön állt, és a szobrocska, a nézőknek hátát mutatva, a tükör felé fordult. Miron közölte, hogy feleségét Annának hívják és tizennyolc éves; de azt elhallgatta, hogy hozományul negyedmilliót kapott, és hogy az asszony egy papírgyáros egyetlen leánya.

– Vannak, akik így nősülnek – dohogta az apa, és Jakovra nézett vörös szemével. – Te meg: ördög tudja, kivel szűröd össze a levet. Ilját pedig úgy kiseperték a mindennapi életből, mint a szemetet.

Pjotrnak nehezére esett a járás; petyhüdt, ernyedt testét csak üggyel-bajjal vonszolta. Jakovnak úgy tetszett, hogy ez a test dühösíti apját, és szándékosan állítja közszemlére a meztelen aggság elszomorító rútságát: éjszakai fehérneműben, begombolatlan hálókabátban, meztelen lábán papuccsal, nyitott, püffedt mellel sétálgatott, ugyanúgy, ahogy leánya, Jelena előtt járkált valamikor, hogy bosszantsa. Néha megjelent és letelepedett az irodában, s nem törődve azzal, hogy zavarja Jakovot munkájában, hosszasan panaszkodott: minden erejét odaadta a gyárnak és gyermekeinek, egész életét, a vállalat kőistrángjaiba befogva, gondok füstjében pergette le, és nem volt része soha semmi örömben.

A fiú hallgatta, és nem szólt semmit, mert látta, hogy ezek a panaszok vigaszt nyújtanak apjának, és egy templomtorony méretéig püffesztik fel – reggel a nap előbb látja meg, mintsem észrevehetné az emberlakta házakat, és utolsónak tőle vesz búcsút, amikor az éjszakába távozik. De ezekből a panaszokból Jakov tanulságos következtetést is vont le magának: úgy élni, ahogy az apja élt – oktalanság.

És mindig azt látta, hogy mikor már torkig volt a panaszokkal, apját égető csaláncsípésre emlékeztető, nyughatatlan kívánság fogta el, hogy sértegessen, gúnyolódjék. Odament vénasszony feleségéhez, aki térdére fektetett tétlen kézzel és egy pontra meresztett üres szemmel a kertre néző ablaknál ült, letelepedett melléje, és csipkelődőn dünnyögte:

– Mire gondolsz? Kövér vagy, mégsem látni téged. A gyerekeid nem vesznek észre. Tatyána a szakácsnővel kedvesebben beszél, mint veled. Jelena meg el is felejtett, meg sem látogat, mi? Nyilván megint új szeretője van. Hát Ilja hol van?

De unalmas volt feleségét bosszantani: az asszony bíborvörös arca csakhamar könnyeket izzadott – úgy látszott, hogy a könnyek nemcsak szeméből ömlenek, hanem előbuggyannak pukkanásig felfújt arcbőrének minden pórusából, a petyhüdt tokájából, előszivárognak valahol a füle körül.

– Na, ugyan, te is sokra vitted – dohogta undorodva az öreg, és elment, legyintve az asszony felé, mintha füstöt hessegetne. Nem, a felesége sem szórakoztatta.

Jakovot nem ugratta, de fiának mindig úgy rémlett, hogy apja sértő szánakozással nézi. Néha felsóhajtott:

– Eh, te üres tekintetű…

Mironhoz a gúnyolódás nem ért fel. Pjotr nyilvánvaló félelemmel igyekezett kitérni útjából, ami érthető volt Jakov előtt. Mirontól mindenki félt, a gyárban és odahaza egyaránt, anyjától és a porcelán feleségtől egészen Griskáig, a főbejárat kapuját nyitogató fiúig. Mikor Miron az udvaron járt, úgy látszott, hogy hosszú árnyéka csendet teremt körülötte.

Vörös hajú vején való csúfolódás nem nyújtott élvezetet; ez az ember értette a módját, hogyan tegye nevetségessé magamagát, mert szívesebben ütött önmagán, mielőtt még valaki más üthetett volna rajta. Tatyána teherben volt, nagyon felpuffadt, fontoskodón biggyesztette ajkát, ebéd után sokáig feküdt, egyszerre három könyvet is olvasott, azután sétálgatott; férje úgy futkosott mellette, mint egy pudlikutya.

Az idősebb Artamonov befogatott, és behajtott a városba, csakhogy öccsével és Tyihonnal kötekedjék. Jakov nemegyszer hallotta, hogy folyik le az ilyen ugratás.

– Na, barátsapkás diák, sikerült Istent rászedned? – csúfolódott a szerzetessel.

Nyikita púpja megvonaglott; hosszú kezének tenyerével erősen megdörzsölte hegyes térdét, és halkan, panaszosan felelte:

– Ó, nem szolgáltam rá erre…

– Hogyan nem szolgáltál rá? Meg nem szolgált sapkát viselsz, hamis ez a sapka rajtad. Egész öltözeted hamis. Micsoda szerzetes vagy?

– Ez a lelkem ügye.

– Burnótozol. Lám, elvesztetted a játszmát, tévedtél. Jobb lett volna, ha annak idején elveszel egy szegény árva lányt: hálából gyereket szült volna neked, s most nagyapa volnál, akárcsak én. Pedig közel voltál hozzá…. emlékszel?

A szerzetes lassan odébb mászott, mint egy óriási teknőc. Pjotr Artamonov pedig meglátogatta Olgát, és elmondott neki egyet-mást Alekszej tivornyáiról és a vásárról. De ez sem szórakoztatta; a kis öregasszonynak férje halála után sehogy sem volt nyugta; szakadatlanul ide-oda járt, a bútorokat tologatta, egyik helyről a másikra állítgatta a tárgyakat, ki-kinézett az ablakon. Járás közben mozdulatlanul tartotta fejét, s bár orrán vastag üveges pápaszem hivalkodott, csak tapintóérzéke működött; botjával a padlót döfködte, és maga elé nyújtotta a jobb kezét. Az öreg epés elbeszéléseire pedig mosolyogva vágta vissza:

– Csak beszélj, amint kedved tartja. Amilyennek én ismerem Aljosát, ahhoz az emberhez se rossz, se jó nem ér fel.

– Helyesen mondta rólad: fél szemmel nézel.

– Két szemmel jóformán semmit se látok – felelte Olga. – Nem látok, vakságomban tegnap is eltörtem kedvenc porcelán poharát.

Az idősebb Artamonov megpróbálta Tyihon Vjalovot bosszantani, de ez is nehéz volt. Tyihon nem haragudott; oldalt fordítva szemét, csak krákogott és röviden, nyugodtan felelgetett.

– Sokáig élsz – mondta Artamonov.

– Vannak, akik még tovább élnek – viszonozta kurtán Tyihon.

– De hát miért is éltél, mi? Felelj!

– Mindenki él.

– Az igaz; de nem mindenki söpri egész életében az udvart, takarítja a szemetet…

Tyihonnak megvoltak a maga gondolatai.

– Ha már megszülettél, élj halálodig – mondta, de Artamonov nem hallgatott rá, és folytatta:

– Lám, te az egész életedet a seprűvel élted le. Nincs se feleséged, se gyermeked, nem volt semmi gondod. Miért van ez? Neked még apám más állást szánt, de te nem akartad, visszautasítottad. Mit jelent ez a konokság?

– Elkéstél a kérdéseddel, Pjotr Iljics – felelte Tyihon, és félrenézett.

Artamonov bosszankodott, és makacsul tovább csipkelődött:

– Nézd csak, hány ember gazdagodott meg szemed láttára. Mindenki könnyített a sorsán, pénzt gyűjtött…

– Gyűjtött, gyűjtött, de ördögöt vett rajta – mondta Tyihon.

Jakov azt várta, hogy apja haragra lobban, leszidja Tyihont; az öreg azonban egy darabig hallgatott, csak érthetetlenül mormogott az orra alatt, majd otthagyta az udvarost. Tyihon, ha el is kopott, meg is kopaszodott, és színe olyan lett, mint a homokkal kevert agyagé – általában mégsem adta be derekát az öregség fondorlatainak: testileg ugyanolyan erős maradt, sőt bizonyos fokig rokonszenves külsőre is tett szert, s ezenkívül mind fontoskodóbban, oktató hangnemben beszélt. Jakovnak úgy tetszett, hogy „gazdához illőbben” beszél, és rendesebben viseli magát, mint apja.

Maga Jakov egyre világosabban látta, hogy felesleges az övéi között, abban a házban, ahol az egyetlen kellemes ember egy idegen volt: Mitya Longinov. Mityát nem tartotta sem butának, sem okosnak: kitűnt mindenki közül, de az előbbi megállapítások egyike sem volt találó rá. Jelentőségét még megerősítette Miron viselkedése, a mindenkinek parancsolgató, rideg hatalmaskodó. Miron békésen összefért Mityával, és bár gyakran vitatkozott, de sohasem civódott vele, és még a vitatkozásban is óvatos volt. A házban reggeltől estig hangzott a hívás:

– Mitya! – kiáltotta Tatyána.

– Hol van Mitya? – kérdezte az anya, és még az apa is ordítozott, kihajolva az ablakon:

– Mitrij, gyere már ebédelni!

Mitya rókaléptekkel szaladgált az udvaron. Mulatságos szavainak és vidám tréfáinak bozontos farkával ügyesen simára söpörte azt a sértő szigort, amellyel Miron a munkásokkal és a hivatalnokokkal bánt. A munkásokat Mitya a barátainak nevezte.

– Nem úgy kell, barátocskám! – mondta a szakállas, tekintélyes ács előmunkásnak. Vörös bőrbe kötött noteszt és ceruzát vett elő zsebéből, vagy egy deszkán rajzolgatott valamit, és meg-megkérdezte:

– Látod? Így meg így! Aztán meg így. Igaz?

– Igaz – hagyta rá az előmunkás. – Mi csak a régi iskola szerint dolgozunk, ahogy megszoktuk…

– Nem, drágaságom, hozzá kell szokni az újhoz; az előnyösebb.

– Igaz – helyeselt az előmunkás.

Mitya, merész játékában, amelyet a vállalatnál űzött, Alekszejhez hasonlított, de a gazda kapzsisága nem látszott meg rajta. Vidám fecsegésével erősen emlékeztetett Szerafim ácsra, amit az apa is észrevett; egyszer a vacsoránál, amikor Mitya szétoszlatta az asztal melletti komor hangulatot, Pjotr mosolyogva dohogta:

– Ez is olyan, akár Szerafim volt, a Vigasztaló!…

Jakov hallotta, amint egy ízben – apjának és Mironnak szokásos összetűzése után – Mitya így szólt Mironhoz:

– A kissé rémítő és a kissé undorító összevegyülése a sajnálatra méltóval: tisztára orosz kémia!

És tüstént vigasztalni kezdett:

– De sebaj! Gyorsan elmúlik, elkopik… Megtisztulunk…

Egy ünnepnap este, a kertben, tea mellett, az apa panaszkodott:

– Én ünnepnap nélkül éltem végig az életem.

Veje erre tüstént rakétaként kezdett sisteregni, és csak úgy szórta magából a talpraesett szavak aranyhomokját:

– Ez a maga hibája, és senki másé! Az ünnepnapokat az ember állapítja meg önmagának. Az élet: széplány. Ajándékokat, szórakozást, mindenféle mulatságot követel; élni élvezettel kell. Mindennap lehet találni valami örömöt.

Sokáig beszélt, ügyesen, mintha kis pásztorsípon játszana, és az asztalnál ülők mind elnémultak; mindig úgy történt, hogy akik hallgatták, szinte elszunnyadtak; Jakov is érezte beszédének varázsát, érezte bennük a színigazságot, de kedve lett volna megkérdezni Mityát:

„Miért is vettél hát feleségül csúnya és buta lányt?”

Jakov valami erőltetett kedvességet, túlzott előzékenységet látott abban a viselkedésben, amelyet Mitya a felesége iránt tanúsított. Jakovnak úgy tetszett, hogy ezt az erőltetettséget érzi az asszony is. Talán éppen ezért rendszerint szomorú, hallgatag, túlságosan ingerlékeny, sokkal gyakrabban és élénkebben beszélget el politikáról Mironnal, mint jókedvű férjével. Politikán kívül nem is tudott beszélni semmiről.

Jakov néha azt gondolta, hogy Mitya Longinov nem valami vidám, gondtalan országból sodródott hozzájuk, hanem egy unalmas, sötét gödörből ugrott elő; közelébe férkőzött ismeretlen, új embereknek, és afeletti örömében, hogy közelükbe férkőzött, most táncol előttük, mulattatja őket, meg van hatva gazdagságuktól, és örökké csodálkozik valamin. Sógorának Jakov éppen ebből a bámulatából érzett ki valami ostobát; így csodálkozik egy kisfiú a játékboltban, csakhogy a kisgyerek okosan csodálkozik, és azonnal felismeri a legszebb játékokat.

Az emberek közül a házban és a gyárban ketten egyáltalán nem szerették Tatyána férjét: Nyikita nagybácsi és Tyihon Vjalov. Jakovnak arra a kérdésére, hogy tetszik neki Mitya, az udvaros nyugodtan felelte:

– Hamis.

– Mennyiben?

– Légy. Minden piszokra leül.

Jakov sokáig, állhatatosan faggatta az öreget, de az nem tudta véleményét világosabban megokolni.

– Magad is látod, Jakov Petrovics – felelte. – Hiszen látod: álalakokat ölt magára.

Nagybátyja, a szerzetes, csaknem ugyanígy beszélt:

– Port hint az emberek szemébe – mondta felsóhajtva. – Láttam már sok efféle szószátyárt. Meggabalyítják az embereket. És maguk is belegabalyodnak a tulajdon szavaikba. Mondd nekik: borsó, ők meg így felelnek: bor, só… Igen, igen.

Különös volt hallani, hogy ez a szelíd lelkű torzszülött haragosan, szinte rosszakarattal beszél, pedig ez a tulajdonság különben teljesen távol állt tőle. És még bámulatosabb volt Tyihon és a nagybácsi egyetértése Tatyána férjének értékelésében – pedig az öregek torzsalkodva, szemlátomást néma ellenségeskedésben éltek, szinte nem is beszéltek, és kitértek egymás útjából. Ebben Jakov újabb tanújelét látta az emberi ostobaságnak, amellyel már torkig volt: miben nem érthetnek egyet olyan emberek, akiket maholnap lekaszál a halál.

Nyikita nagybácsi lassan haldoklott. Jakov úgy látta, hogy apja buzgón segítségére van ebben: csaknem minden egyes találkozásuk alkalmával szemrehányásokkal gyötörte és fojtogatta a szerzetest:

– Én egész életemen át dolgoztam, mint az ökör, szolgáltam az embereknek, te meg úgy élsz, akár a macska. Mindenki azon igyekszik, hogy melegebb, puhább fészket rendezzen be számodra, szinte észre sem veszik, hogy púpos vagy. Engem mindenki rosszakaratúnak tart, pedig mennyiben vagyok én rosszakaratú? Én egész életemben…

A szerzetes púpja közé húzta fejét, és köhécselve kérte:

– Ne haragudj.

Az undorodás apjától, apja meztelen, mintegy szappanból gyúrt, szürkés szőrpenésszel borított mellétől – ez is megrontotta Jakov életét; ezt az érzést nehéz volt rejtegetni, eltitkolni. Néha kénytelen volt figyelmeztetni magát:

„Az édesapám. Ő nemzett engem.”

De ez nem tette vonzóbbá apját, nem oltotta ki undorát iránta, sőt volt valami sértő, lealacsonyító magában a tényben. Az apa csaknem mindennap behajtott a városba, mintegy azzal a céllal, hogy figyelje a szerzetes haldoklását. Az idősebb Artamonov az erőlködéstől lihegve mászott fel a padlásra, leült a barát ágyához, és rámeresztette gyulladásos, vörös szemét. Nyikita köhécselt, fásult tekintettel bámult a mennyezetre, és hallgatott; keze nem nyugodott, és szüntelenül csuháját szaggatta, mintha valami láthatatlant tépdesne róla. Néha, a köhögéstől fuldokolva, felállt:

– Recsegsz? – kérdezte ilyenkor a bátyja.

Nyikita az ablakhoz vánszorgott, kezével bátyja vállába, az ágy és a székek támlájába kapaszkodva; a csuha úgy lógott rajta, mint kettétört árbocon a vitorla; az ablaknál leült, és nyitott szájjal nézett a kertbe és a messzeségbe, az erdő sötét, dühös üstökére.

– No, pihenj – mondta Pjotr, petyhüdt fülcimpáját rángatva; aztán lement, és hírül vitte Olgának:

– Recseg. Nemsokára…

Megérkezett egy kövér szerzetes, Mardarij atya, és azt tanácsolta, szállítsák vissza Nyikitát a kolostorba; a szabályzat szerint ott kell meghalnia, és ugyanott kell eltemetni. A púpos azonban kérlelte Olgát:

– Majd csak azután vitessetek oda, amikor már meghaltam.

És három ízben is említette, panaszosan:

– A koporsófedelet elég magasra csináltassátok, hogy ne nyomjon. Nehogy elfelejtsétek!

A háború kitörése előtt négy nappal halt meg, és halála előestéjén meghagyta, hogy értesítsék a kolostort:

– Jöjjenek el értem; mire ideérnek, éppen meghalok.

A nagybácsi halálának napján, reggel, Jakovra támaszkodva, Pjotr megint felment a padlásra, keresztet vetett, és rámeredt a félig lehunyt szemű, beesett szájú, hamuvá lett arcba.

Nyikita hirtelen megszólalt, olyan hangosan, hogy természetellenesnek tetszett.

– Bocsáss meg.

– Ugyan mit beszélsz? Miért bocsássak meg? – dünnyögte Pjotr.

– Vakmerőségemért…

– Te bocsáss meg – felelte a bátyja. – Néha tréfálkoztam veled…

– Isten nem ítéli el a tréfát – suttogta a szerzetes, és Pjotr rövid hallgatás után megkérdezte:

– És te?…

– Én elfelejtettem – vágta rá a barát, félbeszakítva Pjotrt. – Te, Jasa, szólj Tyihonnak, hogy fűrészelje ki a lugasnál a kis juharfát; nem fog megfoganni…

Jakovnak elviselhetetlen volt hallani ezt a még most is tiszta hangot, és látni Nyikolaj mellét, amelynek csontjai – akár egy láda sarka – nem emberin meredtek felfelé. És nem maradt semmi emberi a rézkeresztet tartó kezekben, sem a feketével borított, mozdulatlan, kicsi csonthalmazban. Jakov sajnálta nagybátyját, de mégis arra kellett gondolnia, miért van a világ akként berendezve, hogy az öregek és akik hozzánk tartoznak, szemünk láttára haldokolnak.

Pjotr egy darabig várt, hátha öccse mondani akar még valamit, aztán karon fogta Jakovot, és némán, lehorgasztott fővel kiment.

– Haldoklik – mondta odalenn.

– Igazán? – kérdezte Miron, aki fél testét egy óriási újságlappal betakarva az asztalnál ült, és tüstént belemerült újra az olvasásba; de csakhamar az asztalra dobta az újságot, és odaszólt a sarokban ülő feleségének:

– Igazam volt: olvasd!

Gömbölyű felesége az asztalhoz gurult, anyja pedig, aki az ablaknál ült, ijedten kérdezte:

– Csak nem lesz háború, Miron?

– Lám, sor kerül a második Artamonovra is – juttatta az eszébe Pjotr hangosan.

– Hazudnak, természetesen – mondta Miron feleségének vagy Jakovnak, aki az újság fölé hajolva ugyancsak a riasztó sürgönyöket olvasta, és azon töprengett, mivel fenyegetik őt magát az események. Az idősebb Artamonov legyintett, és kiment az udvarba, ahol a nap a kavicsot annyira felhevítette, hogy forrósága átsütött a bársonycsizma puha talpán. Az udvarba leszűrődtek Miron száraz, oktató szavai; amikor Jakov az újsággal kezében az ablakhoz lépett, látta, hogy apja megfenyeget valakit bíborvörös öklével.

Harmadnap, korán reggel, megjöttek a barátok; heten voltak, megannyi más-más növésű és terjedelmű, de Jakov számára ugyanolyan megkülönböztethetetlenek, akár az újszülöttek. Az egyiknek közülük, a rendkívül sűrű szakállú legmagasabbnak és legsoványabbnak, látszólag nem volt arca: kopasz volt, kétfelé szétfolyó orral és – eltekintve két feketés gödörkétől – tar feje és szakálla között, arca helyén nem volt semmi. Érces és vidám hangja sehogy sem illett sem a szerzeteshez, sem az alkalomhoz. Legelöl ment, nagy fekete kereszttel a kezében. Amikor lépkedett, lábát oly lassan emelgette, mintha vak volna, és háromféle hangon énekelt:

– „Szentséges Isten” – zúgta mélyen, csaknem basszusban.

– „Szentséges és hatalmas” – zengte magasabban, tenorban.

– „Szentséges és halhatatlan, könyörülj rajtunk!” – Ez már olyan áthatóan csengett, hogy az utcagyerekek, akik előtte futkároztak, csodálkozással néztek vissza szakállába, amely a háromhangú láthatatlan szájat rejtette.

Mikor a temetési menet az utcából kiért a térre, ott egymás hegyén-hátán tolongtak a polgárok, a tartalékosok, Mavrin főhadnagy katonái, a gyér számú elöljáróság és a papság a tömeg közepén. A hidegvérű főhadnagy délcegen, szoborként állott katonái élén, a papok és diakónusok ornátusairól visszaverődő napfényben; a tisztelendők aranyos bálványképek gyanánt szikráztak, olvadtak, szétfolytak a napon; az oltár előtt egy pléhfejű, kövér tiszt ugrándozott, és sapkáját lengette.

A háromhangú szerzetes meglóbálta fekete keresztjét, megállt az emberfal előtt, és basszus hangon mondta:

– Adjatok helyet!

A tömeg azonban nem ment előtte, hanem Eckének, a helyettes rendőrparancsnoknak vörösbarna, sovány lova előtt vált kétfelé. A tiszt kesztyűjével integetve nekihajtott a barátnak, lovát keresztbe állította az úton, és szemrehányón, sértődötten ráförmedt a gyászolókra:

– Hová? Mi az, nem látnak? Vissza!

A szerzetes magasra emelte a keresztet, és lóbálni kezdte:

– Szentséges I-is…

– Hurrá! – ordított közbe a tiszt, és az ezerhangú tömeg torkaszakadtából bömbölte a téren utána:

– Hur-rá-á…

Ecke most felemelkedett a kengyelvasban:

– Pjotr Iljics – kiabálta –, legyen szíves a mellékutcán keresztül! Kis kerülővel! Miron Alekszejevics, kérem! A nép lelkesedik, önök pedig… Hogyan is tehetnek ilyet?

Az idősebb Artamonov, aki feleségére és Jakovra támaszkodva a koporsó fejrészénél állt, szemöldöke alól Ecke faarcába nézett, és elfojtott haraggal szólt a koporsót vivő szerzetesekhez:

– Forduljatok vissza, atyák…

És felzokogva tette hozzá:

– Nyilvánvaló, ez az utolsó alkalom, hogy rendelkezem…

Jakov megbotránkoztatónak, sőt kissé nevetségesnek is találta az esetet. Amikor befordultak abba a mellékutcába, ahol Polina lakott, egyszerre csak meglátta a lányt, amint szemközt jön a temetési menettel, fehér ruhában, rózsaszínű napernyő alatt; sietősen keresztet vetett szorosan fűzött, magas keblére.

„Azért megy, hogy Mavrinban gyönyörködjék” – villant át az ifjabb Artamonov agyán, és fulladozni kezdett a portól meg az ingerültségtől. A szerzetesek meggyorsították lépteiket, a fekete szakállas elmélázóbban énekelt, a kar teljesen elnémult. A városon kívül, a vágóhíd kapujával szemben, fekete szövettel bevont fura szekér állt, amelybe két tarka ló volt befogva; a koporsót rátették a szekérre, és belekezdtek a halotti misébe, miközben az utcán végig, akárcsak szócsövön keresztül, odahangzott a réz hangszerek ünnepélyes harsogása; a zenekar az „Isten, óvd a cárt” dallamát játszotta, három templom harangja zúgott, és poros, füstös bömbölés úszott a levegőben:

– …rá-á-á…! – sőt Jakovnak úgy tetszett, hogy még Mavrin főhadnagy szavát is hallja: – …-gyázz!

Mise után Olga házába hajtattak vissza. A halotti toron Jakov tűkön ült, és az apa dohogását hallgatta.

– Melyik hülye rendelkezett úgy, hogy a vágóhíddal szemközt álljanak a lovak, mi?

– A rendőrség, a rendőrség – igyekezett Mitya megnyugtatni, és magyarázta: – Kellemetlen eset. Egyrészt nemzeti lelkesedés, másfelől pedig halottaskocsi! Nem vág össze…

Miron mosolyt nyalt le ajkáról, és Jakovlev doktorral beszélt, aki ezekben a nyomott, aggasztó napokban különösen magára vonta a figyelmet.

– De ha vállvetve egész erőnket megfeszítjük, mint Mityka a Szerebrjanij herceg-ben…[5] Végeredményben a világon mindent a számok viszonya dönt el…

– A technika – vetette ellen az orvos.

– Technika? Hja, igen… de…

Csak este, kilenc óra után sikerült Jakovnak a terhes társaságból megszöknie, és tüstént Polinához szaladt, olyan izgalomban, amelyet eddig az óráig még sohasem élt át, és azzal az előérzettel, hogy valami rendkívülinek kell történnie. Magától értetődik, hogy ez a rendkívüli be is következett.

– Ó – nyögte Polina szakácsnője, és lerogyott a kályha melletti padra, amikor Jakov, aki az udvaron jött keresztül, belépett a konyhába.

– Gyalázatos kerítő – felelte Jakov, és megállt a szobába vezető ajtó előtt, az ütemes, katonás lépésre és az ismerős, katonás hangra fülelve.

– Meg kell tehát fontolni, hogy így, vagy amúgy?… Fontolja meg!

„Magázza – okoskodott Jakov –, talán még nem történt semmi.”

De amikor kinyitotta az ajtót, és megállt a küszöbön, tüstént megállapította, hogy már minden megtörtént; a hidegvérű főhadnagy a szoba közepén állt, szigorúan összevont szemöldökkel, kigombolt zubbonyban, zsebre dugott kézzel, a zubbony alól kikandikáló nadrágtartóval, melynek egyik szára le volt gombolva. Polina a sezlonon ült egymásra vetett lábakkal; egyik lábán csavar alakban lecsúszott a harisnyája, csillogó szeme szokatlanul gömbölyű, arca pedig, melyet sűrű pír önt el, bíborszínben játszik.

– N-nos kérem? – kérdezte a hidegvérű főhadnagy, és e kérdésével végképp megerősítette Jakov minden gyanúját.

Az ifjabb Artamonov belépett a szobába, kalapját egy székre dobta, és önmaga előtt is ismeretlen hangon, akadozva mondta:

– A temetésről… a torról jövök…

– Igen? – felelte kérdőn a főhadnagy a házigazda modorában, Polina pedig nagyot szippantott cigarettájából, és egész füstfelhőt eregetve ki magából, közömbösen odavetette, mintha nem is érezné magát bűnösnek:

– Ippolit Szergejevics rá akar venni, hogy álljak be ápolónőnek…

– Ápolónőnek? Nna – felelte mosolyogva Jakov, de a hidegvérű főhadnagy feléje lépett, és felelősségre vonta:

– Mit jelent ez a mosoly? Jegyezze meg, kérem: túlzásokat nem szeretek! Nem tűrök!

Ez alatt a két-három perc alatt Jakov érezte, mint szaladnak át rajta a megbántottság és elkeseredés forró hullámai, átfutottak rajta, és azt a lesújtó, csaknem fájdalmas tudatot hagyták hátra benne, hogy erre a kicsi nőre ugyanolyan szüksége van, mint teste bármelyik porcikájára, és nem tudná elviselni, ha elszakítanák tőle. Ettől a tudattól ismét dühre lobbant, hideg verejték ütött ki rajta, felállt, majd zsebre dugta kezét:

– Egy lép-ést se köz-zelebb! – figyelmeztette fenyegetően a főhadnagyot, miközben szeme annyira kidülledt, hogy éles fájdalmat érzett miatta.

– M-miért n-ne! – kérdezte Mavrin, és megint lépett egyet. A főhadnagynak azt az utálatos szokását, hogy a mássalhangzókat megkettőzve pattogtatta a szavakban, mindig gyűlölte Jakov, de ebben a pillanatban őrjöngő dühbe hozta.

– Megöllek! – kiáltotta, és ki akarta rántani kezét a zsebéből, de Mavrin megragadta karját, kínosan összeszorította a csuklónál, a revolver a zsebben tompa hangon elsült, aztán Jakov éles fájdalmat érzett a könyökében. A főhadnagy kirántotta Jakov kezét a zsebéből, ujjai közül kivette a revolvert, és egy karosszékre dobta:

– Nem sikerült!

– Jasa, Jasa! – Artamonov hangos suttogást hallott. – Ippolit Szergejevics! Megőrültek, urak? Mit jelent mindez? Ilyen botrányt! De hát miért?

– N-nos – mondta fülsiketítően a hidegvérű főhadnagy, és szakállánál rángatni kezdte Jakovot, úgyhogy annak ismételten fejet kellett hajtania előtte: – Kérj bocsá-natot, bolond! – Minden egyes szó után és a hosszabbakat kétfelé vágva, rántott egyet Jakov szakállán, majd egy-egy könnyed állütéssel eredeti helyzetébe peckelte fel a fejét.

– Jaj, micsoda szégyen! – suttogta Polina, és megragadta a főhadnagy könyökét.

Jakov képtelen volt jobb kezét mozgatni, a ballal igyekezett eltaszítani a főhadnagyot, erősen összeszorítva ajkát; közben fel-felbődült, és a megalázás könnyei peregtek le arcán.

– Ne merj hozzám érni! – ordított rá Mavrin, és visszalökve Jakovot, leültette a karosszékre, a revolverre. Jakov kezébe temette arcát, hogy elrejtse könnyeit, és önkívületbe dermedt. Fejének zúgásán keresztül alig hallotta Polina felkiáltásait:

– Istenem, micsoda gyalázat! És maga tesz így, maga? Ilyen botrány! És miért?

– Menjen, kisasszony, a fenébe – mondta kongó hangon a főhadnagy. – Itt van egy rubel az élvezetért: ennyi éppen elég! Túlozni nem szeretek, de maga egészen közönséges…

A padló dongott a súlyos léptektől, az ajtó becsapódott, és a főhadnagy eltűnt. Léptei dobogását a függőlámpa üvegének halk csörömpölése és Polina éles sikoltása követte. Jakov felállt, de elernyedt lába megrogyott, és egész teste remegett, mintha hideg rázta volna. Polina a szoba közepén, a lámpa alatt állt, és amint a kezébe gyűrt piszkos bankjegyre nézett, nyitott szájából rekedt hang tört elő.

– Te szemét – mondta Jakov. – Miért tetted? Pedig azt mondtad… Megérdemelnéd, hogy megöljelek…

A lány rápillantott, a bankjegyet a földre dobta, és érdes, elnyújtott hangon, megrökönyödve méltatlankodott:

– Micsoda aljas fráter…

Leereszkedett a karosszékbe, lehorgasztotta fejét, arcát a kezébe rejtette. De Jakov az öklével a vállára ütött, és rákiáltott:

– Engedj! Add ide a revolvert…

Polina meg se moccant, és hangjában továbbra is az iménti csodálkozással megkérdezte:

– Tehát szeretsz?

– Gyűlöllek!

– Hazudsz! Éppen most szeretsz!

Jakov nyakába vetette magát, olyan gyorsan, hogy ideje sem volt eltaszítani; átölelte, s míg harapós csókjaival perzselte, és szemét-száját forró leheletével, eszeveszett makacssággal suttogta:

– Hazudsz; szeretsz, szeretsz. És én is szeretlek, nesze. Ó, te dundi, Sósfalat…

Sósfalat a lány kedvenc becéző szava volt, amelyet csak a kivételesen erős izgalom perceiben használt. Ez a szó mindig valami kéjes és gyengéd állatiassággal bódította el Jakovot.

Így történt ebben a pillanatban is; gyúrta, csípte, csókolta Polinát, és lihegve dörmögte:

– Piszok. Gyalázatos. Hiszen tudod…

Egy óra múlva Jakov a sezlonon ült, és a térdén fekvő lányt ringatta, közben pedig csodálkozva gondolta magában:

„Milyen gyorsan elmúlt minden.”

És a lány bágyadtan beszélt:

– Elkeseredtem, szakítani akartam veled. Te mindig csak a rokonságoddal törődöl, temetésekre jársz, én meg unatkozom. És nem tudom, szeretsz-e? Most erősebben fogsz szeretni, mert féltékeny leszel. Mikor az ember féltékeny…

– Jó lenne elutazni innen – vágott szavába Jakov fáradtan.

– Igen. Párizsba. Tudok franciául.

Nem gyújtottak lámpát; a szobában sötét volt, és a levegő fülledt; az utcán tartalékos katonák és nők kurjongattak, habár az idő már későre járt, éjfél is elmúlt.

– Most ugyan nem utazhatsz külföldre, ott háború van – jutott eszébe Jakovnak. – Háború; hogy az ördög vinné el őket…

Polina visszatért a maga vesszőparipájára:

– Csak a kutyák szeretnek féltékenység nélkül. Láthatod te is: drámáknak, regényeknek, mindennek féltékenység az alapja…

Jakov elmosolyodott és összerázkódott:

– Szerencsésen sült el a revolver; a golyó a lábamba is fúródhatott volna; de lám, csak a nadrágomat lyukasztotta át.

Polina beledugta a lyukba egyik ujját, majd váratlanul felcsattanva, dühös elkeseredéssel mondta:

– Ah, milyen kár, hogy nem tudtál belelőni! A feszes, rugalmas hasába!

– Hallgass! – felelte Jakov, és erősen megrázta a lányt, de az elkeseredve sziszegett tovább a fogai között:

– Az alávaló! Hogy lepiszkolt! Ilyenek vagytok ti mind… Nem értitek a nőt, egyáltalában!

Felhúzta duzzadt ajkát, úgyhogy erősen összeszorított rókafogai kivillantak alóla, és így fejezte be:

– Hiszen ha a nő a férfit megcsalja, ez még korántsem jelenti azt, hogy már nem szereti!

– Hallgass, ha mondom! – kiáltott rá Jakov, és úgy magához szorította a lányt, hogy az felszisszent:

– Jaj, most már érzem, hogy szeretsz! Jasa, Sósfalat…

Jasa virradatkor távozott Polinától, könnyű léptekkel és olyan érzéssel, mint aki valami értékeset nyert egy veszélyes játékban. Mielőtt elment, visszakérte revolverét, de Polina elrejtette valahová, és nem akarta visszaadni. Erre Jakov kénytelen volt bevallani a lánynak, hogy fegyver nélkül fél járni az utcán, és elbeszélte neki Noszkovval való esetét. Ettől aztán lelkének csendes ünnepe új erőre kapott: rendkívül megörvendeztette Polina ijedtsége és izgatottsága. Annak a bizonyítékát látta benne, hogy a lány retteg érte és valóban szereti. Polina sopánkodva, kezét összecsapva, szemrehányást tett neki:

– Miért nem szóltál nekem erről?

És nyugtalanul töprengett:

– Nagyon érdekes dolog. Természetesen detektív! Itt van például Sherlock Holmes: olvastad? Bizonyos azonban, hogy nálunk még a detektívek is gazemberek!

– Úgy van – hagyta rá Jakov.

Polina odaadta a revolvert, majd kedve támadt meggyőződni, vajon jól lő-e Jakov, s ezért rábeszélte, hogy lőjön be a nyitott kályhába. Jakovnak ebből a célból hasra kellett feküdnie a padlón, lehasalt hát Polina is; Jakov elsütötte a revolvert, mire a kályhából vadul arcukba csapott a korom, Polina felszisszent, félregurult, aztán felemelte kezét, és halkan megszólalt:

– Nézd csak!

Az egyik festett padlódeszkába ferdén mély lyukacska fúródott.

– Ha az ember elgondolja, hogy valakinek a halála ment be ide! – mondta Polina felsóhajtva, és összehúzta finoman kirajzolt szemöldökét.

És Jakov még sohasem látta Polinát ennyire bájosnak, sohasem érezte magához ily közelállónak. Mikor Noszkovról beszélt, a lány szemében gyerekes bámulat tükröződött, és hosszúkás kamaszarcán már nem volt semmi gonoszság.

„Nem érzi, hogy bűnös” – gondolta csodálkozással Jakov, és ez a gondolat jólesett neki.

Polina kikísérte, és megsimogatta Jakov szakállát:

– Ah, Jasa, Jasa! – mondta. – Hát így vagyunk? Komolyan? Ah, istenem… De az a hitvány fráter!

Ökölbe szorította ujjait, megrázta öklét, és méltatlankodva panaszkodott:

– Istenem, mennyi aljas ember van a világon!

Hirtelen megragadta Jakov kezét, töprengve homlokát ráncolta, és halkan folytatta:

– Várj csak, várj! Kétségtelen, hogy egy lány van a dologban!

Arca felragyogott; keresztet vetett Jakovra, és elengedte:

– Menj, Sósfalat!

A reggel hűvös volt és harmatos; napkelte előtt szellő sóhajtozott, s a zöldes, gyöngyházszínű ég almaszagot árasztott.

„Világos, hogy elkeseredésében csalt meg, s mihelyt apa meghal, el kell vennem feleségül” – gondolta nagylelkűen az ifjabb Artamonov, és azonnal eszébe jutottak Vigasztaló Szerafim tréfás szavai:

„Mindegyik lány vízbefúló, egy szalmaszálba is belekapaszkodik. Olyankor ki is kell használni!”

Amikor azonban a hidegvérű főhadnagyra gondolt, aggódni kezdett. Mavrin bizony nem szalmaszál, rendkívül dühös is volt, és kétségtelen, hogy aljasságoktól sem fog visszariadni; igaz másrészt, hogy el kell mennie a háborúba. És Jakov most még Noszkovra is nyugodtabban gondolt, bár gyanakodva nézegetett körül, figyelmesen hallgatózott, és minduntalan megszorította zsebében a revolver agyát; Noszkov leggyakrabban éppen ezekben az órákban leskelődött reá.

De elmúlt két hét, és a vadásztól való rettegése újból fojtó füstként nehezedett mellére. Vasárnap, amikor bejárta az erdőt, amelyet irtás céljából vásárolt meg Voroponovtól, Jakov megpillantotta a csapdákkal teleaggatott Noszkovot, amint zsákkal a vállán a sűrűn keresztül feléje tartott.

– Szerencséje, hogy találkoztunk – mondta elébe toppanva és leemelve sapkáját, amelyet jobb szemére húzva katonásan viselt, de amikor levette, nem az ernyőjénél, hanem tetejénél fogta meg.

Jakov nem válaszolt a fura köszöntésre, amelyből fenyegetést érzett ki, hanem összeszorította ajkát, és görcsösen megmarkolta zsebében a revolvert. Vagy egy percig Noszkov is hallgatott; ujjával a sapkája bélését piszkálgatta, és nem nézett Jakovra.

– Nos? – kérdezte végül Artamonov. Noszkov fölvetette kutyaszemét, végigsimított égnek meredő, durva haján, és minden szót megnyomva, mondta:

– Szerelme, azaz Pelageja Andrejevna megismerkedett Szladkopevcev pópa leányával; figyelmeztesse, hogy hagyjon fel ezzel a barátkozással.

– Miért?

– Csak.

S miután egy ideig a város harangzúgására figyelt, még hozzátette:

– Tiszta szívemből adom a tanácsot, mert javát akarom. Ön meg adjon nekem… – Felnézett az égbe és összeszámolta: – Harmincöt rubelt.

„Le kell lőni a kutyát” – gondolta Jakov, miközben a pénzt átadta.

A vadász átvette a bankjegyet, a csapdavasakkal csörömpölve megfordult görbe lábain, és sapkáját fel se téve, megindult a sűrűség felé. Jakov úgy érezte, hogy ettől a pillanattól fogva még jobban undorodik tőle.

– Noszkov! – szólt utána halkan. Amikor a vadász a fenyőgallyaktól félig eltakarva megállt, Jakov így folytatta:

– Hagyd abba ezt a mesterséget!

– Miért? – kérdezte Noszkov, előrenyújtva fejét, és Artamonovnak úgy tetszett, hogy félelem vagy rendkívüli gonoszság világít üres szemében.

– Veszedelmes – indokolta meg Jakov.

– Érteni kell hozzá – mondta Noszkov, és szeme kialudt. – Minden veszedelmes a hozzá nem értő számára.

– Amint gondolod.

– Ön saját érdeke ellen beszél.

– Ugyan micsoda érdeke lehet valakinek, hogy ellenségeket szerezzen magának – dörmögött Jakov, aki már megbánta, hogy beszélgetésbe elegyedett a besúgóval.

„Még okoskodik a hülye…”

De Noszkov oktató hangon felelte:

– Minden ember így van vele. Mindenkinek megvan a maga ellensége és a maga baja, tartja a közmondás. Viszontlátásra!

Hátat fordított Jakovnak, és eltűnt a fenyők sűrű zöldjében. Jakov egy darabig még hallgatózott, hogyan zizegnek a vadász nyomában a szúrós faágak, hogyan recsegnek a száraz gallyak, majd gyorsan kiment az útra, ahol kocsija várta, és bevágtatott a városba, Polinához.

– Nézd csak a gyalázatost! – csodálkozott csaknem örvendezve Polina. – Már megtudta, hogy a lány hozzám jár. Mit szólsz hozzá?!

– Mért kötsz ilyenfélékkel ismeretséget? – vetette szemére dühösen Jakov, de Polina mérgesen ráncigálva keblén a sárga fátyolkendőt, hadarni kezdett:

– Először is: éppen temiattad! És másodszor: talán macskákat, kutyákat vagy egy Mavrint szerezzek be magamnak? Egyedül ülök itthon, akár a börtönben; még az utcára sincs kivel kimennem. Szladkopevceva meg érdekes teremtés; regényeket, újságokat ad nekem kölcsön, politikával foglalkozik, mindenről mesélget. Együtt jártunk gimnáziumba Popovához, de aztán összevesztünk…

Ujjával Jakov állát bökdösve, egyre ingerültebben folytatta:

– Azt hiszed, hogy könnyű élete van egy titkos szeretőnek? Szladkopevceva azt mondja, hogy a szerető olyan, mint a sárcipő: piszokban van rá szükség! Neki a ti orvostokkal van viszonya, és ezt nem is titkolják, de te engem úgy rejtegetsz, mint a vart, szégyellsz, mintha sánta vagy púpos volnék, pedig igazán nem vagyok torzszülött…

– Légy türelemmel – mondta Jakov –, elveszlek! Komolyan mondom, pedig disznó vagy…

– Még kérdés, ki a nagyobb disznó közülünk! – kiáltotta gyerekesen kacagva Polina. – Disznóbb, legdisznóbb… egészen összekeverem! Sósfalat… Drága vagy, nem mohó! Más hallgatna, hiszen ez a kém hasznodra van…

Szokása szerint Jakov most is megnyugodva ment el Polinától.

Egy hét múlva Jelagin, az alacsony, himlőhelyes, görbe orrú munkafelügyelő, korán reggel jelentette neki, hogy hajnalban, amikor a takácsok kimentek halászni, látták, hogy Noszkov, a vadász beleesett a vízbe. Mordvinov, az egyik takács, meg akarta menteni, de közben maga is majdnem megfulladt, és most a kórházban fekszik. Jakov, aki az orrhangon eldünnyögött jelentést ülve hallgatta végig, kinyújtotta lábát, hogy mélyebben elrejthesse kezét a zsebében, mert a keze remegett.

„Vízbe fojtották” – gondolta, s amikor elképzelte a puha asszonyarcú, jólelkű Mordvinovot, nem tudta elhinni, hogy ez az ember képes volt megölni valakit.

„Szerencse” – mondta magában, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Polinának is az volt a véleménye, hogy szerencse volt.

– Természetes, hogy így jobb – szólt a lány, és komolyan ráncolta homlokát –, mert ha valahogy másképpen teszik el láb alól, az eset nagy port vett volna fel.

De sajnálta is, hogy így történt:

– Érdekesebb lett volna elfogni, kényszeríteni, hogy vallja be bűneit, és felakasztani vagy főbe lőni. Olvastad…

– Bolondságot beszélsz, Polja – szakította félbe Jakov.

Néhány nap csendben múlt el. Jakov Vorgorodban volt, de amikor visszatért, Miron gondterhesen ráncolt homlokkal mesélte:

– Megint van egy piszkos ügyünk; kormányzósági rendeletre Ecke az után nyomoz, hogy a vadász milyen körülmények között fulladt a folyóba. Letartóztatta Mordvinovot, Kirjakovot, Krotovot, a paprikajancsi fűtőt, mindenkit, aki együtt halászott a vadásszal. Mordvinov arca össze van karmolva, füle be van szakítva. Úgy látszik, politikát keresnek a dologban… Nem a beszakadt fülben természetesen… – Ujján körbeforgatva orrcsíptetőjét, megállt a zongoránál, és összehúzott szemmel nézett a szoba sarkába. Gyűrött svédkabátjában, vöröses színű nadrágjában és térdig érő, magas, poros csizmáiban gépészre hasonlított; csontos, simára borotvált arca és rövidre nyírt bajusza katonatisztre emlékeztetett, merev vonásai mozdulatlanok maradtak, akármit és akárhogyan is beszélt.

– Hülye időket élünk! – mondta eltöprengve. – Vakon beleszaladtunk egy új háborúba. Szokás szerint most is azért harcolunk, hogy figyelmünket eltereljük a saját butaságunkról, mert ezzel a butasággal megküzdeni nem tudunk, nincs hozzá erőnk. Pedig minden feladatunk egyelőre belül van, magában az országban. Egy parasztföldön a munkáspárt arról ábrándozik, hogy magához ragadja a hatalmat. Ennek a pártnak a soraiban ott van Ilja Artamonov, a kereskedőfiú, annak az osztálynak a tagja, amelynek az a rendeltetése, hogy az ország ipari és technikai európaiasításának nagy művét elvégezze. Badarság és ismét badarság! Az osztályérdekek elárulását úgy kellene büntetni, mint főbenjáró bűnt; ez lényegében hazaárulás… Még megértek egy úgynevezett értelmiségit, például Goricvetovot, akinek semmihez sem fűződik érdeke, aki nem tudja, mihez fogjon, mert tehetségtelen, munkára képtelen, és csak olvasni, beszélni tud; egyáltalában úgy látom, hogy Oroszországban a forradalmi tevékenység az egyetlen munka a tehetségtelen emberek számára…

Jakov úgy érezte, Miron úgy beszél, mintha hallgatósággal zsúfolt termet látna maga előtt; szemét egyre jobban összehunyorította, és végül teljesen lehunyta. Jakov már nem figyelt szavaira, és csak a maga dolgára gondolt: arra, hogy mivel fog végződni a Noszkov-féle haláleset nyomozása, és mennyiben érinti majd őt magát?

Bejött Miron teherben levő, komódszéles felesége, végigmérte tekintetével férjét, és fáradt hangon rászólt:

– Eredj, öltözz át!

Miron engedelmesen felrakta pápaszemét az orrára, és kiment.

Körülbelül egy hónap múlva az összes letartóztatottakat szabadlábra helyezték. Miron szigorúan, ellenkezést nem tűrő hangon utasította Jakovot:

– Bocsásd el őket mind.

Bár Jakov – mintegy észrevétlenül – már régen hozzászokott, hogy engedelmeskedjék Miron száraz hangon kiadott parancsainak, ami kényelmes is volt számára, mert a gyár ügyeiért való felelősséget levette vállairól, most mégis megjegyezte:

– A fűtőt meg kellene tartani.

– Miért?

– Vidám fickó. Régóta van nálunk. Elmulattatja a többieket.

– Igen? Tartsuk hát meg.

És ajkát végignyalva, hozzátette:

– A tréfacsinálók valóban hasznosak.

Egy ideig Jakovnak úgy tetszett, hogy minden a maga kerékvágásában halad; a háború lefékezte a kedélyeket, töprenkedőbb, csendesebb lett mindenki. Jakov azonban már megszokta a kellemetlenségeket, érezte, hogy még nem értek véget számára, és bizonytalanságban várta az újakat. Nem kellett nagyon sokáig várnia: a városban újra megjelent Nyesztyerenko, karján egy Vera Popovához hasonló magas hölggyel; mikor Jakovval találkozott az utcán, már messziről szinte átfúrta pillantásaival; amint a közelébe ért, üdvözölte, és megkérdezte:

– Eljöhetne hozzám egy óra múlva? Apósomnál vagyok. A feleségem haldoklik, úgyhogy arra kérem, ne a főbejárat felől csengessen, mert zavarná a beteget, hanem jöjjön az udvaron át. Viszontlátásra!

Nyomasztó és természetellenesen hosszú volt ez az óra.

Amikor Jakov Artamonov fáradtan leült egy székre a könyvszekrényekkel telezsúfolt szobában, Nyesztyerenko halkan, s mintha fülelne valamire, rákezdett:

– Eltették láb alól a barátunkat. Ez kétségtelen, bár bebizonyítva még nincsen. Ügyesen csinálták, dicséretet érdemelnek. De most a következőről van szó: az ön szíve hölgye, Pelageja Nazarova, ismeri Szladkopevceva kisasszonyt, akit a napokban Vorgorodban letartóztattak. Igaz?

– Nem tudom – mondta Jakov, és hirtelen izzadság ütött ki egész testén; a csendőr pedig orra elé emelte egyik kezét, megvizsgálta körmeit, és a legnagyobb nyugalommal felelte:

– De tudja.

– Azt hiszem, igen.

– Na, látja.

„Mit akarhat vajon?” – töprengett Jakov, és lopva szemügyre vette a csendőr széles orrú, vörös eres, szürke, lapos arcát és fátyolos szemét, amelyből szinte csöpögött a nyomasztó unalom, és orrfacsaróan áradt az alkohol szaga.

– Nem hivatalos minőségben beszélek önnel, hanem mint ismerőse, aki a javát akarja, és aki előtt nem közömbösek az ön vállalati érdekei – folytatta a rekedtes hang. – Itt, látja, a következőkről van szó, drága… mesterlövészem!

A csendőr elmosolyodott, egy darabig hallgatott, aztán megmagyarázta:

– Azért mondom: mesterlövész, mert tudok az újabb esetről is, amikor sikertelenül használta fegyverét. Nos hát, nézze csak: Szladkopevceva kisasszony ismeri Nazarovát, az ön szíve hölgyét. És most gondolja el: a vadász Noszkov tevékenysége önön és rajtam kívül senki előtt sem lehetett ismeretes. Engem ki kell zárni az ismeretségek láncolatából. Noszkov nem volt buta, csak lomha és… – Nyesztyerenko felsóhajtott, aztán az asztal alá nézett: – Semmi sem tart örökké. Hátravan hát ön…

Jakovnak úgy tetszett, hogy a tiszt szájából nem szavak, hanem vékony, láthatatlan hurkocskák tekergőznek elő, amelyek rácsavarodnak a nyakára, és olyan erősen fojtogatják, hogy testét hideg verejték üti ki, szívverése megáll, körülötte minden hullámzik és üvölt, akár egy téli hófúvás. Nyesztyerenko pedig nyilvánvalóan szándékos lassúsággal folytatta:

– Azt hiszem, sőt szinte meg vagyok róla győződve, hogy beszélgetés közben némi elővigyázatlanságra ragadtatta magát; nem igaz? Emlékezzék csak vissza!

– Nem – mondta halkan Jakov, és félt, hogy hangja elárulja.

– Nem? – kérdezte a tiszt, meglebbentve bajuszát vörös ujjaival.

– Nem – ismételte Jakov, és fejét rázta.

– Különös. Nagyon különös. De a hiba jóvátehető. Figyeljen hát: Noszkovot egy ugyanolyan emberrel kell pótolni, aki szintén az ön hasznát fogja szolgálni. Ha egy Minajev nevű egyén jelentkezik önnél, fogadja fel, érti?

– Jól van – mondta Jakov.

– Ez az egész. Befejeztük. Kérem, legyen óvatos! Semmiféle hölgynek egy mukkot se!

„Úgy beszél, mintha kisfiúval vagy hülyével volna dolga” – gondolta Jakov.

A csendőr ezután a madarak közeledő őszi vándorútjáról, a háborúról és felesége betegségéről beszélt; elmondta, hogy most nővére ápolja feleségét.

– De fel kell készülni a legrosszabbra – fejezte be, megragadta bajuszát a végeinél, mindkét oldalon felhúzta vastag fülcimpájáig, amitől felső ajka is felhúzódott, és felfedte apró, sárga fogait.

„Menekülni – gondolta Jakov. – Hálójába kerít. Elutazni.”

„Hogy az ördög vinne el mindnyájatokat – folytatta magában később, mialatt végigment az Oka partján. – Ugyan mi hasznom van belőletek?”

A szitáló eső, az ősz előhírnöke lustán permetezte a földet, a folyó sárga vizét gyűrűk fodrozták, az émelyítően meleg levegőben volt valami, ami még fájóbbá tette Jakov Artamonov csüggedtségét. Hát valóban lehetetlen nyugodtan és egyszerűen élni, mit sem tudva mindezekről a szükségtelen és értelmetlen izgalmakról?

De mint ahogy egy szekérsor halad a téli fergetegben, úgy telt egyik hónap a másik után, telis-tele rendkívüli izgalmakkal.

A háborúból megjött az egyik Morozov fiú, Zahar, vörös sebhelyesen, lesülten, kopaszon, mellén a György-kereszttel: egyik füle le volt szakítva, jobb szemöldöke helyén vörös forradás húzódott, és szétlapított, élettelen szem rejtőzött alatta, a másik szem pedig szigorúan és figyelmesen tekintett körül.

Azonnal összebarátkozott Krotovval, a fűtővel, és Vigasztaló Szerafim sánta tanítványa most ezt énekelte és játszotta:

Esik eső, fuj a szél,
Fedezékben fekszem.
Európáért – én hülye!
Holtomig verekszem!

Jakov megkérdezte Morozovot:

– Mi az, Zahar, rosszul harcolunk?

– Jól harcolni nincs mivel – felelte, a takács. Hangja kihívóan támadó volt, szavaiból kicsendült a fűtő kupléinak elvetemült szemérmetlensége.

– Gazdánk nincs, Jakov Petrovics – vágta a gazda arcába. – Gazemberek parancsolnak nekünk.

Zahar és Vaszka fűtő egy idő óta valahogy különösen kitűntek a munkások közül, akárcsak az őszi éj sötétjében felgyújtott lámpások. Amikor Tatyána vidám férje felhúzta nevetségesen bő szárú nadrágját, amelynek színe ugyanolyan volt, mint Zahar rothadt köpenyéé, a fűtő így énekelt, rásandítva:

Ez aztán a mamlasz-nadrág:
Mindjárt látni, kire szabták.
Kik növesztik a fejüket,
Kik pedig az ülepüket!

Jakov csodálkozására sógora nem sértődött meg a csipkelődésen, sőt kacagott rajta, amivel a fűtőt újabb gúnyversekre bátorította. A munkások is nevettek, de igazán a hasát fogta az egész gyár, amikor Zahar Morozov egy kócos kutyakölyökkel jelent meg az udvaron, amelynek hősiesen hátára kunkorodó, bozontos farka végén hánccsal felkötött, fehér György-kereszt lóbálózott.

Miron felháborodott a csínyen, Zahart a rendőrség letartóztatta, a kutyakölyköt pedig Tyihon Vjalov vette magához.

A város utcáin katonaköpenyes sánták, vakok, félkarúak és egyéb nyomorékok járkáltak, és ruhájuk gennyes színe lepett be mindent körülöttük. A magukkal tehetetlen, megcsonkított katonákat a város hölgyei sétáltatták: a hölgyek felett a sovány, vékony, seprűhöz hasonló Vera Popova parancsnokolt, aki Polinát is be akarta fogni a munkába, de az fejét rázta, kiáltozott, panaszkodott:

– Jaj, nem, nem bírom! Szörnyűség! Nézd csak, Jasa, mind fiatal, egészséges és mind nyomorék, és olyan szag dől belőlük, nem bírom! Utazzunk el, Jasa!

– Hová? – kérdezte nemegyszer Jakov, csüggedten, amikor látta, hogy a lány egyre ingerlékenyebb lesz, borzasztó sokat cigarettázik, és szinte át van itatva a kesernyés füstszaggal.

De nemcsak Polinával volt baj; a városban és még inkább a gyárban minden asszony el volt keseredve: dohogtak, fújtak, panaszkodtak az élet drágasága miatt, a férjek pedig, habár munkájuk egyre gyatrább lett, a munkabér emelését követelték; esténként a telep eddig nem hallott zajjal lármázott és ordítozott.

Minajev, egy tekintélyes külsejű, harminc év körüli, zsidó orrú, fekete lakatos fel-feltűnt a munkások között: Jakov félősen kitért útjából, és igyekezett kerülni még a tekintetét is. A lakatos úgy nézett mindenkire sötét szemével, mintha elfelejtett volna valamit, amire most nem tud visszaemlékezni.

Pjotr alig emelgette beteg lábát, és piszkos salakdarabként úszkált az udvaron. Széles vállán kopott rókabőr útisuba lógott: minduntalan megállított valakit, és szigorúan megkérdezte:

– Hová mégy?

S amikor megkapta a feleletet, legyintett, és maga elé dörmögte:

– Menj hát. Naplopók. Poloskák. Az én véremet szívjátok!

Lilás, püffedt arca reszketett a megvetéstől, alsó ajka lefittyedt; Jakov szégyenkezett apja miatt. Nővére, Tatyána egész napokon keresztül az újságokat zizegtette; ő is annyira meg volt rettenve valamitől, hogy füle mindig vörös volt. Miron mint valami madár röpködött a kormányzósági székvárosba, Moszkvába és Pétervárra; amikor hazajött, amerikai cipője széles sarkával dobbantva, kárörvendően beszélt a részeges, bujálkodó parasztról; aki piócaként tapadt rá a cárra.

– Nem hiszem, hogy ez a paraszt valóban él – hajtogatta konokul a félig megvakult Olga, amint ott ült a díványon, menye mellett, akinek kétéves fia, Platon állandóan rugdalózott és visított. – Kieszelték, célzatosan, elrettentő például…

– Pompás! – jelentette ki Tatyána vidám férje. – Bámulatos! A falu bosszút áll, nem igaz?

Jóleső érzéssel dörzsölgette vöröses szőrrel benőtt, zsíros kezét, egyedül ő várt meggyőződéssel valami ünnepnapot.

– Az istenért! – kiáltott fel bosszankodva Tatyána. – Minek örülsz? Nem értem.

Mitya csodálkozva tátotta el száját:

– Mi-i-csoda-a? – károgta. – Nem érted? Értsd meg hát! A falu bosszút áll mindazért, amit elszenvedett! Pusztító mérget választott ki magából ennek a parasztnak a képében.

– Bocsánat! – mondta homlokát ráncolva Miron. – Nemrég még másként beszéltél…

– Ez szimbólum, és nem egyszerűen paraszt! – hadarta szinte magánkívül Mitya, mély meggyőződéssel suttogva. – Három évvel ezelőtt ünnepelték hatalomra jutásuk háromszáz éves jubileumát, és lám…

– Zöldség – mondta élesen Miron. Jakovlev doktor, szokása szerint, mosolygott, Jakov pedig arra gondolt, hogy ha Nyesztyerenko csendőr ezekről a vitákról tudomást szerez…

– Minek erről beszélni? – kérdezte. – Mi értelme?

És kérlelte őket:

– Hagyjátok már abba!

Jakov észrevette, hogy Miron is szokatlanul szórakozott és izgatott, ami aztán még jobban kihozta sodrából; végeredményben Mitya volt az egyetlen, aki nem változott meg: most is úgy viháncolt, akár egy farkaskölyök, ugyanúgy sziporkáztatta tréfáit, és esténként ugyanúgy énekelte, gitárján kísérve magát:

Koporsóban feleségem…

De kupléi már nem tetszettek Tatyánának:

– Pfuj, mennyire torkig vagyok már ezzel – mondta, és bement a gyermekeihez.

Mitya ügyesen értette a módját, hogyan lehet lecsillapítani a munkások kedélyét: azt tanácsolta Mironnak, hogy a falvakban vásároljanak össze lisztet, darát, borsót, burgonyát, és beszerzési áron adják tovább a munkásoknak, csupán a fuvarköltséget és a súlyveszteséget számítsák hozzá. A takácsoknak megtetszett az ötlet, és Jakov látta, hogy a gyár most már inkább bízik a vidám cimborában, mint Mironban. Azt is látta Jakov, hogy Miron egyre gyakrabban civakodik nővére férjével…

– Arra akarod tartani az orrod, amerről a szél fúj? – kérdezte epésen Miron, nem rejtegetve dühét. Mitya mosolyogva felelte:

– A nép akarata… a nép joga…

– Azt kérdem, ki is vagy te voltaképpen? – kiabál Miron.

– Elég lesz az ordítozásból – dohog az idősebb Artamonov, de Jakov örömszikrákat lát az apa zavaros szemében; az öregnek jólesik, hogy veje és unokaöccse veszekszik; mosolyog, amikor Tatyána ingerült rikácsolását hallja; mosolyog, amikor az anya félénken megszólal:

– Önts nekem, Tánya, még egy csészével…

Minden új esemény aggodalmat keltett, és valahogy váratlanul, az előzőkkel való összefüggés nélkül támadt. A teljesen megvakult Olga hirtelen meghűlt, és két nap múlva meghalt, halála után néhány nappal pedig mintegy mennydörgésként süketítette meg a várost és a gyárat az a hír, hogy a cár lemondott trónjáról.

– Hát most mi lesz? Köztársaság? – kérdezte Jakov Miront, aki örömrepesve dugta be orrát az újságba.

– Természetes, hogy köztársaság! – felelte Miron, és az asztal fölé hajolva úgy támaszkodott tenyerével a szétterített újságra, hogy a papír kifeszült, és hirtelen zizzenéssel elszakadt. Jakov ezt rossz előjelnek tartotta, Miron azonban kiegyenesedett, és szokatlan arckifejezéssel, idegenszerű hangon, szónokiasan, de reménykedve mondta:

– Megkezdődik, barátom, Oroszország gyógyulása, megújhodása!

És széttárta karját, mintha meg akarná ölelni Jakovot; de egyik kezét tüstént leejtette, a másikat pedig egy ideig kinyújtva tartotta, feljebb emelte, megigazította vele szemüvegét, megint vízszintesre feszítette, úgyhogy szemaforhoz lett hasonló, és bejelentette, hogy másnap este Moszkvába utazik.

Mitya is úgy lóbálta karját, mint egy meggémberedett kocsis.

– Most már aztán minden rendben lesz – kiabálta. – A nép most ki fogja mondani mindenható szavát, amely már rég megérett lelkében!

Miron már nem vitatkozott vele: gondolataiba merülten elmosolyodott, és megnyaldosta ajkát. Jakov meg látta, hogy valóban minden rendben van, mindenki örül, Mitya az udvarban összegyűlt munkásoknak elmondta, mi történt Pétervárott, a munkások éljeneztek, aztán kezénél és lábánál megragadták Mityát, és fel-feldobálták a levegőbe. Mitya úgy kuporodott össze, mint valami nagy labda, és nagyon magasra repült; de amikor Miront dobták fel, ő szinte darabokra tört a levegőben: úgy látszott, keze és lába leválik testéről. Mityát egy csoport öreg munkás vette körül, és a hatalmas termetű, izmos Geraszim Voinov takács arcába harsogta:

– Mitrij, veled össze lehet férni; igazán össze lehet férni, érted? Gyerekek: egy éljent rá!

Éljeneztek, Vaszka fűtő pedig táncra perdült, és mint valami részeg ordította, miközben kopaszodó feje meg-megcsillant:

Messze ültünk mostanáig
A cári trónustól.
Közel mentünk, jól megnéztük:
Rajta varjú kuksol.

– Bravó, Vaszja! – buzdították.

Jakovot is fel akarták dobni a levegőbe, de megszökött, és elbújt a házban, mert meg volt győződve róla, hogy a munkások őt nem fognák fel karjaikon, és összezúzná magát a földön. Este pedig, mikor az irodában ült, az ablak alatt az udvaron Tyihon hangját hallotta.

– Miért vetted vissza a kiskutyát? Add el nekem. Jó házőrzőt nevelek belőle.

– Eh, öreg; talán most van az ideje kutyákat nevelni? – felelt Zahar Morozov.

– Hát te mit csinálsz vele? Add el, itt van érte egy rubel. Nos?

– Hagyj békét…

Jakov kinézett az ablakon, és kiszólt:

– Mit szólsz a cárhoz, Tyihon, mi?

– Bizony – felelte az öreg, és a ház sarka mögé tekintve halkan füttyentett – letessékelték a trónról!

Lehajolt, megfeszítette csizmaszárát, s mintha a földnek beszélne, folytatta:

Végigjátszottak a partit. Ez, lám, Anton szava: elvesztette a batár kerekét!…

Kiegyenesedett, és befordulva a ház mögé, halkan fel-felkiáltott: – Bundás, Bundás…

Mint valami füzértánc, úgy múlt el néhány zajos, vidám hét; Miron, Tatyána, az orvos, sőt még az idegenek is kedvesebbek lettek egymáshoz; a városból ismeretlen emberek érkeztek a gyárba, és magukkal vitték Minajevet, a lakatost. Aztán jött a tavasz, napfénnyel és forrósággal.

– Nézd csak, Sósfalat – mondta Polina –, mégsem értem, hányadán állunk. A cár lemondott trónjáról, a katonákat mind megölték vagy nyomorékká tették, a rendőrséget szétkergették, tudj’ isten, miféle civilek parancsolnak – lehetséges lesz-e élni ilyen körülmények között? Mindenki azt fogja tenni, ami neki jólesik, és természetes, hogy Zsityejkin nem fog békén hagyni. Sem ő, sem a többiek, akik udvaroltak nekem, és akiket elutasítottam. Most, amikor mindenki egyért van, nem akarok, nem tudok itt élni; ott kell élnem, ahol senki sem ismer! Aztán meg: ha már megcsinálták a forradalmat és a szabadságot, bizonyára azért csinálták meg, hogy mindenki úgy éljen, amint kedve tartja!

Polina mind konokabbul, mind ékesebben szónokolt, Jakov úgy érezte, hogy szavaiban van valami kétségbevonhatatlan, és igyekezett megnyugtatni:

– Várj egy keveset; majd ha minden leülepedett, akkor…

De már maga sem hitte, hogy az izgalom, amely mindenfelől körülvette, lecsillapodik: látta, hogy a lárma a gyárban napról napra sűrűbben fortyog, egyre fenyegetőbbé válik. Az az ember, aki hozzászokott a félelemhez, mindig talál okot a rettegésre: Jakovot Zahar Morozov vörösre égett koponyája kezdte ijeszteni; Zahar úgy járt-kelt, akár egy kiskirály, a munkások nyomába szegődtek, mint bárányok a juhászbojtárnak, és Mitya kezes szarkaként röpködött körülötte. Valójában Morozov most egy nagy kutyához hasonlított, amely megtanult járni a hátsó lábán; megperzselődött fejbőre nyilván megpattant, mert Tatyánának egy bolyhos fürdőtörülközőjét csavarta rá turbánként; a törülközőt Mityától kapta; szörnyű nagy feje lenyomta, és alacsonyabb növésűnek tüntette fel; méltóságteljesen járt, akár Ecke, a kövér rendőrparancsnok-helyettes; hüvelykujját elnyűtt katonanadrágjának öve mögé dugta, s miközben úgy mozgatta többi ujját, mint egy hal az uszonyát, fel-felkiáltott:

– Rendet, elvtársak!

Három fickó felett ítélkezett, akik vásznat loptak. Hangosan, úgy, hogy az egész udvar hallhatta, megkérdezte a tolvajokat:

– Tudjátok, kitől loptatok?

És ő maga adta meg a feleletet:

– Magatokat loptátok meg, mindannyiunkat. Szabad ma lopni, kutyaháziak?

Parancsot adott, hogy botozzák meg őket, és két munkás élvezettel hajtotta végre a büntetést, miközben Vaszka fűtő torkaszakadtából énekelte, táncra perdülve:

Bíró igazságosabban
Még sose ítélkezett…

Itt belesült, karjait széttárva dörmögött valamit, és egyszerre csak felkiáltott:

Mentsd meg, Uram, népedet!

Mitya meg elbődült:

– Bravó-ó!

Mitya szürke térdnadrágban és tarkójára tolt bőrsapkában futkározott; vörös szakállas arcán izzadság fénylett, szemében mámoros, zöldes öröm ragyogott. Előző éjjel erősen összekapott feleségével: Jakov előbb erős suttogást, majd Tatyánának feltartóztathatatlan kitörését hallotta ki szobájuk ablakából:

– Bohóc! Becstelen fráter! A meggyőződései? A koldusoknak nincsenek meggyőződéseik. Hazugság! Egy hónappal ezelőtt ezek a te meggyőződéseid… Elég! Holnap elutazom a városba, nővéremhez… Igen, a gyerekek velem jönnek…

Jakov nem csodálkozott a veszekedésen, mert már régen észrevette, hogy vörös sógora egyre ellenszenvesebbé válik mindenki számára; de azon már bámulni kellett, sőt némiképp büszke is volt rá, hogy ő az első, aki tudatára ébredt Mitya megbízhatatlanságának. Most még az anyja is dohogott, pedig nemrég ugyanúgy szerette Mityát, mint a kakasokat.

– Hát ez meg micsoda?! Vitatkozni kezd, mint egy zsidókölyök! Hát ezért hizlaltam?

Mitya kiabált:

– Minden nagyszerű! Az élet csuda szép, csuda okos! De ezt, hogy a farkasok és bárányok békésen együtt élhetnek – az ilyen meséket el kell felejteni, Tatyána! Ezzel már elkéstetek!

Miron dühös haraggal, szárazon kérdezte:

– És hogyan fog beszélni holnap?

– Amint az élet diktálni fogja! Igen. Nos, van még valami kérdése?

Miron és felesége olyan óvatosan jártak Mitya közelében, mintha csupa korom lett volna, néhány nap múlva azonban Mitya átköltözött a városba, hóna alatt egész vagyonával: három nagy köteg könyvvel és egy kosár fehérneművel.

Jakov azt az esztelen kapkodást látta mindenütt, amit tűzvészkor tapasztalhatunk; minden emberből a kétségtelen butaság füstoszlopa tekerőzött, és semmi nem mutatott arra, hogy hamarosan véget érnek ezek az őrületes napok.

– Nos – mondta Polinának Jakov –, határoztam: elutazunk! Először Moszkvába, ott majd meglátjuk a többit…

– Végre-valahára! – ujjongott a lány, ölelgetve, csókolgatva Jakovot.

A júliusi este vöröses félhomállyal töltötte el a kertet, az esőtől felázott és naptól felmelegített föld nehéz szagát lehelte be az ablakon. Szép volt, de szomorú.

Jakov lefejtette nyakáról Polina forró, nedves kezét, és eltöprengve mondta:

– Takard be a melledet… Egyáltalán… öltözz fel! Komolyabban kell viselkednünk…

A leány leszökkent a térdéről, két ugrással az ágynál termett, bebújt hálóköntösébe, és leült a férfi mellé, mintha egy üzleti kérdést készülnének megbeszélni…

– A dolog úgy áll… – kezdte Jakov, és tenyerével annyira dörzsölte szakállát, hogy szőrszálai sercegtek tőle. – Fontolóra kell venni mindent, és olyan helyet, olyan országot kell keresnünk, ahol nyugalom van. Ahol semmit sem kell megérteni, és ahol nem kell mások dolgai felől gondolkodni.

– Természetes – mondta Polina.

– Óvatosaknak kell lennünk mindenben. Miron azt mondja, a vonatok zsúfolva vannak katonaszökevényekkel. Szegényeknek kell magunkat tettetnünk…

– De azért vigyél csak magaddal minél több pénzt.

– Persze; ez magától értetődik. Úgy utazom el, hogy az enyéim ne is tudják, hová mentem. Mintha Vorgorodba utaznék, érted?

– Minek titkolózni? – kérdezte csodálkozva és bizalmatlanul Polina.

Jakov nem tudta megokolni, hogy minek; a gondolat ebben a pillanatban támadt csak fel benne, de érezte, hogy jó gondolat.

– Hát, tudod… apa, Miron, a kérdezősködések… Mindez szükségtelen. A pénzünk Moszkvában van; ott annyit kaphatok, amennyit akarok…

– Csak minél előbb! – kérte Polina. – Magad is látod, hogy itt lehetetlen élni. Minden drága, és nincsen semmi. És biztos, hogy fosztogatás is lesz, mert hát miből is éljenek az emberek?

Polina az ajtóra nézett, és suttogva folytatta:

– Itt van például a szakácsnőm; azelőtt meg voltam vele elégedve, de most szemtelen lett, és állandóan olyan, mint a részeg. Alvás közben elvághatja a torkom; miért ne vágná el, amikor úgyis a feje tetejére áll minden. Tegnap hallom, hogy sugdolózik valakivel. „Istenem – gondolom –, most!” De amint halkan kinyitom kissé az ajtót, hát ott térdel és zokog! Borzasztó!

– Várj csak – állította meg Jakov a lány aggódó suttogásának gyors áradását. – Először elutazom én…

– Nem – kiáltott fel Polina, és térdére ütött öklöcskéjével. – Először én. Adsz nekem pénzt és…

– Hogyan, hát nem hiszel nekem? – kérdezte sértődött haraggal a férfi, és ezt a határozott hangú feleletet kapta:

– Nem hiszek. Becsületes vagyok, és egyenesen megmondom: nem! Lehetséges talán hinni manapság, amikor a cárt is cserbenhagyták, és mindenki cserbenhagy mindenkit? Te kinek hiszel?

Polina meggyőzően beszélt, és még meggyőzőbben beszélt a szétnyíló hálóköntös ráncai közül elővillanó keble. Jakov Artamonov engedett kívánságának; elhatározták, hogy a lány már másnap felkészül, elutazik Vorgorodba, és ott megvárja.

Másnap aztán Jakov fájdalmakról kezdett panaszkodni gyomrában és fejében, ami nagyon valószerűen hangzott: az utóbbi hónapokban erősen lesoványodott, fásult lett, szórakozott, szivárványos szeme elhomályosult. És egy hét múlva ott hajtatott a városból az állomásra vezető úton; kocsija csak lassan haladt előre a tönkretett, kiforgatott kövezetű út szélén. A kőkockák közt, az út kivájt mélyedéseiben púposan felhólyagzott, összevissza repedezett sárgöröngyök száradtak. Mögötte ugyanúgy tönkretett és kiforgatott élet maradt, előtte pedig egy puha gödörből, füstszerű felhők középpontjából, fehéres foltként szűrődött keresztül a csaknem halott napkorong.

Egy hónap múlva, amikor Moszkvából visszatért, Miron lehajtott fejjel és tenyerét vizsgálgatva így szólt Tatyánához:

– Szomorú dolgot kell veled közölnöm: Moszkvában felkeresett az az aljas perszóna, akivel Jakov együtt élt, és elmondta, hogy ismeretlen emberek – hm, miféle emberek is léteznek manapság? – Jakovot félholtra verték, és kidobták a vasúti kocsiból…

– Nem! – kiáltotta Tatyána, és hasztalan tett kísérletet, hogy székéről felálljon.

– Kidobták a mozgó vonatból. Két napra rá meghalt, és a lány egy falusi temetőben, Petuska állomás közelében temette el.

Tatyána némán szeméhez szorította zsebkendőjét; hegyes válla megremegett, és a fekete ruha valahogy lecsúszott róla, mintha ez a hosszú nyakú, szikár asszony olvadni kezdene.

Miron megigazította csíptetőjét, megdörzsölte kezét, megropogtatta ujjait, egy darabig elhallgatta egy magányos harang esti misére hívó kongását, aztán fel-alá járva a szobában, ismét megszólalt:

– Miért sírsz? Magunk között mondva: teljesen haszontalan ember volt. És, bocsáss meg: botrányosan ostoba. De azért természetes, hogy kár érte. Igen.

– Istenem – mondta Tatyána, kivörösödött szemhéjával hunyorogva; majd megnyálazta ujját, és végigsimította szemöldökét.

– Az a kardos fehérszemély – folytatta Miron, zsebébe dugva kezét – nagyon mesterkéletlenül adja a szomorú özvegyet, de olyan elegánsan öltözködik, hogy kétségtelen: mindenéből kifosztotta Jakovot. Azt mondja, hogy írt ide nekünk.

Tatyána a fejét rázta.

– Nem? Mindjárt gondoltam. Azt tartom, hogy apádnak és anyádnak nem kell elmondani a gyászhírt; hadd higgyék, hogy Jakov él. Helyes?

– Igen, jobb lesz – felelte Tatyána.

– A bácsi különben, úgy látszik, már nem ért meg semmit, a néni azonban belefúlna könnyeibe…

Tatyána fejcsóválva mondta:

– Nemsokára elpusztulunk mindnyájan.

– Lehetséges, ha itt maradunk. Én azonban haladéktalanul elküldöm innen feleségemet és gyermekeimet. Neked is azt tanácsolom, hogy tűnj el, mielőtt még Zahar Morozov… Egyszóval: az öregeknek nem mondunk semmit. De, bocsáss meg, megyek haza; feleségem gyengélkedik…

Hosszú kezével megrázta unokanővére kezét, és távozott, ezekkel a szavakkal:

– Hihetetlenül kellemetlen manapság kocsiban ülni; az utak a legborzasztóbb állapotban vannak!

Az idősebb Artamonov félálomban élt, fokról fokra egyre mélyebb álomba süllyedve. Az éjjelt és a nappal nagyobb részét ágyban fekve töltötte, különben pedig karosszékében ült, az ablakkal szemben; odakünn kék űr volt, amelyet időnként felhők tapasztanak be; a tükör egy kövér aggastyán képét veri vissza, arca püffedt, szeme könnyekben úszik, szürke szakálla csomókban lepi be állát.

„Szép szúnyog” – gondolta magában Artamonov, mialatt a saját arcát nézte.

Felesége lépett hozzá, föléje hajolt, és hüppögve rákezdte:

– El kell utazni, gyógyíttatnod kell magad…

– Menj innen – mondta lustán Artamonov. – Menj, te ló. Torkig vagyok veled. Hagyj békén. – S amikor egyedül maradt, kifigyelt az emberek ünnepnapi zsibongására az udvaron, a kertben, mindenütt. De a gyár hallgatott.

Rendes beszédtársa, a megcsalt ember, aki gondolatocskáinak tűszúrásaival fel szokta élénkíteni Artamonovot, most eltűnt, meghalt. És jól tette: az öregnek már nehezére esett és nem akarózott gondolkodni, aztán meg arra is régen ráeszmélt, hogy gondolkodni céltalan, mert semmit sem lehet megérteni. Hová tűntek el mindnyájan – Jakov, Tatyána, a veje?

Néha megkérdezte feleségét:

– Ilja visszajött?

– Nem.

– Még nem?

– Nem.

– Hát Jakov?

– Jakov sem.

– Úgy. Élik világukat. És Miroska szopja ki a vállalatból a tejet.

– Ne gondolj erre – tanácsolta Natalja.

– Menj.

Az asszony elhúzódott a sarokba, és ott gubbasztott, fátyolos szemmel nézve az emberroncsot, akivel egész életét töltötte. Feje reszketett, keze bizonytalanul mozgott, mintha ki lett volna ficamodva, teste lesoványodott, és mégis megpüffedt, mint egy faggyúgyertya.

Néha, de egyre gyakrabban, Pjotr Artamonovot érthetetlen sürgés-forgás ébresztette fel; a házban furcsa idegenek jelentek meg. Pjotr rájuk meresztette szemét, igyekezett minél jobban megérteni hangos, lázas szavaikat, hallotta felesége jajveszékelését:

– Istenem, hát ez meg micsoda? Miért? Hiszen ez az ember itt a gazda! A gazdák mi vagyunk! Engedjék hát, hadd vigyem el: gyógyíttatnia kell magát, a városba kell mennie! Igen, engedjék meg, hogy elvitessem…

„El akar rejteni. De mi a célja vele? – okoskodott Artamonov. – Ostoba. Ostoba volt egész életében. Jakov rája hasonlít. És a többi is, mind. Egyedül Ilja ütött rám. Térjen csak vissza, majd rendet teremt…”

Esett az eső, havazott, ropogott a fagy, üvöltött és fütyült a hóförgeteg.

A félig ébrenlét, félig alvás állapotából Artamonovot nyilalló éhség rázta fel. A kertben, a lugasban látta magát, amelynek ablakain keresztül vöröses, furán-közeli ég derengett át a nedves ágak között; úgy tetszett, hogy itt lóg mindjárt a fák között, és meg lehet érinteni.

– Enni akarok – mondta Artamonov, de választ nem kapott.

A kertet kékes, nedves sötétség töltötte be; a lugas előtt, egymás nyakára hajtott fejjel, két ló állt, egy szürke és egy sötét; mögöttük a padon fehér inges ember ült, és egy nagy kötélcsomót bogozott ki.

– Natalja, hallod? Adj enni…

Azelőtt, amikor öntudatlanságából magához térve feleségét szólította, az tüstént megjelent; mindig ott volt valahol a közelben, ma pedig nincsen sehol.

„Csak nem?… – gondolta Artamonov, és feje tisztulni kezdett. – Vagy megbetegedett?”

Kissé felemelte fejét. A fürdőház ajtajánál valami csillogott a bokrok között – mint később kitűnt: szuronyos puska egy zöldes katona hátán, aki csaknem láthatatlan volt a bokrok miatt. Az udvaron valaki kiabált:

– Mi az, elvtársak, tréfáltok? Így kell talán a lovakat ápolni? Még a disznókat sem tartják így! Mért nincs eltakarítva, és mért ázott át a széna? Vagy talán a fürdőházba akarsz kerülni, lakat alá?

A fehér inges alak a földre dobta térdéről a kötélcsomót, felállt, és halkan odaszólt a katonának:

– Ide pottyant az égből, hogy az ördög vinné a pokolba!

– Manapság több a parancsnok, mint valaha – felelte a katona.

– És ki nevezi ki ezeket a fickókat?

– Önmaguk. Most, bátyám, minden önmagától csinálódik, akár a vénasszony meséjében.

A fehéringes a lovakhoz lépett, megfogta sörényüket, az idősebb Artamonov pedig rákiáltott, amilyen hangosan csak tudott:

– Hé, hídd ide a feleségem!

– Hallgass, öreg – felelték neki. – Nézd csak, a feleségére fájdult meg a foga…

A lovakat elvezették. Artamonov végighúzta tenyerét az arcán és szakállán, hideg ujjaival megtapogatta tenyerét, fülét, körülnézett. A lugas ablaktalan falánál feküdt, a falra festett almafa alatt, amelyen a piros gyümölcs fürtökben lógott, mint a berkenyebogyó: a fekhely kemény volt, elnyűtt rókaprém subájával volt letakarva, és vastag téli kiskabát volt rajta. De melege nincsen. Nem tudja megérteni, hogy miért van itt. Talán benn a házban ünnepi nagytakarítás folyik? De micsoda ünnep van? Miért vannak a kertben lovak és a fürdőháznál katonák? És ki is ordítja az udvaron: „Maga, elvtárs, ostoba kölyök!” Mi? Az emberek elfáradtak? Korai még a fáradtság! Ostobák…

Messze kiabálnak, de zúgni kezd tőle a feje, és a lárma megsüketíti. S mintha lába se volna, térden alul nem mozog. Az almafát Lukin Vanyka, a tolvaj mázoló festette a falra, aki később kirabolta a templomot, és börtönben halt meg.

Egy nagyon széles alak lépett be a lugasba, bozontos sapkában: hideg árnyék és sűrű kocsikenőcsszag jött be vele együtt.

– Te vagy, Tyihon?

– Ki más lenne…

Tyihon dörmögő válasza is süketítette. Az öreg udvaros szétvetette karját, mintha úszna a recsegő padló felett.

– Ki ordít?

– Zaharka Morozov.

– Hát katonák miért vannak itt?

– Háború van.

Artamonov egy darabig hallgatott, aztán tovább kérdezett:

– Idáig is eljutott az ellenség?

– Ellened megy a háború, Pjotr Iljics…

A gazda szigorúan rászólt:

– Ne tréfálj, vén bolond; nem vagyok én elvtársad!

– Ez az utolsó háború, több háborút nem akarnak – hallotta a nyugodt választ –, és ma minden ember elvtárs. Ami pedig a bolondot illeti, annak valóban vén vagyok.

Világos volt, hogy Tyihon gúnyolódik. Lám, minden ceremónia nélkül leült a gazdája lábánál, még sapkáját sem vette le. Az udvaron kissé rekedt, el-elakadó hangon osztják a parancsot:

– És este nyolc óra után egy lélek se legyen az utcákon…

– Hol a feleségem? – kérdezte Artamonov.

– Elment kenyeret keresni.

– Hogyhogy: keresni?

– Hát hogy is lehetne másképp! A kenyér nem tégla, nem hever a földön.

A kertben egyre sűrűbb és kékebb lett a félhomály; a katona hangosan ásított a fürdőháznál, teljesen láthatatlan lett, csak szuronya csillogott, mint hal a vízben. Artamonov sok mindenről szerette volna megkérdezni Tyihont, de hallgatott; Tyihonnak úgysem lehet egyetlen szavát sem megérteni. Aztán meg a kérdések is valahogy szökdécseltek, összezavarodtak, nem tudta, melyik a legfontosabb közülük. És nagyon éhes volt.

Tyihon dörmögni kezdett:

– Bolond vagyok, de azért mégis én fedeztem fel legkorábban az igazságot. Lám, ide lyukadtunk ki. Megmondtam: kényszermunka vár mindenkire! Úgy is lett. Lesöpörtek, mint gyaluforgácsot. Úgy ám, Pjotr Iljics, úgy bizony. Az ördög gyalult, te meg segítettél neki. És mi célja volt? Bűnt bűnre halmoztatok, se szeri, se száma vétkeiteknek! Én csak néztem: csodálatos! Mikor lesz már vége? Nos, most eljött a végetek. Kamatostul fizettek meg mindenért… Elvesztette a batár a kerekét…

„Félrebeszél” – vélte Artamonov, de azért megkérdezte:

– Miért vagyok itt?

– Kikergettek a házadból.

– Miront?

– Mindenkit.

– Hát… Jakov?

– Már rég nem él.

– Hol van Ilja?

– Úgy hírlik, hogy ezekkel. Kétségtelen, hogy te is csak azért élsz még, mert velük van, különben…

„Félrebeszél – állapította meg most már határozottsággal Pjotr Artamonov, és elhallgatott. – Meghülyült az öreg. Előrelátható is volt” – gondolta magában.

Az eget apró, pislákoló csillagok hintették tele; mintha azelőtt nem lettek volna ilyen csillagok. És nem volt annyi belőlük.

Tyihon levette sapkáját, összevissza gyűrte a kezében, és ismét dohogni kezdett:

– Magatok isszátok meg most a levét minden ravasz ostobaságtoknak. A koldusoknak könnyebb.

És hirtelen, egészen más hangon megkérdezte:

– Emlékszel még a könyvelő fiára?

– No és?

Pjotr Artamonov nem tudta: megijesztette-e vagy csak bámulatba ejtette ez a váratlan kérdés. De tüstént tisztába jött magával, mihelyt Tyihon folytatta:

– Megölted, akárcsak Zahar a kutyakölyköt. És miért ölted meg?

Artamonov előtt világos lett: Tyihon végül mégis feljelentette, és most, betegen, letartóztatták. Tyihonnak ez a tette azonban nem rémítette meg; inkább felháborította nem emberi ostobaságával. Rátámaszkodott könyökére, kissé felemelte fejét, és halkan, szemrehányón, gúnyosan beszélni kezdett, miközben furcsán keserű ízt érzett nyelvén és szárazságot a szájában:

– Hazudsz! És minden tettre van elévülési idő! Elmulasztottad a határidőt, igen! És megőrültél. És elfelejtetted, hogy magad láttad, magad mondtad akkor…

– Mit mondtam? – szakította félbe az öreg. – Természetes, hogy nem láttam; de kitaláltam! És amit mondtam, azért mondtam, hogy lássam: mit teszel. Hazudtam, te pedig megörültél, és kaptál a hazugságon. Néztem, néztem, vártam, vártam… És mind ilyenek vagytok. Alekszej Iljics rávette részeges apósát, hogy gyújtsa fel Barszkij vendéglőjét; apád kitalálta, ki volt a felbujtó, és úgy rendezte a dolgot, hogy holtra verték az iszákost. Nyikita Iljics tudott erről; az ő esze előtt sem maradt elrejtve semmi. Hallgatnia kellett volna, de haragudott rád, és szólt nekem. „Te szerzetes vagy, mondom neki, neked mindezt el kell felejtened, de én emlékezni fogok.” Fondorlataitokkal megrémítettétek a szegényt. Belehajszoltátok a hurokba, aztán meg a kolostorba: imádkozz érettünk! De félt még imádkozni is értetek, nem mert! És ezért veszítette el az Istent!…

Úgy látszott, hogy Tyihon a világ végéig tudna beszélni. Halkan, töprengve, és látszólag harag nélkül beszélt. Csaknem láthatatlanná vált a késő este sűrű, forró sötétjében. Érdekes beszéde, amely svábbogarak éjszakai zizegésére emlékeztette, nem ijesztette meg Artamonovot, de súlyával földre nyomta, és a csodálkozás megnémította. Mind erősebb meggyőződése lett, hogy ez az érthetetlen ember megőrült. Most hosszan sóhajtott, mintha valami terhet lökött volna le a válláról, és továbbra is csak egyhangúan túrta-kutatta a múltat, a felesleges emlékeket:

– A hittől engem is megfosztottatok, ti Artamonovok. Nyikita vezetett miattatok tévútra, ő tett engem is istentelenné… Nincs sem istenetek, sem ördögötök. Házatokban csak porhintés a szentkép. És mitek van? Az ember nem ismeri ki magát; mintha mégis volna valamitek. Csalók vagytok. Csalás volt az életetek. Most minden látható: pőrére vetkőztettek benneteket…

Artamonov nagy nehezen megmozdította testét, és a földre dobta borzalmasan súlyos lábát, de a talp bőre nem érezte a padlót, és az öregnek úgy tetszett, a láb leválik és továbbmegy tőle, maga pedig lógva marad a levegőben. Megrémült és belekapaszkodott Tyihon vállába.

– Mit akarsz? – kérdezte az udvaros, durván lerázva magáról Pjotr kezét. – Ne nyúlj hozzám. Erőd nincsen, meg ugyan nem fojtasz. Apádnak volt ereje, fitogtatta is, ez lett a veszte. Hitemtől fosztottatok meg, mondom, azt sem tudom, hogyan haljak meg. Rajtatok felejtettem a szememet, ördögök…

Artamonov egyre éhesebb lett, és lába mindjobban megrémítette.

„Csak nem halok meg? Még nem vagyok hetvenöt. Istenem…”

Megpróbált újra lefeküdni, de nem volt ereje felemelni a lábát.

– Segíts, emeld fel a lábam! – parancsolta erre Tyihonnak.

Tyihon feltette a padra volt gazdája lábát, köpött egyet, aztán megint leült, és tovább bökdöste sapkája bélését, amelyben valami csillogott. Artamonov jobban megnézte: egy tű volt, Tyihon sapkáját varrogatta a sötétben, ezzel is bizonyságát adva hibbantságának. Egy szürke éjjeli lepke repdesett fölötte. A levegőben három sárga fénycsík húzódott be a kertbe, és valahonnan messziről, de érthetően ódahangzott:

– Vissza nem fordulunk, elvtársak, és nem is fogunk…

Tyihon szavai elnémították ezt a hangot:

– Apád sem volt különb: ő a fivéremet ölte meg.

– Hazudsz – mondta önkéntelenül Artamonov, de tüstént megkérdezte: – Mikor?

– Akkor…

– Mit hazudozol egyre-másra, esztelen? – háborodott fel egyszerre Artamonov, és érezte, hogy az éhség szívja és kiszikkasztja. – Mit akarsz? Talán a lelkiismeretem, a bírám vagy? Miért hallgattál több mint harminc évig?

– Hallgattam, mert akartam. Mert gondolkodtam!

– Gyűjtötted a dühöd? Eh… Na, csak menj, jelents fel a rendőrségen.

– Rendőrség nincs.

– Mondd el: itt van ez az ember, aki egész életemen át itatott, etetett, ítélkezzetek felette! Hiszen így van, jelents már fel! Mit akarsz, nos? Szoríts a sarokba, ijessz meg, követelj pénzt, nos?

– Pénzed nincsen. Semmid sincs. És nem is volt. A bírákra pedig fütyülök. Én vagyok a magam bírája.

– Akkor mivel fenyegetsz, te lázbeteg?

De Artamonov homályosan érezte, hogy Tyihon talán nem is fenyegetőzött. Az udvaros dörmögött:

– Vége van minden Káinnak. Miért ölték meg a fivérüket?

– Hazugság az, a fivéredről!

A két öreg, egymás szavába vágva, egyre gyorsabban beszélt.

– Hogy hazudok? Vele voltam akkor…

– Kivel?

– A fivéremmel. Elszaladtam, amikor apád fejbe kólintotta. Fivérem vére szállt apád fejére. Minek kell a vér?

– Elkéstél…

– Benneteket, lám, fellöktek, letaszítottak, védtelen maradtál, én meg itt vagyok, mint azelőtt, az útból félrehúzódva…

– És eszedet veszítve…

Artamonov érezte, hogy a hajdani földműves zsákutcába kergeti, egy gödörbe, ahol minden összekuszálódik, minden érthetetlen és borzalmas. Csökönyösen ismételgette:

– Elkéstél! Hazudsz, nem is volt fivéred; a magadfajtának nem szokott lenni semmije…

– Lelkiismerete szokott lenni.

– Te bolondítottad meg a fiamat, Ilját!

– Ti Artamonovok bolondítottatok meg engem, Nyikita zavart meg…

– Ő meg azt mondja, hogy te őt!

– Hányszor akartam megölni apádat. Egy ízben majdnem szétloccsantottam a fejét az ásómmal… Ravaszak vagytok…

– Te magad…

– Idehoztátok Szerafimot. Ő is megzavart: nem bántott senkit, és mégsem élt igaz emberként. Hát ez hogy lehet? Mindenütt csak ravaszság…

– Ki vagy? Hová? – kiabálták dühösen a sötétben. – Nem megmondták nektek, piszok fajzat, hogy nyolc után ne bújjatok elő?

Tyihon felállt, az ajtóhoz lépett, és beleveszett a sötétségbe. Artamonovot az izgalom, az éhség és a fáradtság a végsőkig elcsigázta, látta, hogy egy széles, fekete valami suhan át a kertben a három fénylő csíkon keresztül. Behunyta szemét, és várta a legborzalmasabbat.

– Szereztél? – kérdezte Tyihon valakitől.

– Ez az egész!

Felesége hangja. Hol volt, mért hagyta magára ezzel az öreggel?

Artamonov kinyitotta szemét, kissé felemelkedett könyökén, és az ajtó felé nézett, amelyet két fekete alak töltött be. Hirtelen eszébe jutott, hogy egész életén át arról gondolkodott, ki vétett őellene, kinek a bűne miatt olyan súlyosan elhibázott, hazugsággal tele az élete. És íme, e pillanatban mindez világos lett előtte.

Felesége hozzálépett, fölébe hajolt, és suttogni kezdett:

– Nahát, hála istennek…

– Ide nézz, Tyihon! Ez itt a bűnös mindenben! – mondta határozottan Artamonov, és megkönnyebbülten felsóhajtott. – Ő volt a kapzsi, ő bujtogatott engem, igen!

És diadalmasan ordította:

– Miatta pusztult el Nyikita öcsém is. Te tudod, igen…

Artamonov fuldokolni kezdett. Különös volt látni, hogy felesége nem sértődött meg, nem ijedt meg, nem fakadt sírva. Reszkető kezével Pjotr haját simogatta, és nyugtalanul, de gyengéden suttogta:

– Csak halkan, ne kiabálj: csupa gonosz ember van körülöttünk…

– Adj enni…

Felesége a kezébe nyomott egy uborkát és egy nehéz darab kenyeret; az uborka meleg volt, a kenyér pedig az ujjához tapadt, mint a nyers tészta.

Artamonov csodálkozott:

– Ez micsoda? Nekem? Ez minden?

– Halkabban, az istenért – súgta Natalja –, hiszen nincsen semmi! És a katonák is…

– Ezt adod nekem kárpótlásul mindenért? Minden rémületemért, az egész életemért?

A kenyeret tenyerén mérlegelve dünnyögött, és tudatára ébredt, hogy valami elviselhetetlenül halálos sérelem esett rajta, amelyben még az asszony, Natalja sem bűnös.

Az ajtóhoz csapta a vakarcsot, és tompán, de határozottan mondta:

– Nem kell.

Tyihon felemelte, dörmögve ráfújt, Natalja pedig újra kezébe igyekezett dugni, és suttogott:

– Egyél, egyél; ne haragudj…

Artamonov eltaszította az asszony kezét, erősen behunyta szemét, és bősz elkeseredéssel sziszegte foga között:

– Nem kell. Pusztulj innen!

-&-

1 Az orosz pogoszt szó temetőt jelent, és rokon eredetű a goszty (vendég) szóval. Valószínűleg a temetőben tartott halotti tor miatt.

2 Oroszul medve: medvegy, mjod: méz, vedaty: tudni.

3 A nyolcvanas években valóban megtörtént az eset, amelyet Boborikin írt meg az Orosz Kurir-ban. (Gorkij megjegyzése)

4 Szójáték. Hilij: satnya, nyápic. A „hilozófia” szó tréfás képzésű, valójában nem létezik.

5 Alekszej Konsztantyinovics Tolsztoj (1817-1875) költő és prózaíró legismertebb regényének címe. A regény Rettegett Iván cár koráról szól.

Tartalomjegyzék

- 1

- 2

- 3

- 4