Knausz Imre

MŰVELTSÉG ÉS DEMOKRÁCIA

Knausz Imre

MŰVELTSÉG ÉS DEMOKRÁCIA

Miskolc–Budapest, 2010

A tanulmány a Politikatörténeti Alapítvány által támogatott társadalomelméleti kutatások keretében készült.

© Knausz Imre, 2010

TARTALOM

BEVEZETÉS. 12

MIRE VALÓ A MŰVELTSÉG?. 24

A műveltség tartalomfüggetlen használati módjai 25

A dolgok mögé nézni: a felelős döntés esélyei 29

Kilépni a mókuskerékből: az autonómia esélyei 35

Szót érteni egymással: a közösség esélyei 42

Az igazságra fókuszálni: a demokrácia esélyei 45

A TUDÁS TERMÉSZETÉRŐL.. 52

A tudás mint séma. 52

A műveltség mint írástudás. 56

Műveltség és kompetencia. 60

A MŰVELTSÉG ÉS A VALÓSÁG.. 70

A szövegszerű tudás önértéke és az iskola. 70

Egy pedagógiai válasz: a kompetencia alapú oktatás. 75

Valóságvesztés és műveltséghiány. 78

A valóság visszavételének esélyei 83

Egymást olvasó kultúrák. 84

Szembesítés a valósággal  a társadalmi gyakorlat révén. 88

HIVATKOZOTT IRODALOM... 90

„Ha majd a szellem napvilága

Ragyog minden ház ablakán…”

(Petőfi Sándor)

„Többször is kérdeztem Clarence-től, hogy mért zuhan szét a világunk, és mért tűnik olyan szemétnek minden. Azt válaszolta: az élet már csak ilyen… de ne felejtsd el, lehet másmilyen is.”

(Quentin Tarantino)

Írásom célja kettős. Egyfelől védőbeszéd a műveltség, közelebbről az ún. hagyományos műveltség mellett. A műveltség a hagyománnyal, a hagyomány pedig a konzervativizmussal kapcsolódik össze, nem teljesen alaptalanul, ugyanakkor látni kell – és ezt kívánja bizonyítani ez az írás –, hogy a demokrácia óhatatlanul látszólagos marad a műveltség demokratizálása nélkül. A jobb- és baloldal viszonya a műveltséghez nem abban különbözik, hogy az előbbi fontosnak, az utóbbi pedig másodlagosnak, mellékesnek tartja azt, hanem hogy a baloldal feladatnak tartja a műveltség bizonyos fokú demokratizálását, amennyiben feltételezi, hogy a hatékony politikai részvétel és demokratikus ellenőrzés hiánya összefügg a tudáselosztás egyenlőtlenségeivel.

A tudás persze – mint látni fogjuk – nem azonos a műveltséggel. Nagyon veszélyesek azonban azok a tudáskoncepciók, amelyek az ún. eszköztudást, a technikák tudását részesítik előnyben a hagyományos műveltséggel szemben. Az itt következő esszé egyik fő tézise, hogy bár a megkülönböztetés – tartalomtudás és eszköztudás megkülönböztetése – fogalmi szinten mesterkélt és értelmetlen, a gyakorlatban ez a két jelenség nagyon is létezik egymás nélkül. Van használhatatlan szövegtudás (iskolás tudás), ahogy van tartalmatlan ügyesség is, ezek azonban áltudások, és egyik sem azonos azzal a felkészültséggel, amely a demokrácia működéséhez óhatatlanul szükséges. Írásomban amellett fogok érvelni, hogy éppen ebből a szempontból, a demokrácia szempontjából van kiemelt jelentősége annak, amit hagyományos műveltségnek nevezhetünk.

Másfelől az esszé vádbeszéd a hagyományos iskola ellen. Egyik alaptézise, hogy az iskola mai formájában alkalmatlan a műveltség közvetítésre. Látszólag elkötelezett a hagyományos műveltség mellett, és ez az iskola liberális és radikális kritikusait gyakran arra készteti, hogy az iskolával szemben elfoglalt álláspontjukat kiterjesszék magára a műveltségre, az iskola által közvetíteni kívánt tudás tartalmára is. Látni kell azonban, hogy a modern tömegoktatás a deklarációk ellenére ma már egyre kevésbé tölti be szerepét, és a műveltség terjesztése helyett inkább elzárja attól a tömegeket. Nem az a baj, hogy az iskola elavult tudást akar közvetíteni, sokkal inkább az, hogy mást tesz, mint amit mond: műveltségközvetítést játszik, de csak a műveletlenséget termeli újra.

Tévednénk, ha azt hinnénk, hogy ez merőben szakmai-pedagógiai kérdés. Az iskola szerepének újragondolása számos politikai problémát vet fel, amelyek társadalmi diskurzust igényelnek. Ilyen mindenekelőtt a tanterv és a szelekciós folyamatokban meghatározó szerepet játszó értékelés kérdésköre. Arról van ugyanis szó, hogy nem tarthatók azok a szabályozók, amelyek makacsul ragaszkodnak ahhoz, hogy az iskolában mindenkinek ugyanazokat a szövegeket, adatokat és rutinokat kell elsajátítania, ugyanabban az életkorban, és a szelekciónak ezen tudások számonkérésén kell alapulnia, miközben következetesen eltekintünk a tudás alkalmazásának és alkalmazhatóságának, azaz a kompetenciáknak a szférájától. Ezek csak látszólag tisztán szakmai ügyek, valójában a jelenleginél sokkal nagyobb figyelmet érdemelnének a politikai közösség részéről.

Nekem úgy tűnik, hogy a fent kifejtett két programpont – a hagyományos műveltség demokratizálása és a radikális kompetencia-központú iskolareform – logikusan egészíti ki egymást, és szükségességük józan ésszel könnyen belátható. Érdekes módon azonban oktatáspolitikai és pedagógiai vitáinkban ezek egymást kizáró alternatívaként jelennek meg. Némileg – de nem nagyon – karikírozva a helyzetet: az egyik oldalon azok állnak, akik Ady Endre költészetének oktatását múlhatatlanul szükségesnek tartják minden magyar gyermek számára, de amikor a tantervre kerül a sor, hirtelen adatfeldolgozó gépnek tekintik a tanulókat, akiknek életük egy bizonyos pontján egy előre definiált „vCard”-ot (az Adyhoz kapcsolódó adatok rendezett sorát: Érmindszent, Léda, szimbolizmus stb.) kell a memóriájukban rögzíteniük (v. ö. „bilincses iskolák”). A másik oldalon pedig azok, akik inkább a kritikai gondolkodást állítanák a középpontba, de megfeledkeznek arról, hogy a szövegek kritikája csak más szövegekre, a történetek kritikája csak más történetekre, az adatok kritikája csak más adatokra támaszkodhat. Hogy Ady költészetének ismerete nagyobb kritikai potenciált hordozhat, mint az – egyébként szintén fontos, de önmagában üres – érvelési ügyesség.

2002-ben jelent meg Műveltség és autonómia című írásom, és az azt követő években a Politikatörténeti Alapítvány támogatásának köszönhetően alkalmam volt az ott kifejtett gondolatok többszörös újragondolására. Ebben az írásban kísérletet tettem egy átfogó műveltségkoncepció összefoglaló kifejtésére. Ennek során több helyen szövegszerűen is felhasználtam korábbi írásaimat, de az egykori mondatok nem egyszer új kontextusba kerültek, néha a gondolatot is megváltoztattam, felülvizsgáltam, és soha nem tartottam tiszteletben saját írásaim eredeti gondolatmenetét. Az itt olvasható szöveg tehát nem minden részletében eredeti, de nagyon távol áll attól is, amit tanulmánykötetnek szoktak nevezni. Saját tanulmányaimra általában nem hivatkoztam, listájuk az irodalomjegyzékben olvasható.

Köszönettel tartozom a Műveltség és demokrácia kutatócsoport tagjainak: Eszterág Ildikónak, Károlyi Júliának, Nagy Péter Tibornak, Ropolyi Lászlónak, Takács Róbertnek és Vajda Zsuzsannának. Mindenekelőtt pedig Földes Györgynek, aki rendületlenül hitt abban, hogy meg tudok birkózni a feladattal – sokszor anélkül is, hogy okot adtam volna rá. Elsősorban miatta sajnálom, hogy többre nem futotta.

Knausz Imre

Miskolci Egyetem

2010

BEVEZETÉS

Ez a dolgozat arra vállalkozik, hogy újragondolja a műveltség demokratizálásának esélyeit a 21. század körülményei között. Egy olyan projektről van szó, amelyet a felvilágosodás indított el, és a 19-20. század demokratikus és baloldali mozgalmai folyamatosan napirenden tartottak. Petőfi programatikus verse (A XIX. század költői) nagyon sokak véleményét fejezte ki: az egyenlőség jogi, szociális és kulturális értelmezése eszerint magától értetődően kapcsolódik össze egyetlen demokratikus vállalkozássá. Az elképzelés nem maradt puszta eszme. A 19. század Európa csaknem minden országában általánossá tette a népoktatást, és ez kézzelfogható eredményekkel is járt: az írástudás valóban tömegessé vált, az analfabetizmus számos helyen, így Magyarországon is gyakorlatilag megszűnt. A 20. században folytatódott a közoktatás expanziója, a középfokú oktatás is kiszélesedett, és egyre többen kerülnek be a felsőoktatásba is.

Az oktatási expanzió azonban nem azonosítható minden további nélkül a műveltség tömegesedésével. Az elemi szintű ismeretek – írni-olvasni tudás, alapvető számolási készségek, állampolgári ismeretek – közkinccsé tételéhez számos érdek fűződött már a 19. században: a választójog szélesedése, és ezzel a lakosság írásos szövegek, pl. sajtó révén való befolyásolásának igénye, a hadseregek fejlődése (és az általános hadkötelezettség), az iparosodás munkaerőigénye – hogy csak a legfontosabbakat említsük. Hogy bizonyos instrumentális, meghatározott célt szolgáló tudáselemek széles körű elterjedését tekinthetjük-e, és milyen mértékben a műveltség demokratizálódásának, az nyilvánvalóan attól függ, hogyan definiáljuk a műveltséget, és ez egyáltalán nem lesz könnyű feladat. De hasonló kérdéseket vet fel a középiskolai expanzió is, mert itt ugyan az iskolai tananyag már túlmutat az elemi ismereteken, és olyan – tudományos és művészeti – területekre terjed ki, amelyeket az „ünnepnapi tudás” körébe sorolhatunk, az azonban, hogy a tantervekben rögzített tudás mennyire válik elsajátított tudássá, éppen napjainkban válik kínzó kérdéssé. Az iskolarendszer fenntartását és növekedését ugyanis a modern társadalmakban nemcsak a tudás iránti igény indokolja, sőt nem is elsősorban az. Mint arra még lesz alkalmunk visszatérni, az iskola elsősorban olyan hely, ahol biztonságban és kontroll alatt vannak a gyerekek és a fiatalok, másodsorban a társadalmi felemelkedést közvetítő mechanizmus, harmadsorban szocializációs közeg, és hogy ezen funkciók mellett a műveltség átörökítése milyen mértékben érvényesül, az különböző időszakokban különböző mértékben tűnt fontosnak, de ritkán került igazán előtérbe.

Ha komolyan fel akarjuk vetni a kérdést, hogy milyen esélyei vannak a műveltség demokratizálásának a 21. században, rendelkeznünk kell egy előzetes meghatározással arról, hogy mit is értünk műveltségen. Pusztán előzetes meghatározásról beszélek, mert a műveltség fogalmának értelmezése az egész tanulmány központi témája, egy definícióval nem intézhető el, és csak számos összefüggés kifejtése révén tehető világossá. Az alábbiakban áttekintek néhány olyan megközelítést, amelyeket a hétköznapi életben összefüggésbe szoktunk hozni a műveltség fogalmával.

Műveltségen az adatokon túlmenően mindenekelőtt az azok relatív jelentőségéről való tudást is szokás érteni. Nem elég azt tudni, hogy kik a székelyek, azt is illik tudni, hogy ez a tudás – nekünk – valamiképpen fontosabb, mint VIII. Henrik feleségeinek névsora. A műveltség fogalma tehát az adatok bizonyos elrendezettségét, hierarchiáját és kontextusba helyezését, egyszóval értelmezését is magába foglalja. Ez a perspektíva egyúttal morális dimenziót is kölcsönöz a műveltségfogalomnak, hiszen a viszonyításnak ez a képessége kognitív értelemben megalapozza a különbségtételt a baj és a katasztrófa, a boldogság és a múló öröm, a közérdek és a magánérdek stb. között.

Egy további figyelemreméltó jelenség, hogy a műveltségnek mindig volt egy erős nyelvi vonatkozása. Érdekes, hogy sok civilizációban fontos bizonyos szakrális holt nyelvek ismerete, legalábbis a műveltség egy magasabb szintjén. Nálunk ez sokáig a latin és a görög volt, de ilyen volt már az asszír-babilóni világban a sumer, a zsidóknál a héber, a hinduknál a szanszkrit, a buddhistáknál leginkább a páli. Miért van ez? Azt hiszem, nemcsak a hagyomány autentikusabb megismerése céljából, hanem az elme pallérozása végett is. A nyelv közvetít valami mélyebb tapasztalatot, a hagyomány egy bensőbb összefüggését, amely például valóságos és mitikus etimológiákban, jellegzetes ellentétpárokban, az alapvető metaforákban nyilvánul meg. Vegyük a buddhista példát! A hagyomány jelentős része minden fontosabb nyelvre le van fordítva, a komolyabb vallási tanulmányokhoz mégis elengedhetetlennek tartják mindenekelőtt a páli, de lehetőleg még a szanszkrit, tibeti és kínai nyelvi tanulmányokat is. Teljesen hasonló volt a helyzet a kora újkori Európában, ahol a humanista iskolázás a latin és görög nyelvi tanulmányokat állította előtérbe, a protestáns képzés pedig mindehhez hozzátette a hébert. A klasszikus tanulmányok célja – mondta századokkal később a neohumanista Johann Matthias Gesner – „librorum veterum intelligentia”, a régi könyvek megértése[1], és itt aligha pusztán fordítási gyakorlatokra gondolt, sokkal inkább arra, amit Babits nevezetes fiatal kori írásában így foglalt össze: „Ha a latin valamit másként fejez ki, mint a magyar, az azért van, mert a régi római másként gondolta, mint a mai magyar.”[2] Ezzel természetesen nem akarok semmi olyasmit sugallni, hogy az agglutináció és a deklináció mögött különböző gondolkodásmódok bújnak meg, vagy hogy a passzív szerkezetek kiterjedt használata a „néplélekre” volna visszavezethető. A szemantikai különbségek azonban – mint a szavak jelentéstartománya, a szinonimák és ellentétek rendszere, az összetett szavak és a szókapcsolatok meghatározott formái – nagyon is jelentősek lehetnek a hagyomány pontosabb megértése szempontjából. A holt nyelvek ismerete persze ma már nem lehet része az általános műveltség kánonának, de ezt a tudást részben pótolhatja (pótolhatná) ma egy tágabb modern nyelvi műveltség, amely lehetővé teszi, hogy – ismét Babitsot idézve – a saját anyanyelvünket is jobban értsük. Kétségtelen ugyanis, hogy a humán műveltség igen nagy részben anyanyelvi műveltség, és ha igaz, hogy a nyelvtudás nem egyszerűen technika, hanem a „nyelv szellemének” ismerete, akkor ez fokozott mértékben áll az anyanyelvi tudásra.

Érdemes lenne elemezni a szabálykövető fegyelmet mint a műveltség egy további fontos összetevőjét. Bizonyos szabályok nemcsak praktikus célokat szolgálnak, hanem valamiképpen a hagyomány struktúráját adják, ezért követésük vagy a tőlük való eltérés nem merőben pragmatikus kérdés. Ide sorolom az ún. illemszabályokat, a helyesírást és nyelvhelyességet, vagy például a tánclépések paradigmáit. A művelt ember vesszőt tesz a hogy elé, nem nyúl kézzel a tányérba, és előre engedi az ajtónál a nőket. Az a gyanúm, hogy idetartoznak bizonyos eljárási szabályok is, pl. a demokratikus döntéshozatal rituáléi, amelyek praktikus és racionálisan igazolható hasznosságukon túl szintén kifejezik a ragaszkodást egy demokratikus hagyományhoz.

A műveltség egyik legfontosabb megnyilvánulási formája bizonyára a jó ízlés. Ez persze nagyon kényes kérdés, mert állandó feszültség van az ún. „közízlés” és az egyéni kreativitás között, illetve éppen ebből fakadóan néha nagyon nehéz különbséget tenni a kifinomult ízlés és az alkalmazkodó sznobizmus között. Nyugtalanító őszinteséggel exponálja ezt a problémát Szerb Antal A világirodalom története előszavában: „…az ember belső megérése irodalmi ízlés szempontjából úgyis abból áll – fejtegeti –, hogy lassanként rájön, hogy csakugyan nagy írók azok, akiket a hagyomány annak tart.”[3] Annyi bizonyosra vehető, hogy az ízlés alakulása szoros összefüggésben áll az olvasottsággal, amely szintén a műveltség döntő komponense. Világos persze, hogy az „olvasottság” itt tág értelemben szerepel, amennyiben nemcsak a szépirodalomra vonatkozik, hanem általában a „fontos művek” ismeretére. „Hogyan lehet megkülönböztetni egy jó képet egy rossztól?” – merül fel a kérdés Vonnegut egyik regényében. „Annyi az egész, drágám… – válaszol Syd Solomon, a festő –, hogy meg kell nézni tízmillió festményt, aztán már soha nem téved az ember.” Ehhez mi is csak azt tehetjük hozzá, amit Rabo Karabekian, a Kékszakáll főhőse: „Így igaz! Így igaz!”[4]

Nem szabad elfelejteni, hogy a műveltség mindig közös műveltség. Egy közösség műveltsége. Attól érvényes a műveltség, hogy másokkal osztozunk rajta. Itt valójában az identitás problémájához jutunk. A művelt ember tartozik valahová azáltal, hogy egy közösség kultúráját a sajátjaként birtokolja. Ez azt jelenti, hogy a műveltségnek nemcsak tudásbeli és morális, hanem érzelmi összetevői is vannak. A közösség ugyanis mindig élményközösség, és a műveltség hordozza a közös élményeket. Ebben az összefüggésben érdemes újraolvasni Mérei Ferenc alapvető tanulmányát az utalásról. Mérei szerint az utalás „az élményközösség anyanyelve”, a közös élményekre utaló jeleket gazdag „asszociációs felhő”, konnotációk kissé elmosódó rendszere veszi körül, és ami a legfontosabb, az utalással újra megerősített közös élmény a közösségi értékképzés táptalaja.[5] Mérei ugyan ezt az egész „szemiózist” a közvetlenül átélt közös élményekre korlátozza, vegyük azonban észre, hogy a hagyománnyal való találkozás maga is élmény, az egész kulturális közösség közös élménye, és az utalás gyakran ezekre az élményekre vonatkozik. A művelt ember érti a célzást.

Nem véletlen a hagyomány fogalmának visszatérő emlegetése ezekben a fejtegetésekben. Nem tévedhetünk nagyot, ha a műveltséget a hagyománnyal szoros összefüggésben határozzuk meg: mint annak elsajátítását, vagy még inkább mint a korábbi nemzedékek által örökül hagyott művekkel való találkozást. A mű fogalmát ebben a kontextusban érdemes a szokásosnál egy kicsit tágabban értelmezni. A kulturális pszichológia francia úttörője, Ignace Meyerson nyomán[6] nemcsak a műalkotásokat vagy általában a könyveket sorolom ide, hanem például a szokásokat, az intézményeket, sőt a történelem tematizált egységeit is. Egy történelmi „mű” éppúgy lehet egy ország vagy az emberiség története, mint egy személyiség pályaképe vagy egy közösség életformája a történelmi tér és idő egy meghatározott metszetében (ennek példája lehet a híres Montalliou) – aszerint, ahogy az a tudományos kutatásban, a tömegkommunikációban vagy az iskolai tananyagokban tematizálódik.

De mit nevezünk hagyománynak? Nem túlságosan parttalan-e ez a fogalom ahhoz, hogy egy olyan sajátos tudásformát, mint a műveltség, ezzel határozzunk meg? Mindenekelőtt meg kell jegyeznem, hogy nem követem a szóhasználatban Nyíri Kristófot, aki hagyományról csak a szóban hagyományozódó tradíció esetében beszél, és ettől élesen megkülönbözteti az írásbeliséget, az írott kultúrát.[7] Ez a különbségtétel természetesen alapvető, és később vissza is térek rá, a kifejezés kényelme érdekében azonban a következőkben a kollektív emlékezet mindkét formáját hagyománynak fogom nevezni. A pontosság kedvéért itt fel kell idézni, hogy a kollektív emlékezet fogalmát Maurice Halbwachs vezette be, ő azonban ezt élesen megkülönböztette mind a hagyománytól, mind a történelemtől.[8] Ebben a vonatkozásban inkább a Halbwachsot újraértelmező Jan Assmannt követem, aki nem von ilyen merev határokat, és a kollektív emlékezetet sokkal átfogóbb kategóriaként kezeli.[9]

Amikor itt örökölt és a hagyomány által közvetített műveltségről beszélek, korántsem szeretném ezt a fogalmat az ún. humán műveltségre korlátozni. Amit természettudományos műveltségnek nevezünk, az szintén a múlt: olyan konstrukciók, értelmezési sémák, amelyek  sokszor évszázadokkal korábban születtek meg, de adaptívaknak bizonyultak, és fennmaradtak. A tudománytörténész Simonyi Károly mutatott rá, hogy a már a 17. század végén rendelkezésünkre álló fizikai tudással felvértezve még 1976-ban is be lehetett kerülni az egyetemre fizikus vagy mérnöki szakokra.[10] Hogy ez dicséretére válik az egykori felvételi vizsgáknak, vagy sem, az vitakérdés lehet, kétségtelen azonban, hogy amit ma természettudományos alapműveltségnek tekintünk, az olyan tudás, amely jelentős részben generációkkal a mi korunk előtt született meg, így a múltból örökölt tudásnak tekinthető. A „sajátosan kulturális termékek mint olyanok megítélésében az egyetlen nem társadalmi és autentikus kritériumot viszonylagos állandóságuk, sőt végső soron bekövetkező halhatatlanságuk jelenti. Csak az válhat végül a kultúra részévé, ami évszázadokon keresztül fennmarad.”[11]

Persze  a koszinusztétel vagy a tranzisztor másképpen a hagyomány része, mint a Hamlet. Az utóbbi a múlt felé fordítja arcát, értelmét az adja, hogy megőrzi a múltat. Az előbbit ezzel szemben a használhatóság igazolja, ezért az újabb és használhatóbb konstrukciók könyörtelenül kiszorítják a régieket. És mégis: a természettudományos műveltség is egy hagyományt közvetít. Nem szabad ugyanis összekeverni a tudományos kutatást a tudományos műveltséggel. A tudós dolga az, hogy ismerje a legfrissebb kutatási eredményeket. A művelt emberrel más a helyzet. Tőle sokkal inkább azt várjuk el, hogy ismerjen meghatározott tudományos konstrukciókat: azokat, amelyeket egy hagyomány kanonizált. Azaz nem feltétlenül a legújabb felfedezéseket. Egy kis túlzással azt mondhatjuk, hogy hetente jelennek meg hírek arról, hogy sikerült azonosítani az egyik vagy másik emberi tulajdonságért, vagy éppen bizonyos betegségek kialakulásáért felelős géneket. A genetika fejlődése valóban lenyűgöző. Ezek az új ismeretek azonban – bár elképesztően fontosak – egyelőre  nem váltak a műveltségi kánon részévé, és ennek jó oka van. Némi időnek ugyanis el kell telni ahhoz, hogy a felröppent hírből a művelt laikustól is elvárható tudás legyen. Erre alapvetően két okból van szükség. Egyrészt a tudományos közvéleménynek – amelyet meghatározott intézmények (kutatóintézetek, társaságok, folyóiratok) közvetítenek – be kell fogadnia az új felfedezést, másrészt tisztázódnia kell az új ismeret relatív jelentőségének, azaz annak, hogy valóban olyan fontos dologról van-e szó, amelynek tudása széles körben elvárható.

A műveltség meghatározásáról szóló fejtegetésünk a kánon és a kanonizáció fogalmához vezetett el bennünket. A műveltség olyan tudásnak mutatkozik, amelynek tartalma valamiképpen kanonizálódott. Nem tetszőleges tartalmú tudás tehát, hanem éppenséggel annak a tudása, amit egy adott közösség tagjaitól elvár. „A kánon – akárhogyan értjük is – biztos fogódzókkal szolgál, egyenlőséget, pontosságot és megfeleléseket teremt, kiküszöböli a tetszőlegességet, az önkényt és a véletlent.”[12] A görög kanón szó eredetileg egyenes nádat, mérővesszőt jelentett, a mai értelemben vett kánon pedig a mértékadó műveket tartalmazza. Egy mű azonban többféle értelemben lehet mértékadó. Egy irodalmi mű például lehet attól mértékadó, hogy „mind a művészetek gyakorlásának, mind pedig – és főként – a művészet megítélésének mérővesszeje”.[13] Ez azonban az irodalmi kánon kérdéseihez tartozik. A műveltségi kánon – mint erről a későbbiekben még részletesebben és rendszeresebben is szó lesz – attól mértékadó, hogy meghatározza a látásmódunkat. Arról szól, hogyan lássuk – azaz hogyan értelmezzük – a világot. Ez közös tulajdonsága a Hamletnek, a magyar államalapítás elbeszélésének és az evolúció elméletének.

Igen, de hol dől el, hogy mi alkotja a kánont? Ki dönti el, hogy milyen tudás várható el egy művelt embertől? A modern kor legfőbb – bár korántsem egyetlen – kanonizátora a műveltség területén kétségkívül az iskola. Kanonikus tudás az – mondhatnánk –, amit az iskolában tanítanak, vagy ami „érettségi tétel”. „…[A]mit az érettségin tudni kell, az van, minden más lényegtelen – írja egy helyen Babarczy Eszter. – Nem azért, mintha nem felejtené el az érettségiző a vizsgát követő megkönnyebbülés finom szellőjébe feledkezve az egész tananyagot, hanem azért, mert ha az életében egyszer még találkozik e tananyag valamely elemével, felismeri, és komolyan fogja venni. Az is valóság. Az is komoly.”[14] Az iskola – úgy tűnik föl – az egyik fő kanonizátor: megmondja, hogy mit kell tudni, és bizonyos mértékig még azt is, hogyan. Az oktatás 20. századi tömegesedése mindenütt a tanterv mint műfaj felvirágzásával járt. Különösen a második világháború után és mindenekelőtt amerikai kezdeményezésre (Ralph Tyler, Benjamin Bloom) terjedtek el azok a tantervek, amelyek igyekeztek minél pontosabban, az ellenőrizhetőség szempontját nagyon komolyan véve meghatározni az oktatási célkitűzéseket, azaz a követelményeket. A modern társadalmakban az állam bevételeinek növekvő hányadát fordítja az oktatásra, és az adófizetők érthetően tudni szeretnék, hogy eredményekkel jár-e ez a ráfordítás.

Nagyot tévednénk azonban, ha ennek alapján a műveltségi kánont az iskolai tantervekkel azonosítanánk. Tanterv és kánon között a viszony sokkal bonyolultabb, hiszen először is a kánon legalább annyira meghatározza a tantervet, mint fordítva. Egyetlen tantervkészítő sem tekinthet el a tanterv összeállításakor uralkodó műveltségi kánontól. A tanárok tudása és világlátása, a szülők kimondott vagy ki nem mondott elvárásai, és tágabban a társadalmi nyilvánosság különböző intézményei gyorsan visszaterelik a kánon által megszabott kerékvágásba az oktatást, ha a tanterv esetleg ki is akarná zökkenteni belőle. Bár a tanterv fontos kanonizátor, soha nem teljesen autonóm ezen a téren, hanem valamilyen mértékben mindig egy már korábban kialakult és nem kodifikált kánonhoz kell igazodnia.

Másodszor egy fogalmi pontosításra is szükség van. Amikor az oktatás kanonizációs szerepéről beszélünk, a sok szabályozó közül szimbolikusan kiemeljük a tantervet, ez azonban – mint Babarczy Eszter idézett szövegéből is látszik – némileg önkényes. A tanterv ebben a folyamatban csak egy tényező, és talán nem is a legfontosabb. Döntő szerepük van a vizsgakövetelményeknek, mindenekelőtt az érettséginek, továbbá természetesen a tankönyveknek, amelyek az esetek nagy részében sokkal pontosabban körülhatárolják, hogy mi a tananyag, mint a tantervek. De nagyon fontos az is, hogy a pedagógusok képzésük során milyen tananyagot – és milyen világlátást – sajátítottak el.

Harmadszor az így értelmezett tananyag sem azonosítható minden további nélkül a műveltségi kánonnal mindenekelőtt azért, mert nagyon sok olyan dolgot tanulunk az iskolában – vagy akár az érettségire –, amelyet az iskolán kívül senki nem tekint a műveltség részének. Része-e a műveltségi kánonnak az elemek periódusos rendszere? Mielőtt sietve igennel válaszolnánk, kérdezzük meg művelt ismerőseinket, hány proton van egy hidrogénatomban. Milyen értelemben ismerik a periódusos rendszert azok, akik nem tudnak válaszolni erre a kérdésre, vagy téves választ adnak? És milyen értelemben része a műveltségi kánonnak valami, amit ennyire nem ismerünk? A periódusos rendszer persze valamilyen közvetett módon talán mégis része a műveltségi kánonnak. De az általános és középiskolai tananyag számos ennél specifikusabb eleme – mind a humán, mind a természettudományos területéről – bizonyára nem. Ahhoz, hogy a tananyag az elvárható műveltség része legyen, több kell, mint hogy bekerüljön a tankönyvekbe vagy a vizsgakérdések közé. Ehhez az is kell, hogy az iskolán kívüli szellemi élet valamiképpen ráerősítsen a kanonizációs folyamatra.

És végül negyedszer mindannyian tudjuk, hogy vannak közös műveltségünknek olyan elemei, amelyeket nem az iskolában szereztünk meg, vagy nem elsősorban ott. Különösen szembetűnő az az ellentmondás, amely a képzőművészet és a zene iskolai alárendelt helyzete és a műveltségi kánonban betöltött kiemelkedő szerepe között feszül. A budapesti Szépművészeti Múzeum emlékezetes Monet-kiállítása 2003-2004-ben 250 ezer látogatót vonzott, a 2006-2007-es Van Gogh-kiállítást pedig már közel félmillióan tekintették meg. Ezeket a számokat aligha lehet az iskolai rajzoktatással összefüggésbe hozni, mint ahogy azt sem, hogy műveltségbeli hiányosságként értékeljük, ha valakinek fogalma sincs az impresszionizmusról, soha nem hallott még Van Gogh füléről, vagy éppen nem tudja, ki a szerzője a Don Giovanni című operának. De ez nemcsak a képzőművészetre és a zenére igaz. Bernard Shaw drámái nem igazán szerepelnek a tantervekben, a szerző valamiképpen mégis kanonikus. A kanonizáció ugyanis nemcsak az iskola műve, ebben fontos szerepet játszanak a nyilvánosság más intézményei is: a múzeumok, a színházak, a könyvkiadás és persze az elektronikus média is.

Mindezek után visszatérhetünk a műveltség demokratizálásának fentebb felvillantott programjához. A kifejezésen természetesen több különböző projektet érthetünk, és itt is szükség van egy előzetes fogalmi tisztázásra. Tekintsük át „a műveltség demokratizálása” kifejezés néhány lehetséges értelmezését!

1. A műveltségbeli monopóliumok megszüntetése. Ez a program megjelent például a létező szocializmus korai korszakának ideológiájában, mint „a volt uralkodó osztályok műveltségi monopóliumának felszámolása”.[15] A monopólium képe egy hatalmi jellegű értelmezési sémát húz rá a műveltség problémájára: eszerint a hatalmon levők – nyilván hatalmuk megtartása céljából – elzárják a tudástól, azaz egy fontos erőforrástól a „dolgozó osztályokat”, a „tömegeket”. Bár antidemokratikus berendezkedésű társadalmakban ilyen tendenciák valóban megfigyelhetők, egészében a kép mégis túlságosan leegyszerűsítő: azt a látszatot kelti, hogy a műveltség terjesztéséhez elég bizonyos akadályokat felszámolni lehetőleg a forradalmi cselekvés révén. Elég átvágni a gátat, mint Bán Frigyes Talpalatnyi föld című filmjének végén, hogy a tudás megtermékenyítő vize eljusson az arra szomjazó tömegekhez.

2. A műveltségbeli egyenlőtlenségek csökkentése (felszámolása). Ez a második eszme rokon az előzővel, és lényegében ugyanazokhoz a politikai mozgalmakhoz kötődik, de más képen alapul, és így némileg más a jelentése is. A metafora itt arra utal, hogy a műveltségbeli egyenlőtlenségek analógiát mutatnak – és össze is függenek – a szociális egyenlőtlenségekkel. Ahogy igazságtalan az, hogy vannak gazdagok és szegények, hasonlóképpen igazságtalan az is, hogy egyesek magas műveltséget szereznek az iskolázás révén, mások pedig tudatlanságban maradnak. Az egyenlőség eszméje azonban itt éppolyan kétértelmű, mint szociális vonatkozásban: a fő baj eszerint nem a tudatlanság, hanem a tudásban mutatkozó egyenlőtlenség. Ennek felszámolása azonban nemcsak „a tömegek felemelése” révén történhet, hanem a hagyományos műveltség eróziója vagy éppen lerombolása révén is. A hagyományos műveltség ellen már a századfordulón militáns támadást indítottak az avantgarde mozgalmak, és például a konstruktivizmus esetében már ennek a lázadásnak is megvolt a demokratikus színezete. Az első világháborút követő forradalmak nyomán megszülettek azok az ideológiák, amelyek az elitkultúrával a munkásosztály – más esetekben a parasztság – tömegkultúráját mint ellenkultúrát állították szembe. Intézményesült és nem kis részben államilag irányított formája volt ennek Oroszországban a Proletkult, amely a proletárok művészeti öntevékenységét a „burzsoá” művészettel szemben ünnepelte. A hatvanas évek lázadó ifjúsági ellenkultúrája Nyugat-Európában és az Egyesült Államokban újra hasonló struktúrában vetette fel a kérdést. Ha a hagyományos művészet és műveltség ideje lejárt, és azt kiszorítja a modern tömegkultúra, akkor ez kétségkívül a tudás egyenlőbb elosztásához vezet. Anélkül, hogy könnyű kézzel egymásból vezetnénk le egymástól nagyon távol eső dolgokat, rá kell mutatni, hogy ebből a szempontból ugyanez a műveltségi egalitarizmus mutatkozik meg a hagyományos műveltség legkevésbé sem erőszakos eróziójában a posztmodern relativizmus körülményei között.

3. Az elemi szintű tudás eljuttatása mindenkihez. Korábban utaltam rá, hogy a 19. század ezen a téren hatalmas áttörést hozott: az írásbeliség, az elemi számolás, a legfontosabb vallási és nemzeti (történelmi) ismeretanyag, valamint némi gyakorlatias tudás valóban közkinccsé vált. Ennek jelentőségét aligha lehet túlbecsülni: az iskolázás a gondolkodás nagyobb rendszerezettségét, az absztrakt gondolkodás lehetőségét, a formális (viselkedési és gondolkodási) szabályok elismerését vonja maga után, vagyis csupa olyasmit, ami korábban csak egy szűk elitre lehetett jellemző. Ugyanakkor a műveltségnek ez a demokratizálódása nem egalitárius a 2. pontban kifejtett értelemben. A népiskolai tudás karakterisztikusan különbözik a középiskolai tudástól. Gyakorlatiasnak lehet nevezni az ezen a szinten közvetített műveltséget: ne álljunk a fa alá viharban, mert belénk csaphat a villám; ne töröljük le a szilva „hamvát”, mert akkor könnyebben megromlik. Daniel C. Dennett terminológiáját használva[16] azt mondhatjuk, hogy ez a tudás a tervezeti alapállásra épül, azaz arról szól, hogyan történnek a dolgok normális körülmények között, amikor minden rendben van. Hogy viselkednek a dolgok – a természeti jelenségek és az emberi készítmények – tervezetük szerint? Ezt a fajta tudást szokták manapság a számítógéppel kapcsolatban felhasználói szintű tudásnak nevezni. Nem törekszik ugyanakkor a mélyebb mozgatók, a rejtett összefüggések feltárására. Ez utóbbi elvileg a középiskolai tananyag feladata, amely sokkal közelebb áll ahhoz, amit Dennett fizikai alapállásnak nevez. Az elméleti jellegű tudást az különbözteti meg a gyakorlati ismerettől, hogy nemcsak a tipikus „A eseményre B esemény következik” jellegű összefüggések érdeklik, hanem az is, hogy mi az oka egy-egy ilyen összefüggésnek – és az ilyen tudás csak rendszerezett formában közvetíthető. A rendszeres elméleti tudás egyfelől képessé tesz a nem tipikus helyzetek kifejletének hatékonyabb bejóslására, másfelől viszont el is szakad a gyakorlati alkalmazás helyzeteitől – hiszen nem ebben az összefüggésben tanuljuk –, és így a haszna nehezebben átlátható. A hagyományos – 1945 előtti – magyar oktatási rendszerben ez a kétféle tudásközvetítés nem két fokozat volt, hanem az általános képzés két egymással párhuzamosan futó formája, és nem volt ez másként Európa többi oktatási rendszerében sem.

4. A lakosság iskolázottsági szintjének növelése. A 20. századi oktatás markáns, sokszorosan leírt tendenciája viszont éppen a középiskolai expanzió: folyamatosan nő azok aránya egy-egy korosztályon belül, akik középiskolába járnak, és érettségi bizonyítványt szereznek. Magyarországon az 1925-29 között érettségi korba érkezettek közül 6,3% szerzett érettségi bizonyítványt.[17] A mai 80% körüli aránytól ezt az adatot egy világ választja el. Ebben az értelemben tehát a műveltség – éspedig a középiskolai típusú műveltség – tényleges demokratizálódásáról beszélhetünk nyilvánvalóan nemcsak Magyarországon, hanem Európában mindenütt. Kérdés azonban, hogy az érettségi bizonyítvány megszerzése milyen mértékben azonosítható a műveltség elsajátításával. Amióta a műveltség egyáltalán hozzáférhető, azóta különböztetjük meg egymástól a mély és felszínes tudást, azaz azóta fogalmazódnak meg kételyek azzal kapcsolatban, hogy a tudás terjesztése valóban gyarapítja-e a művelt emberek számát. A kérdés egyik legrégebbi és legradikálisabb megfogalmazója Platón volt, aki egyenesen az írásbeliség (a tanítások írásba foglalása) kritikájaként fejtette ki némileg arisztokratikus álláspontját. „…[N]em hiszem, hogy e dolgok [a végső bölcsesség – K. I.] szavakba foglalásának megkísérlésével az emberiség javát szolgálnánk – írja az ún. Hetedik levélben –; ez legfeljebb csak néhány embernek válnék hasznára, aki azonban csekély útmutatással maga is rájuk tudna bukkanni. A többi embernél viszont csupán azt érnénk el, hogy egyrészt ügyünk hátrányára meg nem érdemelt megvetést keltenénk bennük a filozófia iránt, másrészt csak táplálnánk egyesek fennhéjázó és üres önhittségét, akik azt hiszik, mintha valami isteni bölcsesség birtokában volnának.”[18] Vegyük észre, hogy az idézett két érv – a felszínes tudás megvetést kelt a filozófia iránt, és üres önhittséget táplál – azt is világossá teszi, hogy a meg nem értett tudás mintegy elzárja a tanítványt a bölcsességtől – vagy azért, mert azt érdektelenként jeleníti meg, vagy azért, mert azt az érzést erősíti a befogadóban, hogy már minden lényegesnek a birtokában van. Platón tehát nem egyszerűen arra figyelmeztet a múltból előrenyúlva, hogy a műveltség tömegcikké tétele a középiskolai oktatás expanziója révén nem elégséges, hanem kifejezetten az ilyen tendenciák veszélyeire hívja fel a figyelmet: a félműveltség szembefordít a valódi műveltséggel.[19] Annyi biztos, hogy az oktatás tömegesedése vagy az érettségizettek számának és arányának növekedése nem kezelhető úgy, mintha közvetlenül azonos lenne a műveltség szélesedésével.

A fentiek alapján három kérdés fogalmazható meg a műveltséggel kapcsolatban, és ez a három kérdés alkotja ennek a tanulmánynak a tervezetét.

1. A politikai demokrácia feltételezi-e valamiképpen – és ha igen, miképpen – a műveltség demokratizálását?

2. Mit is jelent műveltnek lenni? (Megkülönböztethető-e a műveltség olyan gyakran emlegetett jelenségektől, mint a félműveltség vagy az iskolás tudás?)

3. Lehetséges-e megvalósítani a műveltség demokratizálásának programját? (Hol vannak a fő akadályok?)

MIRE VALÓ A MŰVELTSÉG?

A címben feltett kérdés meglehetősen szokatlanul cseng a műveltségről való beszéd megszokott kontextusában. Régi, a korai görög filozófiáig visszanyúló hagyománya van annak a felfogásnak, hogy a műveltség és a haszon nem egyeztethető össze. A műveltség éppen olyan tudásokat foglal magába, amelyek nem válthatók aprópénzre, közvetlen hasznuk a gyakorlati életben nincs. A műveltség ebben az értelemben „ünnepnapi tudás”. Ferge Zsuzsa, aki a kifejezést meghonosította a magyar művelődésszociológiában, rámutat, hogy az ünnepnapi tudás esetében „az ember gazdasági-társadalmi kényszerek alól felszabaduló idejének és energiájának felhasználásáról van szó”, ami azonban nem jelenti azt, hogy az ilyen fajta tudást kizárólag a szabadidőben tudnánk felhasználni.[20] Ferge lényegében a művészeti és tudományos alkotások befogadásának és élvezésének képességéről beszél, ennyiben tehát valóban olyan tudásról, amely egyfelől a lélek épülését, azaz önmagunk művelését szolgálja a Humboldt és Goethe által kidolgozott Bildung-eszmény szellemében[21], másfelől kifinomult élvezetekhez juttat. Megkülönbözteti ettől egyfelől a hétköznapi tudást, amely mindenekelőtt a magánélet gyakorlatához és az emberek közötti érintkezéshez, a „társadalmi viszonyok kezeléséhez” kapcsolódik, másfelől a további magyarázatra aligha szoruló szaktudást. Ez utóbbiak tehát olyan tudásfajták, amelyek valóban megfogható, esetenként pénzben is mérhető hasznot hoznak annak, aki rendelkezik velük – szemben az ünnepnapi tudás deklarált öncélúságával.

Egészen más értelemben válik problematikussá a műveltség haszna napjainkban, amikor annak vagyunk tanúi, hogy maga a szó is rossz hírbe keveredik. Műveltségen nagyon sokan a kifejezetten pejoratív értelemben használt lexikális tudást értik, és szívesen állítják szembe olyan közvetlenül hasznosítható gyakorlati kompetenciákkal, amelyek nemcsak a hétköznapi érintkezésben hasznosak, hanem kézzelfogható munkaerő-piaci előnyökhöz is juttatják birtokosukat. Vegyük észre, hogy itt a műveltség mást jelent, mint a görögöktől a humanistákon, majd a német felvilágosodáson és neohumanizmuson át napjainkig ívelő hagyományban, és más értelemben minősül haszontalannak. Ott a műveltség az objektív kulturális javak belsővé tételét és végső soron a személyiség tudatos kiképzését jelentette.[22] Itt ezzel szemben valami üres dologról van szó, amely már nem művel, csak a memóriát terheli, és ha van valami értelme, az éppenséggel gyakorlatias haszon: műveltnek látszani kétségkívül bizonyos társadalmi-kapcsolati előnyökkel jár.

A továbbiakban megkísérlem igazolni, hogy a – mind pozitív, mind negatív értelemben – szívesen hangoztatott öncélúság ellenére a műveltség értelme és haszna racionálisan megfogalmazható. Ebben az érvrendszerben végig jelen lesz ugyan az egyén öntökéletesítésének gondolata, ugyanakkor arra fogok törekedni, hogy a műveltség fogalmát lehorgonyozzam a mindennapokba. A kérdésem tehát nem annyira az, hogy jó-e az egyénnek, ha műveltséget sajátít el, inkább az, hogy a politikai demokrácia működése szempontjából előnyös-e a polgárok műveltségének emelkedése.

A műveltség tartalomfüggetlen használati módjai

Mindenekelőtt különbséget kell tenni a műveltség két teljesen különböző használatba vételi módja között. Az első módot tartalomfüggetlennek nevezem, mert olyan esetekre vonatkozik, amikor az egyén műveltsége kifejezésre jut ugyan, de csak jelez valamit, és amit jelez, az semmilyen kapcsolatban nem áll a megnyilvánuló műveltségtartalommal. A leggyakrabban emlegetett példa ebben az összefüggésben a műveltségi vetélkedő. Aki jól szerepel egy ilyen vetélkedőn, azt hajlamosak vagyunk műveltnek nevezni, és a műveltségének ebben az esetben haszna is lehet: jó esetben egy halom pénzt vihet haza a játékos. Az ilyen játékokban persze a szerencsének jóval nagyobb szerepe van, mint a műveltségnek, a néző azonban csak azt látja, hogy aki tudja a válaszokat, az a műveltségét használva bevételhez jut. De éppen a pénznyeremény mutatja plasztikusan, mennyire mindegy az ilyen és ehhez hasonló esetekben, hogy mi is a műveltség tartalma: bármilyen kérdésre adott helyes válasz – legyen szó akár Az utolsó vacsoráról vagy a malária kórokozójáról – ugyanolyan általános egyenértéket kifejező pontszámokra, illetve pénzre, tárgynyereményre váltódik át. A művelet eredménye semmilyen specifikus kapcsolatban nincs a felhasznált tudás tartalmával.

Ehhez teljesen hasonló struktúrájú minden műveltségi vizsga, illetve az iskolai minősítő értékelés általában. Az ilyen fajta vizsgák (pl. az érettségi) célja általában valamilyen tanúsítvány vagy jó osztályzatok megszerzése, és sokszor esetleges, hogy milyen tudással kell rendelkezni ehhez. Az oklevél vagy az ellenőrző könyvben díszelgő bejegyzés alapján már nem nyomozható vissza, hogy a jelölt tudása milyen konkrét tartalmakra terjedt ki, és ez valójában nem is érdekel senkit. Némileg más persze a helyzet az olyan vizsgákkal, amelyek meghatározott tevékenységekre jogosítanak az azokhoz szükséges tudás igazolásával, ez a helyzet például az autóvezetői jogosítvány megszerzésével. Ebben az esetben azonban már nem is műveltségi – hanem gyakorlati – vizsgáról beszélünk. Bár jól tudjuk, hogy a papír és a tudás itt is eltérhet egymástól, az ilyen vizsgák esetében szoros kapcsolat van a tudás tartalma (tudok autót vezetni) és az eredmény (jogosult vagyok autót vezetni) között. Már nem ilyen egyértelmű a helyzet a nyelvvizsgával, hiszen ilyen bizonyítványt nem azért kell szereznünk, hogy beszélhessünk idegen nyelven, hanem mert ez különböző további jogosultságok megszerzésének előfeltétele, sokszor függetlenül attól, hogy ténylegesen van-e szerepe a nyelvtudásnak az adott területen. Az érettségin vagy az iskolai osztályzatok esetében ez a vonás erősödik föl rendkívüli mértékben: bónuszpontokat kapunk, mint a szupermarketben vásárlás után, és ezek a pontok, osztályzatok, bizonyítványok már semmit nem őriznek tudásunk eredeti struktúrájából.

A műveltségi vizsga által megszerezhető praktikus haszon és a valódi műveltség közötti különbségre fókuszál Michael Hoffman A császárok klubja (The Emperor’s Club, 2002) című filmje. A film a pedagógiai sikertörténetek szokásos forgatókönyvétől eltérően egy pedagógiai kudarctörténetet mesél el. A főszereplő William Hundert, a görög-római történelem tanára egy amerikai elitiskolában. Olyan ember, aki mélyen hisz az általa közvetített tudás értékében, és különösen abban a szerepben, amit az ókori kultúra a jellemformálásban betölthet. A nagyhatalmú Bell szenátor fia azonban ellenállni látszik ezeknek a törekvéseknek, nehezen kezelhetőnek mutatkozik egészen addig, míg az iskola hagyományrendszerében fontos szerepet játszó történelmi verseny magával nem ragadja, és el nem kezd felkészülni a nemes vetélkedésre. Mindazonáltal biztosra akar menni, a döntő összecsapáson csaláshoz folyamodik és lebukik – legalábbis a tanára előtt. Huszonöt évvel később azonban váratlan dolog történik: az időközben férfivá érett Bell meghívja Hundertet és egykori osztálytársait a kastélyába azzal a javaslattal, hogy játsszák le újra a régi versenyt persze ismét Hundert vezetésével. A tanár kimondatlanul is a lelkiismeret és az elkötelezettség szavát véli kihallani a javaslatból, szívesen vállalkozik a dologra, de a döntő pillanatban ismét észreveszi a csalást. És hamarosan az is kiderül, hogy miért volt erre szükség. Bell – aki újra csak elkerülte a nyilvános megszégyenülést – kihasználja az alkalmat, hogy bejelentse: apját követve ő is elindul a politikai pályán, és pár perc múlva már azt látjuk, hogy az újságíróknak nyilatkozik az oktatás és a klasszikus műveltség fontosságáról – persze az egykori verseny kései újrajátszásának ürügyén.

A műveltség tartalomfüggetlen használatba vételének másik nagy területe a csoporthoz tartozás jelzése. Minden csoport feltételez a tagjairól bizonyos közös tudásokat, amelyek jelzik, hogy az illető „közülünk való”. Aki szóhasználatával, mondatfűzésével, kiejtésével, az utalások megértésével és az ebből fakadó humorérzékkel, a beszélgetésekbe való bekapcsolódással, továbbá bizonyos viselkedési szabályok következetes betartásával nem tudja félreérthetetlenül jelezni, hogy a csoport tagja, az kirekesztődik, és az is lehet, hogy nevetség tárgya lesz. Ez a mechanizmus minden közösség esetében hasonlóan működik. Szabó Magda népszerű regényében, az Abigélben Gina, a főszereplő egy jól összeszokott, sajátos hagyományrendszerrel rendelkező közösségbe csöppen, amikor az árkodi kollégium tanulója lesz. A közösség minden tagja tudja, ki az az Abigél, és hogy mit jelent férjhez menni a leltári jegyzékhez. A „tagjelöltet” nagy lelkesedéssel próbálják meg beavatni ebbe a hagyományba, felruházni azokkal a tudásokkal, amelyek az adott közegben a túlélés feltételei, és amikor Gina ellenáll, és nem hajlandó úgy reagálni a szavakra, és úgy viselkedni, ahogy azt a közösség elvárja tőle, valóban kirekesztődik,  és magára marad.

A kanonizált műveltség is betölt ilyen jelző funkciót, sőt bizonyos esetekben ez kifejezetten dominánssá válik. Az elithez tartozás jelzéséről van szó: a műveltség egyik alapvető társadalmi funkciója kétségkívül az, hogy megkülönbözteti az elitet a tömegtől, a társasághoz tartozót attól, akit soha nem fogadna be egy „jobb társaság”. Aki az idegen szavak helytelen ejtésével és helytelen használatával, hibás helyesírásával, külvárosi vagy éppen vidékies kiejtésével, az uralkodó nyelvi normák megsértésével és azzal, hogy a háttértudás hiányosságai miatt képtelen követni a társalgást, elárulja műveletlenségét, az éppúgy kirekesztődik a társadalmi elitből, mint Vitay Georgina a Matula belterjes világából.

Kérdéses lehet persze, hogy mennyiben beszélhetünk itt valóban a műveltség tartalomfüggetlen használatáról. Különösen az előző bekezdés felsorolásának utolsó eleme lehet gyanús ebből a szempontból: a társalgás követéséhez szükséges háttértudás mozgósítása első pillantásra a műveltség tartalmilag meghatározott használatának tűnik. A későbbiekben bőven lesz arról szó, hogy a dolognak kétségkívül van ilyen aspektusa is. Elég azonban itt Bernard Shaw Pygmalionjára utalni annak belátásához, hogy nem feltétlenül erről van szó. Shaw drámája egy műveltségeszmény felszínességét leplezi le: a fonetika tanára gyorstalpaló tanfolyamon képes felkészíteni egy londoni virágáruslányt arra, hogy megállja a helyét a legkifinomultabb úri társaságban. Nagyon fontos persze, hogy fonetikáról van szó: Higgins komplex projektjében kiemelt szerepe van a kiejtés gyakorlásának, hiszen – ha hiszünk Shaw vitriolos kritikájának – az elit a jelzéseknek ezen a legfelületibb szintjén méri le tagjainak műveltségét. Ha ez megvan, akkor már elég begyakorolni néhány bármikor elővehető társalgási formulát, és nagyon kicsire csökken a lelepleződés veszélye. (A mesterséges intelligencia kutatásának egy szórakoztató ágazata a beszélgető robotok tervezése. Az ilyen program azt használja ki, hogy felületes beszélgetéseink legtöbbször véges számú formulára korlátozódnak, és ha ezekhez a program megfelelő válaszformulákat tud társítani, a beszélgetés elég sokáig fenntartható anélkül is, hogy bármilyen értelmes információcsere történne közben.[23])

A Pygmalion újabb hollywoodi utánérzése, a Micsoda nő (Pretty Woman, 1990) című film mutatja egyrészt, hogy a jelenség maga nem sokat változott az eltelt idő alatt, és másrészt persze azt is, hogy a téma társadalomkritikai elszántság nélkül is feldolgozható. Garry Marshall filmjében a hangsúly már nem az előkelő társaság megtéveszthetőségére helyeződik, nem arról van szó, hogy fensőbbségét egy hazug műveltségeszmény igazolja; az azonban itt sem vitás, hogy az emberi értékek sokkal fontosabbak, mint azok a kiüresedett formaságok, amelyek egyébként jóval könnyebben elsajátíthatóknak tűnnek itt, mint Shaw-nál.

*

Néhány dolgot összefoglalóan meg tudunk állapítani a műveltség tartalomfüggetlen használatáról.

1. A műveltséget ebben az összefüggésben az teszi hasznossá, hogy valamiképpen társadalmi elismertség kapcsolódik hozzá. Erről van szó akkor is, amikor tanúsítványt kapunk a műveltségünkről, és ez biztosítja a társadalmi elismertséget, és akkor is, amikor a társadalmi érintkezés terén jutunk olyan előnyökhöz, amelyek az elitbe való befogadásból fakadnak.

2. A vizsgán és a társasági életben elvileg ugyanaz a műveltség mutatkozik meg. Lehetnek természetesen eltérések, de funkcióját tekintve ugyanarról van szó.

3. Az ilyen értelemben vett műveltség mélységéhez legalábbis kétség férhet. Figyelmeztető körülmény, hogy a művészet kedvelt témája a felszínes műveltség, amely a vizsgák letételéhez és a társasági élethez ugyan elég, de valamiképpen érintetlenül hagyja a személyiség mélyebb rétegeit.

4. A műveltség tartalomfüggetlen használata alapfunkciója szerint elválaszt: formális vagy informális módon határvonalat húz a tömeg és az elit között. Ezt szem előtt tartva különösen élesen merül fel a kérdés: mi köze lehet a műveltségnek a demokráciához? Beszélhetünk-e a műveltség demokratizálásáról, miközben a műveltség láthatóan éppen az egyenlőtlenségek kifejezésére és rögzítésére szolgál?

Ezekre a kérdésekre csak akkor tudunk – legalább részleges – válasszal szolgálni, ha szemügyre vesszük a műveltség használatba vételének másik, tartalmilag meghatározott módozatait.

A dolgok mögé nézni: a felelős döntés esélyei

Felelős döntéshozatalról akkor beszélhetünk, amikor döntésünknek a következményei másokat is érintenek. A kör, amelyre ezek a következmények kiterjednek, természetesen nagyon különböző rádiuszú lehet, illetve a hatás becsült erőssége is egészen tág határok között mozoghat, mindez azonban nem változtat azon, hogy döntéseinkkor számba kell vennünk ezeket a lehetséges hatásokat, és éppen ennek alapján beszélhetünk a döntéshez kapcsolódó felelősségről. Akár az a kérdés, hogy kivetessük-e a gyerekünk manduláját, akár az, hogy elszakadjon-e településünk a várostól, amelynek közigazgatásilag része, akár egyszerűen az, hogy melyik pártra szavazzunk a választásokon – egyik esetben sem láthatjuk biztosan előre a következményeket, de mindegyik esetben törekszünk egy ilyen előrelátásra, mert fennáll a veszély, hogy döntésünk nem a várt következményekkel fog járni, és ennek a veszélynek a minimalizálására törekszünk. Mindez persze egyfelől attitűd és erkölcsi alapállás kérdése, másfelől azonban nyilvánvaló kognitív előfeltételei vannak. Valójában arról van szó, hogy képesek vagyunk-e előre látni tetteink lehetséges, illetve valószínű következményeit. Olyan mértékben vagyunk képesek a felelősség vállalására, amilyen mértékben az előrelátás e képességének birtokában vagyunk.

Milyen tudásbeli feltételei vannak az ilyen előrelátásnak? Ezen a ponton különbséget kell tennünk tájékozottság és műveltség között. Egy hétköznapi példa talán érzékelteti ez a különbséget. Mennyi C-vitamin bevitelre van szüksége egy felnőtt embernek? Ez lehet a saját egészségének megőrzésén munkálkodó ember kérdése, lehet a szülő kérdése a gyermekei egészséges nevelésével kapcsolatban, de ott húzódhat számos olyan közösségi döntés hátterében is, mint például a C-vitamin társadalombiztosítási támogatásának megítélése. A kérdésről könnyen tájékozódhatunk akár egy egyszerű Google-kereséssel is. A témában elemi szinten tájékozott ember tudja, hogy a legtöbb orvos napi 60 mg fogyasztását javasolja, és az ennél lényegesen nagyobb adagoktól általában óvnak. Aki tájékozottabb, az tudja, hogy a C-vitamint ennél lényegesen nagyobb kiszerelésben is árusítják, és egyes iskolák még a napi 1000 mg-os bevitelt is nevetségesen alacsonynak tartják. Látható viszont ebből, hogy minél tájékozottabbak vagyunk, a puszta tájékozottság annál kevésbé elégséges a felelős döntés megalapozásához. Ilyenkor a bizalom siet a segítségünkre. Tudásunk jelentős részben bizalmon alapul: egyszerűen elhisszük, hogy a dolgok úgy vannak, ahogy megbízhatónak tekintett személyek és intézmények állítják.

Amikor tudjuk, hogy kinek higgyünk, ez rendben is van. Az azande „varázsló úgy válaszol a kérdésekre, hogy megfigyeli, milyen hatást tesz egy bengének nevezett mérgező anyag egy szárnyasra. A jós-mérget egy hagyományos módon gyűjtött kúszónövényből vonják ki, amelyről azt tartják, hogy csak azután válik hatékonnyá, miután az odaillő rituális szavakat ráolvasták.” Evans-Pritchard megfigyelését Polányi Mihály idézi föl Személyes tudás című könyvében. De mi történnék, ha az állatnak úgy adnák be a jós-mérget, hogy előtte elmarad a ráolvasás? „Az azandék – folytatja a szerző – nem tudják, hogy mi történnék, s ez nem is érdekli őket, egyik sem lenne bolond ilyen értelmetlen kísérletekre pazarolni a jó jós-mérget, ilyesmi csak egy európainak jutna eszébe…”[24] Az azandék tehát tudják, hogy kinek higgyenek, és ennek megfelelően nem is fárasztják magukat alapvető ismereteik kritikai felülvizsgálatával.

Tévednénk azonban, ha azt hinnénk, hogy ez a történet a természeti népek világa és a modern nyugati kultúra közötti különbségre világít rá. Ismereteink túlnyomó többségét mi sem akarjuk felülvizsgálni, gyakran még akkor sem, ha azzal ellentétes állításokkal szembesülünk, és ez az esetek legnagyobb részében tökéletesen racionális magatartás, amelytől nem akarunk, de ha akarnánk, sem tudnánk szabadulni. Egy történelemtanárok által működtetett levelezőlistára 2004-ben több olyan levél érkezett, amely azt az elméletet ajánlottra a szakma figyelmébe, hogy az etruszkok máig megfejtetlen írása magyarul tökéletesen olvasható, így az etruszkok voltaképpen magyarok voltak. Érdemes szó szerint idézni az egyik történelemtanár válaszát.

„Kedves Lista!

Ma – és mostanában – elég sok a dolgom/dolgunk: pl. csak az érettségi kapcsán: a tegnapi próbaérettségi kiválasztott feladatinak továbbítása, az éles érettségi dolgozatok javítása-értékelése; az érettségi tételek összeállítása, az érettségi dokumentáció előkészítése. Ezen kívül ma egy ELTE-s hallgatói csoport iskola- és óralátogatását szervezem és vezetem, iskolai értekezletre anyagot készítek elő stb. Ja, és tanítani is kell.

Sajnálom, ha türelmetlennek látszom, de ilyen szánalmas botorságokra most tényleg nincs időm. Ha minden állítását komolyan venném, két órát ülhetnék a gép előtt, hogy válaszoljak, de én ezt az öt percet is sajnálom, amit a sületlenségek olvasására és ennek a mailnek a megírására fordítottam.

Tényleg nincs nagyobb gondunk? Akkor minden OK.”[25]

Akárcsak az azandék. „Ha egy európai elvégezne egy kísérletet – folytatja a beszámolót Evans-Pritchard –, amely szerinte azt bizonyítaná, hogy az azandék véleménye téves, ők döbbenten szemlélnék az európai hiszékenységét. Ha a szárnyas kimúlna, egyszerűen azt mondanák, hogy a benge nem volt jó. Maga az állat pusztulásának ténye bizonyítaná rosszaságát.”[26] Elfogadunk egy gondolatrendszert alapvetően bizalmi alapon, és ragaszkodunk hozzá egyszerűen figyelmen kívül hagyva az ezzel ellentétes érveket. Pedig tudván tudjuk, hogy a tudomány is tévedhet: amit korábban ténynek fogadtunk el, azon meglehet, ma már csak mosolygunk. Azt állítom, hogy minden tudásunk a bizalmon és a hiten alapul, ez megkerülhetetlen korlátja a kritikai gondolkodásnak.

Hogy ez ellentmond a nyugati kultúra alapelveinek? Ezzel kapcsolatban (is) nagyon fontos dolgokat mondott a történész Engel Pál 2001-ben egy méltatlanul elfeledett publicisztikai írásában. Az írásban szó esik egy meg nem nevezett köztiszteletben álló tudósról, aki „megbocsáthatatlan módon nyilatkozott a zsidókról és a zsidókérdésről még 1944-ben is, amikor pedig már folytak a deportálások”. A folytatást is érdemes – egy kicsit hosszabban – szó szerint idézni. „Mégis azt kell mondanom, hogy – bármily meglepően hangzik – abba a bizonyos szakadékba még ő sem zuhant bele. Hogy miért nem? Azért, mert – hogy visszakanyarodjak kiindulópontunkhoz – finnugor eredetünk például az ő számára sem volt vitatéma. Lehetett bármily botrányos, amiket leírt, a nyilasokhoz azért neki sem volt köze. (Évtizedek múlva igen közeli barátságba kerültünk, ezért nyugodtan állíthatom.) Éppúgy tisztában volt vele, mint minden művelt ember akkoriban, hogy az őstörténeti zagyvaságok – «szumir» meg «turáni» eredet, és a többi – nem a magafajtának íródtak, hanem azoknak, akik valahol lent nyüzsögnek a mélyben. «Úriember» nemcsak hogy nem vett a kezébe ilyesmit, de nem is tekintette társalgási témának. Akit a történelem érdekelt, az Hómantól megtudhatta, hogyan is volt régen. Hóman igazán a politikai paletta jobbszélén állt, őt nehéz lett volna «zsidóbérencnek» minősíteni, noha persze a nyilasokat éppúgy utálta, mint minden tisztességes úr. A «turanista szakirodalmat» a csőcselék olvasta, meg legfeljebb még olyanok néhányan, akiknek hibázott az ízlésük és hiányos volt a műveltségük.”[27]

Vannak dolgok, amelyeknek nem érdemes utánajárni, mert egyszerűen tudjuk, hogy nem igazak vagy igazak. Ez a tudásunk elköteleződésünkből fakad: szégyellnénk magunkat, ha elkezdenénk ellenőrizni, hogy tényleg olvashatók-e az etruszk szövegek magyarul, hiszen tudjuk, hogy akik ilyenekben hisznek, azok „más gazemberségekre is képesek”, továbbá egy ilyen próbával durva bizalmatlanságunkat fejeznénk ki a történészekkel, történelemtanárokkal, számunkra tekintélynek számító személyekkel és intézményekkel szemben. De mi van akkor, amikor a helyzet nem ennyire világos? Amikor elkötelezettségeink és hiteink nem igazítanak el ilyen egyértelműen? Egy kicsit messzire kerültünk a C-vitamintól, de végül oda szeretnék visszatérni. Egy plurális társadalomban teljesen normális, elkerülhetetlen és kívánatos is, hogy különböző szakemberek eltérő véleményeket fogalmazzanak meg számunkra vitális fontosságú kérdésekkel kapcsolatban. Itt nem arról van szó, hogy a tudomány áll szemben a sarlatánsággal, hanem több egyaránt legitim tudományos álláspontról. Miközben e sorokat írom, napvilágot látott egy kettős interjú két kutató orvossal. Egyikük azt állítja – karikírozva idézem a szavait –, hogy a koleszterincsökkentők nem segítenek elkerülni az infarktust, viszont meghalunk a mellékhatásaiktól, a másik ezzel szemben azt mondja, hogy ezek a gyógyszerek felettébb szükségesek, és mellékhatásaik egyáltalán nem fenyegetőek.[28] Jómagam történetesen koleszterincsökkentőt szedek, így érthetően nem közömbös számomra, hogy kinek van igaza. Mint látható, nem is vagyok teljesen tájékozatlan a témában, hiszen eljutnak képernyőmre az ezzel kapcsolatos viták, hiányzik viszont egy olyan tudás, amelynek a segítségével egyáltalán képes lennék elgondolkodni azon, hogy kinek van igaza. Természetesen nem arról beszélek, hogy egy szuperműveltség segítségével felülbírálhatnánk az orvosprofesszorok kutatási eredményeit. De aki – tőlem eltérően – tudja, mi az a koleszterin, tud valamit a hatásmechanizmusáról, meg tudja különböztetni a cikkben ugyancsak emlegetett transzzsíroktól, és főleg járatos a természettudományos érvelés logikájában, az képes lehet arra, hogy legalább gondolkodjék a dolgon, összevesse a két kutató szavait, és nem az az egyedüli lehetősége, hogy a közölt fénykép alapján eldöntse, melyik orvosban bízik meg jobban.

Ez volna a (természettudományos) műveltség, és nyilvánvalóan erre lenne szükség a C-vitaminról szóló dilemma eldöntéséhez is. A politikai tájékozódás – leegyszerűsítve: az újságolvasás –, amit a demokratikus politikai részvétel feltételének szokás tekinteni, ezen a ponton elégtelennek bizonyul. Az újságból megtudhatjuk, hogy ki milyen álláspontot képvisel, de ez nem elég ahhoz, hogy kritikailag elgondolkozzunk az egyes álláspontok igazságtartalmáról. Ha nem rendelkezünk olyan műveltséggel, amely háttértudásként működve elősegíti az aktuális vitatémák értelmezését, akkor az „újságolvasás” (tévénézés, internetböngészés, rendezvényeken való részvétel) csak arra szolgál, hogy kitegyük magunkat mások befolyásoló szándékainak, azaz hogy a közvélemény-formálás alanyaivá váljunk. A fenti példák az egészségvédelemmel voltak összefüggésben, ezért talán nem sugallják ennek az egész témának a politikai relevanciáját. Ha azonban a környezetvédelemre vagy technológiai beruházásokra gondolunk, máris világossá válik, hogy napjaink legfontosabb politikai témáinak követéséhez természettudományos műveltségre volna szükség.

A feltételes mód indokolt: ezen a téren elképesztő tudatlanság uralkodik Magyarországon. A hazai köztudatba mélyen beleivódott, hogy a magyar fiatalok természettudományos felkészültsége messze meghaladja a nyugat-európai és amerikai fiatalokét, és ezt a vélekedést számszerű adatokkal is alátámasztják a különböző nemzetközi természettudományos tudásszintmérések, amelyeken a magyar diákok jó eredményeket szoktak elérni. Ez így volt a legutóbbi – 2007-es – TIMSS (Trends in International Mathematics and Science Study) vizsgálat esetében is. A magyar nyolcadikosok angol, cseh és szlovén kortársaikkal együtt a legjobb eredményt érték el az európai mezőnyben, és ezeket az országokat nemzetközi viszonylatban is csak négy távol-keleti ország, Szingapúr, Tajvan, Hongkong és Japán előzi meg szignifikánsan.[29] Az eredmények ugyan ragyogóak, de az azokat bemutató kötet is kénytelen megállapítani, hogy „A  kognitív  műveletek  összehasonlításában  a  két  összetettebb  forma  –  az  Alkalmazás  és az Értelmezés – gyakorlásában jelentősen elmaradnak a magyar diákok attól, amit a különböző irányú ismeretek kezelése terén tudnak. Ez a megállapítás összhangban áll a PISA-mérés tapasztalataival, és arra mutat rá, hogy a felső tagozaton és a középiskolában tanított nagy tömegű ismeret és elmélet háttérbe szorítja a 4. osztályban még az ismeretekkel azonos szinten lévő érvelési képességet, valamint a nemzetközi összehasonlításban is jónak tekinthető ismeretalkalmazó képességet.”[30] Még durvábban mutatja ezt a tendenciát Csapó Benő és munkatársai nagyszabású kutatása 1995-ben Szegeden és Szeged környékén, amely a hetedikes és tizenegyedikes korosztály matematikai és természettudományos felkészültségét tette nagyon alapos vizsgálat tárgyává. A természettudományos tudás alkalmazását vizsgáló teszt átlagos eredménye a hetedik osztályban 30,3%-os, a tizenegyedik osztályban 55,7%-os volt, amit a kutatók igen alacsonynak értékeltek tekintettel „a feladatok egyszerűségére”.[31] És valóban: a gyerekek itt olyan feladatokkal szembesültek, amelyek a mindennapi élet kontextusában kérdeztek rá természettudományos ismereteikre, pl. miért nem fagy meg a víz a felsózott úton, vagy miért veszélyes a hosszantartó magas láz.

A fentiekben a természettudományos műveltség jelentőségét emeltem ki a felelős politikai – és nem kevésbé a személyes – döntéshozatal összefüggésében. Magától értetődik azonban, hogy nemcsak a természettudományokról van szó. A közgazdasági vagy jogi felkészültség szerepe ezen a téren sokkal közvetlenebbül belátható, mint a természettudományoké, ezért ezzel a kérdéssel nem is kell részletesebben foglalkozni. Érdemes azonban néhány szót szólni ebben a vonatkozásban a történelmi műveltségről. A történelem sajátos tárgyát emberi cselekedetek képezik. A történettudomány ugyanakkor abban különbözik a középkori gesztától — jeles férfiak „viselt dolgainak” leírásától —, hogy különös gondot fordít a cselekedetek következményeinek lehető egzakt bemutatására, beleértve a szándékok és a következmények között nyíló, többé vagy kevésbé széles, de mindig meglevő rést is. Senki sem cselekedhet légüres térben. Minden tett emberi-társadalmi viszonyok egész komplexumát hozza rezgésbe, és ezeken a viszonyokon múlik, hogy a tett végül milyen közvetlen és közvetett következményekkel fog járni. Bizonyos értelemben ezeknek a sok szálon futó „hullámmozgásoknak” a leírása és elemzése a történelem. Berend T. Iván már a hetvenes évek végén felhívta a figyelmet a történettudománynak erre a sajátosságára, és éppen ebből a megfontolásból tulajdonított centrális jelentőséget a tudományon belül az összehasonlító módszernek. „A történelem nagy haszna ebben a helyzetben – írja –, hogy megtörtént események összehasonlítása révén hasonló választási helyzetekben hozott hasonló vagy ellentétes döntések ténylegesen bekövetkező hatásait állíthatja párhuzamba. A társadalomtudomány igen ritka, úgyszólván «kísérleti» lehetőségeinek egyikével állunk tehát szemben.”[32]

Itt persze nem a történettudomány, hanem a történelmi műveltség értelmével foglalkozunk. Amellett érvelek, hogy akkor tudunk felelős állampolgári döntéseket hozni, ha képesek vagyunk végiggondolni az egyes lehetséges megoldások következményeit. Saját – elsősorban, de nem kizárólag közéleti – választásaink megalapozásában kiemelkedő szerepet játszhat a történelmi alternatívák összehasonlító elemzése. Annak a belátásáról van szó, hogy a dolgok egyfelől sokkal bonyolultabbak, mint első pillantásra látszanak, másfelől viszont elvileg lehetséges ennek a bonyolultságnak az átlátása, és legalábbis nem fölösleges gondolkodni cselekedeteink várható következményeiről. A helyzet ugyanis az, hogy gyakran egyszerűen kevesebb lehetőséget látunk egy döntési helyzetben, mint amennyi abban ténylegesen rejlik (legyen szó akár a döntési alternatívák számáról, akár döntésünk lehetséges következményeiről). Ez azonban csak akkor fordul elő – figyelmeztet Tordai Zádor, a felelősség problematikájának egyik legminuciózusabb filozófiai elemzője –, „ha az ember különböző okokból ugyan, de maga zár ki minden más lehetőséget. Hiába zárja azonban ki őket, ezek nem kevésbé léteznek ekkor is. Ilyen kizáráshoz leggyakrabban talán a helyzetre vonatkozó értékelés vezethet. Csakhogy ilyen értékelés legtöbbször egy – éppen a lehetőségre vonatkozó – előzetes álláspontból következik. Így fedi el a helyzetre vonatkozó értékelés a létező alternatívákat és lehetőségeket.”[33] A „helyzetre vonatkozó értékelésről” van tehát szó, amely lehet zárt, azaz leszűkülhet néhány lehetőségre, amelyeket meghatározott előzetes elvárások határolnak be, és lehet nyitott, azaz lehetővé teheti sokféle kimenet és döntési alternatíva mérlegelését.

A történelmi műveltség ebben az értelemben „a meg nem gondolt gondolat” ellen vértez föl, pontosan abban az értelemben, ahogy azt József Attila megfogalmazta: „…a múltkor mondtad – idézi a költő szavait Vágó Márta –, hogy egyik legnagyobb baj a rövid gondolatmenetek, hogy nem gondolnak végig egy gondolatmenetet. Én úgy hiszem inkább, hogy automatizmusokban gondolkoznak, még rosszabb. Azt is mondtad: nem revideálnak. Na más is mondhatta volna, mindegy. Szóval így csináltam meg: a meg nem gondolt gondolat. — Remek! — odavoltam. Csodálatosan hangsúlyozta, egészen mély intonációval.”[34] A műveltség ebben a kontextusban nem más, mint készség annak a felismerésére, hogy a helyzetek mindig bonyolultabbak, mint amilyennek első pillantásra látszanak.

Kilépni a mókuskerékből: az autonómia esélyei

Az előzőekben a tudásra úgy tekintettünk mint általános összefüggések ismeretére, amely összefüggések konkrét helyzetekre alkalmazhatók. A tudományok – amelyekről végső soron itt szó volt – olyan elvont struktúrákkal gazdagítják a gondolkodásunkat, amelyeket segítségül hívhatunk személyes és közösségi problémáink megoldásához. A műveltség használatba vételének jellegzetesen deduktív útja ez. Látni kell azonban, hogy a műveltség nemcsak ilyen struktúrákból áll. A különbségtételhez érdemes a kései Bruner kulturális pszichológiáját segítségül hívni.[35] Bruner a gondolkodás két formájáról beszél. Az egyik forma, amelyet paradigmatikus módnak nevez, elvont fogalmakkal dolgozik, oksági összefüggéseket keres, a logika (és a matematika) eszköztárát használja, és az ebben a módban megfogalmazott állításoktól azt várjuk, hogy igazak legyenek. A másik forma, amelyről most szó lesz, a gondolkodás narratív módja. Ez éppolyan nélkülözhetetlen, mint az előző, bár tartalmát nem elvont összefüggések, hanem történetek alkotják.

Mi teszi a történetet történetté? Az első, ami feltűnik, hogy a történet egyedi, azaz nem általánosít, hanem elbeszél. Beszélhetünk ugyan, és fogunk is beszélni történetsémákról, azaz különböző történetek közös struktúrájáról, ezek azonban vagy maguk is konkrét történetekként jelennek meg, vagy elveszítik történetjellegüket. Ha azt mondom, „A elment az X településen levő kocsmába, ott jól berúgott, és hazafelé jövet elütötte egy q”, akkor ez ugyan az általánosító matematikai kifejezésmód sémáját követi, amelybe nagyon különböző nevek és fogalmak behelyettesíthetők, de könnyen belátható, hogy nem olvassuk másképp, mint ezt a minitörténetet: „Dezső elment a kökénylápi kocsmába, ott jól berúgott, és hazafelé jövet elütötte egy bengő.” Az, hogy nem tudjuk, hol van Kökényláp, és nem hallottunk még bengőről, az vagy zavar minket, és megpróbálunk utánanézni, vagy átsiklunk fölötte azzal, hogy mindegy, Kökényláp nyilván egy település, a bengő pedig valami népi kifejezés egy járműre, a lényeg, hogy Dezső részegen nem tudott vigyázni magára. (Arra, hogy éppen ez a lényeg, rövidesen visszatérünk.) Ha viszont az ilyen történetek sémáját tudományos vizsgálódás tárgyává tesszük, és szisztematikusan használjuk az absztrakt változókat vagy éppen a grafikus megjelenítést stb., akkor már kilépünk a narratív gondolkodás keretei közül, és áttérünk a gondolkodás paradigmatikus módjára.

Másodszor a történetnek időbeli lefolyása van, sőt: kezdete és vége. Ez a sajátosság felhívja a figyelmet arra, hogy bár a történet konkrét és életszerű, nem azonos az élettel. A valóságban minden eseményt más események előznek meg, és ezek egymással mindig oksági kapcsolatban állnak. Továbbá minden eseménynek következményei is vannak, az események sorozata tehát nemcsak visszafelé végtelen, hanem a folytatások is vég nélkül követik egymást. De még tovább boncolgatva a dolgot azzal kell szembesülnünk, hogy önmagukban események sincsenek, hiszen az, hogy mi számít eseménynek, az elbeszélő döntésétől függ. Az, hogy Dezső berúgott a kökénylápi kocsmában, tekinthető egy eseménynek, mint a példamondatban, de minden pohár bor elfogyasztását is külön eseménynek vehetjük, azt pedig, hogy Dezső fizetett is az italért, miközben hosszasan keresgélte a pénztárcáját a kocsmáros türelmetlen tekintetétől kísérve, bele is érthetjük a „berúgott” eseménybe, meg nem is.

A történet tehát mindig konstrukció, amely megfeleltethető valóságos történéseknek (vagy nem), de ez a megfeleltetés soha nem lehet egyértelmű: a valóságot mindig többféle történet írhatja le. Ezen túlmenően a történet lehet fiktív is, a szépirodalom, a filmművészet ilyen fiktív történetekből építkezik, és ezek a történetek eleve más értelemben vonatkoznak a valóságra, mint a non-fiction, az „igaz történetek”. Ezért mondja Bruner, hogy míg a paradigmatikus gondolkodás az igazság megragadására törekszik, a narratívák jóságkritériuma a valószerűség, azaz hogy elképzelhetők-e: lehetséges-e a dolgokat az általuk kínált formában elgondolni.

A történet legfontosabb sajátossága azonban alighanem az, hogy szereplői vannak. A szereplőt pedig az teszi szereplővé, hogy cselekszik, azaz szándékokat valósít meg. A történet tehát csak akkor érthető meg, ha nemcsak az eseményeket fogjuk fel, hanem azt is, hogy a szereplők mit éltek meg az esemény során. Ezt a „mit éltek meg” kérdést nevezzük a szereplők intencionális állapotának, és ez magában foglalja a szándékokat, amelyek cselekvésekhez vezetnek, de ezen túlmenősen azt is, hogy mit érzékelnek, mit tudnak, mit gondolnak a szereplők. Röviden: a szándékokat és a vélekedéseket. Bár a narratíva is oksági kapcsolatokra épül (Dezsőt azért ütötte el a bengő, mert annyira részeg volt), de ezek az összefüggések is csak az intencionális állapotokon át érvényesülnek. A részegséget csak azért tekinthetjük a baleset okának, mert el tudjuk képzelni, mit élhetett meg Dezső ittasan: gátlásai felszabadultak, látása, mozgáskoordinációja bizonytalanná vált, reflexei lelassultak stb. Az intencionalitás nagyon fontos rendezőelve a narratív gondolkodásnak, noha maguk a szövegek – a történetek hordozói – nem mindig utalnak direkt módon a szereplők szándékaira és vélekedéseire. Bruner szellemes példája egy meg nem írt történet egyik szereplőjének szavait idézi.

„Hol van Jancsi?

Aha, Zsuzsáék háza mellett láttam egy sárga Volkswagent.”[36]

A szerző feltételezi, hogy az olvasó kitalálja, mire gondolt a beszélő: Jancsinak nyilván sárga Volkswagenje van, és a kocsi Zsuzsáék háza mellett arra enged következtetni, hogy Jancsi is ott van. Narratív szöveget csak úgy tudunk olvasni, ha a szereplőkkel szemben felvesszük a dennetti intencionális alapállást, azaz cselekedeteiket úgy próbáljuk bejósolni, hogy szándékokat és vélekedéseket tulajdonítunk nekik. A cselekedetek aztán ennek megfelelően lesznek megszokottak vagy meglepőek.

Később vissza kell majd térnünk a történetmegértés nehézségeire. Mostani gondolatmenetünk szempontjából fontosabb az a kérdés, hogy mire valók a történek. Kétségtelen, hogy műveltségünk jelentős részben narratív természetű. De miért van szükségünk ezekre a narratívákra? Az életünk nem történet, de történetekké kell formálnunk. Ahhoz, hogy megértsük mindazt, ami velünk és körülöttünk történik – a magánélet és a közélet eseményeiről egyaránt szó van itt –, formát kell adnunk az események alaktalan masszájának. Szerencsére mindannyian sok történetet ismerünk, és ezek a történetek készen állnak, hogy értelmezési mintákat nyújtsanak életünk megértéséhez. „Történetek szövik át az időt, amelyben élünk” – mondja nagyon szépen Tengelyi László.[37]  Honnan származnak ezek a történetek? Szüleink, rokonaink, ismerőseink elbeszéléseiből, saját életünk megélt eseményeiből, amelyeket történetté formáltunk azáltal, hogy magunknak és másoknak elbeszéltük őket, mesékből és regényekből, és mindenekelőtt azokból az élményekből, amelyekhez újságolvasás, rádióhallgatás, tévénézés és mozifilmek útján jutunk nap mint nap. Ezek a történetek egymást értelmezik: az egyik történetből értjük meg a másikat.

Rejtő Jenő így ír A szőke ciklon bevezetésében. „Eddy Rancingon kívül még be kell mutatnunk Mr. Charles Gordont, aki hatéves büntetése elteltével most fogja elhagyni a fegyházat. Öt évet és háromszázhatvankét napot egészen jól kibírt, de most már kezd az idegeire mászni ez a dolog a fegyházzal, és úgy érzi, hogy a hátralevő három nap elviselhetetlen. Van így néha az ember. Egy turista barátom, aki már több ízben mászott fel a Mont Blanc-ra, múlt héten megpofozta a házmestert, mert nem járt a lift, és gyalog kellett közlekednie az ötödik emeletre.” Az egyik történetről az elbeszélőnek egy másik történet jutott eszébe – az előbbit az utóbbi segítségével értelmezte –, és a két dolog egymásra vetítését azért érezzük szellemesnek, mert a formai különbözőség mögött valami lényegi, de nehezen megfogalmazható analógiát sejtünk. A közvetítő tényező itt a szereplő „intencionális állapota”, azaz az a mód, ahogyan megéli a szituációt. És mivel a saját életünket is történetként éljük meg, egy izgalmas tükörjáték részesei vagyunk. „Egyszerűen nem tudjuk – írja Bruner –, vagy soha nem is fogjuk tudni, vajon az élet tanítja-e a narratívumokat, vagy a narratívumok az életet: valószínűleg mindkettő igaz.”[38]

Rövidre zárva ezt a bonyolult kérdést azt mondhatjuk, hogy életünk új eseményeit korábban megismert és elménkben sokszor tudatosítás nélkül rögzült narratívák segítségével értelmezzük, miközben a fordított folyamat is nyilvánvalóan létezik: újonnan megismert narratívák hirtelen új fényben láttathatják életünk korábbi eseménysorait. „A múltat konstruáljuk, mindannyiunk múltja folyamatosan változik, amint az «itt és most» beleolvad a múltba. S ahogyan a múlt egyre tágul, meg is tudjuk változtatni. Nem áll módunkban megváltoztatni az egyes eseményt, de meg tudjuk változtatni egész kontextusát vagy azt a hátteret, amelyre mint «múltra» vonatkoztatjuk, s benne értelmezzük az egyes eseményt. Ilyenformán megváltoztathatjuk az elmúlt egyes esemény jelentését vagy hatását azáltal, hogy új múltat szerkesztünk.”[39] Pataki Ferenc azonban a fenti gondolatot úgy viszi tovább átfogó tanulmányában, hogy az önéletrajzi emlékek folytonos újraszerkesztésének folyamatában a torzító, önigazoló tendenciákat emeli ki, illetve csak azokat tekinti elemzésre érdemesnek. Holott könnyen belátható, hogy éppilyen érdekes – és ha ritkább is, de valóban létező – jelenség az egyre mélyebb önismeret kialakítása azáltal, hogy életünk eseményeit újszerű magyarázó kontextusokba helyezzük. Nos, mind a Pataki által elemzett leegyszerűsítő önigazolásban, mind a dolgok mélyére hatoló önmegértési folyamatokban fontos szerepet játszhatnak a fiktív és „faktív” narratívák mindenekelőtt azáltal, hogy segítik „cselekményesíteni”[40] – koherenciával és így jelentéssel felruházni – élettörténetünket.

Egyáltalán nem mindegy tehát, hogy a gondolkodásunkat, ön- és életértelmezésünket meghatározó történetsémák milyenek: mennyire egyszerűek vagy bonyolultak, nyitottak vagy zártak, merevek vagy rugalmasak, tudatosak vagy rejtettek, és nem utolsósorban, hogy a narratív sémák mekkora repertoárjával rendelkezünk. Mindez pedig elsősorban azzal függ össze, honnan származnak ezek a sémák. Itt különösen a média rendkívül erőteljes és szuggesztív hatását kell kiemelni: napjainkban elsősorban a tévé, kisebb mértékben a rádió és a sajtó kínálja azokat a közös életértelmezési sémákat, forgatókönyveket, amelyek a populáris kultúrát, és különösen a fiatalok szubkultúráit meghatározzák. Nem lehet ennek az írásnak a feladata, hogy a médiakultúra általános elemzését adja, ezért csak néhány, mondanivalónk szempontjából döntő jelentőségű kérdésre szeretnék kitérni. Mindenekelőtt feltűnő az ellentmondás egyfelől a tévéműsorok pluralitása, alternativitása, sőt multikulturalitása, másfelől intenzív uniformizáló hatásuk között. Egyrészt ugyanis valószínű, hogy a posztmodern médiafogyasztó nem a műsorok teljes kínálatából válogat, és főleg nem tudatosan teszi ezt, hanem viszonylag rendszeresen tér vissza ugyanazon csatornák ugyanazon műsoraihoz. Másrészt a „tévénarratívák” zömét bizonyos univerzális jegyek jellemzik, és ez a választási lehetőségek jelentőségét eleve relativizálja. Ilyen univerzália pl. a műsoridő értékéből fakadó tömörítő leegyszerűsítés, amelyet Bourdieu elemzett[41], a meghökkentő, sőt sokkoló elemek preferálása, vagy a fogyasztás, az örömelv középpontba állítása.

A legfontosabb azonban valószínűleg az, hogy a média üzenetei jellegzetesen olyan szövegek, amelyek egy jelentést, egyetlen értelmezési perspektívát kínálnak fel, és így nagy hatékonysággal szoktatnak le az értelmező reflexióról. Itt azonban szükséges egy pontosító megjegyzés. Nem azt állítom, hogy léteznének olyan szövegek, amelyek csak egyféleképpen értelmezhetőek. Ellenkezőleg: úgy gondolom, hogy minden szöveg változtatja a jelentését aszerint, hogy milyen előfeltevések „szemüvegén” át olvassuk, milyen tágabb kontextusba helyezzük, milyen olvasói horizonttal rendelkezünk. Azt azonban állítom, hogy egyes szövegek mintegy provokálják ezt a reflexiót, míg mások az olvasó értelmező éberségét szükségtelennek tüntetik fel, és elaltatják. Lehet azon vitatkozni a Barátok közt című magyar teleregény kapcsán, hogy a mások magánéletébe való rendszeres beavatkozás értelmezhető-e másként, mint baráti segítségnyújtásként, vagy kérdésessé tehetjük, hogy a Dallasban Bobby csendes asszisztálása Jockey piszkos ügyleteihez más-e, mint a családi összetartozás, a testvéri szeretet szép megnyilvánulása. Ezek a kérdések azonban mintegy megerőszakolását jelentik ezeknek a műveknek, amelyek a pozitív figurák nézőpontját nagyon szuggesztív módon teszik az egyetlen lehetséges nézőponttá. Más módon, de szintén előre értelmezett szövegeket kínálnak a tévé hírműsorai pl. a szöveg és a kép együttes multimédiás hatásai révén. A képi illusztrációk itt mintegy metakommunikatív módon értelmezési sémák nyújtásával segítik a szöveges információk sima és reflektálatlan befogadását.

És itt már az emberi autonómia alapkérdéseinek közelébe jutottunk. A kérdés ugyanis a 21. század küszöbén az, hogy milyen esélyei vannak az egyénnek azokkal a média által soha nem látott mértékben felerősített üzenetekkel szemben, amelyek hol a fogyasztás fokozására, hol bizonyos politikai szándékok követésére akarják őt rávenni. A korábbiak értelmében a veszély abban áll, hogy a körülöttünk zajló események és azokkal összefüggésben saját élettörténetünk eseményei olyan értelmező narratívák hálójába szövődnek bele, amelyek tőlünk idegenek, szándékaik rejtettek, és amelyekkel szembeni kritikai képességünket könnyen elveszíthetjük, miközben gazdasági és politikai manipulációk játékszerévé válunk. Azt állítom, hogy ezzel a fenyegetéssel szemben az emberi autonómia egyetlen esélye az, ha alternatív narratívák – értelmezési sémák – gazdag repertoárjával rendelkezünk, illetve kialakult bennünk az az igény, hogy ugyanazt a történetet többféle perspektívát megvizsgálva értelmezzük. A kétféle követelmény egymástól elválaszthatatlan. Nem elég tehát azt mondani, hogy a kritikai olvasás képességére kell megtanítani a fiatalokat. Ez fontos cél, de látni kell, hogy a szöveggel szembeni kritika csak másik szövegre, szövegekre támaszkodhat.

Természetesen ismét a „hagyományról”, a „művekről”, azaz a műveltségről – ezúttal a humán műveltségről – van szó. Herbert Marcuse Az egydimenziós emberben meglehetősen pontosan fogalmazta meg, hogy a múlt elfelejtése kiszolgáltatottá teszi az embert a modern kapitalizmus represszív tendenciáival szemben. Marcuse társadalomkritikájának egyik célpontja a „nyelvi viselkedés”, közelebbről a „funkcionális nyelv”, amely „a dolgot (és a személyt) azonosítja funkciójával”, és így felszámolja a feszültséget a „van és a „kell”, a lényeg és a jelenség, a potencialitás és az aktualitás között. „E dimenzió elfojtása az operacionális racionalitás társadalmi univerzumában a történelem elfojtását jelenti, ez pedig nem akadémikus, hanem politikai ügy. A társadalom önnön múltjának elfojtása ez – és a jövőjéé is, amennyiben ez a jövő a jelen minőségi megváltoztatására, tagadására hív föl.”[42] „Vajon ez a történelem elleni harc – folytatja aztán – nem részese-e annak a harcnak, amely az elme egy dimenziója ellen folyik – az ellen a dimenzió ellen, ahol centrifugális képességek és erők fejlődhetnének ki, amelyek gátat vethetnének az egyén totális koordinálásának a társadalommal? A múltra való emlékezés veszedelmes fölismeréseket hívhat elő, s a fennálló társadalom láthatóan tart az emlékezet fölforgató tartalmaitól.”[43]

Marcuse radikális politikai bírálatát Jan Assmann – explicit hivatkozással az egykori „új baloldal” ideológusára – a mindennapok „egydimenzionalitása” és az emlékezés ellentétévé általánosítja. „A totális uniformizálás világában az emlékezés lehetővé teszi a másság megtapasztalását és a távolságtartást a jelen tényeinek önkényuralmától. Általánosabb, kevésbé politikai értelemben azonban ugyanezt eredményezi az a nyomás is, amelyet maguk a mindennapok fejtenek ki a társadalmi valóságra, és amely mindig egységesítést és «egydimenziós jelleget» eredményez, és elcsökevényesíti a komplexitást.”[44] Assmann ezzel kapcsolatban „kontraprezentikus” vagy „a jelennek kontrasztot vető” emlékezésről beszél, és ha kevésbé radikális politikai értelemben is, mint Marcuse, de szintén azt a szerepet hangsúlyozza, amelyet a kulturális emlékezet a mindennapok nyomásával szembeni ellenállás megalapozásában játszhat.

Más kérdés, hogy a kritikai viszony követelménye a tradícióval szemben is megfogalmazódik. Egyetlen narratívát sem legitimálhat pusztán az a tény, hogy régi, vagy hogy tekintélytől származik. David Riesman, mikor felvázolja a tradíció által irányított, a belülről irányított és a kívülről irányított karakterek sajátosságait[45], egyben felhívja a figyelmet arra is, hogy a három közül egyik sem jelent garanciát az autonómiára. A premodern korban a tradíció választott helyettünk, és az az ember volt sikeres, aki a hagyomány útját követte. A modernitás időszakában a felettes én, egy a szülők által belénk épített általános értékrend („iránytű”) veszi át az irányító szerepet. A dinamikus változások időszakában az lesz a sikeres ember, aki el tud szakadni a tradíciótól, akár szembe is tud fordulni vele erre a stabil belső parancsra támaszkodva. Korunkban viszont – érvel Riesman – már nem ilyen belső iránytűre, inkább radarra van szüksége az embereknek,  hogy gyorsan tudjanak alkalmazkodni a kortárs  környezet elvárásaihoz. A három karaktertípus közül egyik sem feltétlenül autonómabb a másiknál. Az autonómia Riesman szerint akkor jelenik meg, ha képesek vagyunk a kor parancsainak megfelelő karaktertípust megvalósítani, de magunk dönthetjük el, hogy valóban megvalósítjuk-e. Ha elfogadjuk ezt a modellt, korunk embere akkor lehet autonóm, ha képes a kívülről irányított életformára is, de nincs kiszolgáltatva a kortársak elvárásainak, hanem szabadon képes dönteni, hogy milyen helyzetben és milyen mértékben alkalmazkodik a trendekhez és divatokhoz. Ennek a szabadságnak azonban éppen a tradíció ismerete a feltétele, amely egyedül képes a manipulatív tendenciák ellensúlyozására.

Összefoglalóan elmondhatjuk, hogy az állampolgárok humán műveltsége, és ezen belül a narratív hagyomány ismerete[46] kiemelten fontos kell, hogy legyen minden olyan demokráciafelfogás számára, amely hisz abban, hogy a demokratikus döntés az autonóm polgárok akaratnyilvánítása.

Szót érteni egymással: a közösség esélyei

A humán műveltség hasznát alátámasztó leggyakoribb érv arra a szerepre hívja fel a figyelmet, amelyet a kollektív emlékezet a közösségi integrációban betölt. Egyetlen közösség sem lehet meg a saját történetére vonatkozó közös tudás nélkül, amely az összetartozást mintegy kézzelfoghatóvá teszi. „Az egyén egy csoporttal azonosulva átveszi a csoport értékeit és normáit – írja László János –, ezáltal biztonságot és önbecsülést nyer a csoporttól.” Majd később egy afrikai törzs (a golák) konkrét példáját idézve így folytatja: „A csoport tagja nemcsak azt a biztonságot éli át, hogy számos élő rokona van, hanem azt is megtanulja, hogy olyan családból ered, amely fiatal tagjainak egy világosan definiált hagyomány büszkeségét és biztonságát képes nyújtani.”[47] A csoportidentitásnak ez a kifejtése tehát az identitás érzelmi vonatkozásait állítja a középpontba, és olyan kulcsszavak köré szerveződik, mint normák, értékek, biztonság és büszkeség. Anélkül, hogy kétségbe vonnám ezeknek a tényezőknek a jelentőségét, vagy akár a műveltség szerepét az érzelmi biztonság megalapozásában, nyomatékosan fel kell hívni itt a figyelmet az identitás kognitív összetevőire. A csoporttal való azonosulás ugyanis mindenekelőtt azt jelenti, hogy képes vagyok részt venni a csoporton belül zajló diskurzusokban, azaz elfogadok egy beszédmódot, közvetlen és közvetett utalásoknak, metaforáknak és narratív mintáknak egy rendszerét, és rendelkezem azzal a tudással, amely ezeknek az eszközöknek a használatához szükséges. Itt tehát egyszerre van szó tudásról, és e tudás használata melletti elkötelezettségről. (Mint később látni fogjuk, az elköteleződésnek ezt a mozzanatát minden tudás tartalmazza, amennyiben igazságnak fogadom el.)

Egyetlen mondatunk sem értelmezhető önmagában, elszigetelten. Minden szöveg ezer szálon kapcsolódik más szövegekhez, és csak akkor érthető meg, ha rendelkezünk ezekre a más szövegekre vonatkozó előzetes ismeretekkel. Az intertextualitás legegyszerűbb formája a hétköznapi metaforák használata. Nyelvünk alapvető sajátossága, hogy elvont fogalmak helyett konkrét jelenségekre utaló szavakat használunk, és ezzel állást is foglalunk az adott elvont jelenség egy meghatározott értelmezése mellett.[48] Ha azt halljuk, hogy a miniszter mérlegelte a lehetőségeket, aztán rábólintott a szakértők javaslatára, ezt a mondatot csak azért értjük meg, mert tagjai vagyunk annak a diskurzusközösségnek, amely a döntés előtti gondolkodást a méréshez, a mérleg használatához hasonlítja, és a bólintást az egyetértés jelének tekinti. Aki nem ismeri ezeket a metaforákat, az nem tud bekapcsolódni a beszélgetésbe, mert nem érti, hogy miről van szó. A fenti metaforákat persze minden magyarul beszélő ember ismeri, és nem biztos, hogy nagyon markáns értelmezéseket hordoznak. Ha másik példaként a pedagógiai nyelv olyan metaforáit vizsgáljuk meg, mint az ismeretek „átadása”, az anyag „leadása” vagy a „gyerekanyag”, megértési nehézségekbe ugyan szintén nem ütközünk, de a metafora megválasztása láthatóan nem véletlen, egy meghatározott tudásfelfogást tükröz. Végül ha valaki a kortárs politikai elitet mohácsi országvesztőknek nevezi, akkor nem egyszerűen a mohácsi vészre utal, hanem annak egy nagyon konkrét elbeszélésére, amely még azok előtt sem biztos, hogy ismert, akik egyébként el tudják helyezni a mohácsi csatát történelmi ismereteik között. Nyilvánvalóan még erőteljesebb a műveltség mozgósításának igénye, amikor a metaforánál direktebb utalásról van szó: például amikor párhuzamot vonunk egy hasonló vagy éppen nagyon különböző eseménnyel, jelenséggel, vagy amikor jellegzetes szófordulatok használatával idézünk fel egy másik kontextust.

A csoporthagyomány elsajátítása tehát nemcsak azt jelenti, hogy nem érzem magam egyedül, hanem azt is, hogy tényleg nem vagyok egyedül: problémáim végiggondolásakor észrevétlenül jelen van elmémben – a kifejezés tág értelmében: abban a nyelvben, amelyet használok – a közösség felhalmozott tudása, bölcsessége. Esterházy Péter szép megfogalmazását felidézve: „A tradíció azért jó, fontos, mert nem kell folyton külön mindent átgondolni, elég csak az egészet. Aki az egészről gondolkodik, az nincs egyedül.”[49]

Ha a továbbiakban konkrétan a történelmi műveltségről beszélünk, akkor a közösség, amelyről szó van, kétségtelenül mindenekelőtt a nemzet. Historiográfiai közhely, hogy a történettudománynak már a létrejötte is a nemzetállami fejlődéshez kötődik.[50] A 19. században szaktudománnyá váló történetírás teremtette meg – közvetett vagy éppen közvetlen politikai megrendeléseket kielégítve – azt a történelmi kánont – a nemzet múltjára vonatkozó alapnarratívák gyűjteményét –, amely nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy az állam által összefogott népesség egy kulturális közösségnek tudja magát. A történelmi műveltség kánona és a történelemtanítási kánon azonban a fent említett meghatározó folyamatok ellenére sem szűkült soha kizárólagosan a nemzeti narratívákra. Mind a műveltségeszményben, mind a kutatás tematikájában, mind az iskolai tantervekben folyamatosan tovább él egy humanista európai hagyomány, amely viszonylag független a nemzeti múlt elbeszélésétől. (Történelemtanárok visszatérő panasza e kétféle történelem külön élete a tantervekben és tankönyvekben.) Némileg más a helyzet a helyi hagyományokkal, amelyek mindig ezer szálon kötődnek a nemzeti történelemhez, legfontosabb kristályosodási pontjai mindig azok a személyek és események, akik és amelyek egyértelművé teszik a lakóhelyhez kötődő történetek beágyazottságát a „nagy tradícióba”.[51]

Különösen fontos itt felhívni a figyelmet a humán műveltségben rejlő identitásteremtő erő politikai jelentőségére. Bármennyire tagolt is legyen a politikai közösség az értékrend, a kultúra, a hagyományok vonatkozásában, a működő demokrácia alapfeltétele, hogy a társadalom különböző csoportjai kommunikáljanak egymással. Ez viszont feltételez egy közös szemantikai mezőt, amelyben a szavak ugyanazokat a képzeteket hívják elő, amelyben elég utalni dolgokra, mert van egy közös hagyományrendszer, amely értelmezi az utalásokat. Újra és újra hangsúlyozni kell, hogy a közös hagyományrendszer nem merőben érzelmi tényező. Nem arról van itt szó, hogy kicsordul-e a könny a szemünkből, ha megszólal a Himnusz. Arról van szó, közösen birtokolunk-e olyan konstrukciókat, amelyeket az előző nemzedékek hoztak létre, és amelyek bizonyos határok között közös értelmezéseket tesznek lehetővé. Ellenkező esetben ugyanis nem jön létre a megértés, akadályba ütközik a racionális kommunikáció, és a politikai közösség egymással kommunikálni képtelen szegmensekre hullik szét. Minden modern társadalom rendkívül tagolt kulturális értelemben, valójában bonyolult módon egymásba ágyazódó diskurzusközösségek sajátos egységének tekinthető. A politikai demokrácia szempontjából azonban kétségkívül kitüntetett szerepe van e közösségek között az államnak, pontosabban az állampolgárok közösségének, és innen nézve döntő kérdéssé válik, hogy létezik-e olyan közös hagyomány, azaz közös múlt, amely az állampolgárok különböző csoportjai között az interkulturális kommunikációt lehetővé teszi.

Ez a közös tudásháttér látszólag létrejöhet a tömegkultúra bázisán is. A tömegkultúra azonban megoszt: rapperekre és rockerekre, falusiakra és városiakra, nemzeti konzervatívokra és szociálliberálisokra – mert afelől ne legyen kétségünk, hogy ez utóbbi tagolódás is tömegkulturális jellegű. A megosztottság teljesen normális és elkerülhetetlen, sőt nyilvánvaló evolúciós előnyökkel jár, a kérdés csak az, hogy mi teszi lehetővé a különböző diskurzusközösségek közötti kommunikációt. A válasz lehetősége abban a felismerésben rejlik, hogy az állampolgárok közössége maga is közösség, éspedig nagyobb múlttal bíró közösség, mint kulturális alcsoportjai, így a közös szemantikai mező megteremtésének egyetlen reális esélye ennek a közös hagyománynak az elsajátítása a politikai közösség tagjai által.

Az igazságra fókuszálni: a demokrácia esélyei

Amikor kézen fogjuk ismerősünket, és az ablakhoz vezetjük, ő is látni fogja a háborgó hullámok fenséges játékát. Ennél azonban több is lejátszódik benne: tudni fogja, hogy ezt mi akartuk megmutatni neki, azt akartuk, hogy ő is azt lássa, amit mi. Sőt, azt is tudni fogja, hogy a látvány megmutatásával nekünk valami szándékunk volt: abban a pillanatban jelentett nekünk valamit ez a háborgás – talán csak annyit, hogy szépnek találtuk –, és azt akartuk, hogy ezt a jelentést ő is átérezze. A mi szemünkkel nézi, amit mutatunk neki, és nem azért, mert feltétlenül közel áll hozzánk, hanem egyszerűen azért, mert csak így képes megérteni, hogy mit is akartunk azzal a gesztussal, hogy az ablakhoz vontuk őt. Michael Tomasello, az evolúciós pszichológia amerikai kutatója mutat rá arra a mély értelmű összefüggésre, hogy ez a viselkedés jellegzetesen emberi. Más főemlősöknél – legalábbis azoknál, amelyek természetes körülmények között élnek – nem figyeltek meg olyasmit, hogy a rámutatás vagy akár az odavezetés gesztusával felhívnák egymás figyelmét a külvilág valamely jelenségére. Ez a magatartás ugyanis azt feltételezi, hogy a társamat hozzám hasonló intencionális (szándékokkal és vélekedésekkel bíró) lénynek tekintem, és ő is annak tekint engem. Triadikusnak nevezhető az a viszony, amely ilyen esetben két személy és a tárgy között létrejön. Ahhoz, hogy azt lássam a tárgyban, amit társam mutatni akar, az ő szemével kell néznem, meg kell értenem a szándékát, és átmenetileg azonosulnom kell ezzel a szándékkal.[52]

Akkor sincs ez másképp, amikor szövegekkel ismerkedünk. Vegyünk egy plakátot, amely a Borsodi sört népszerűsíti, és a következő a felirata:

ÉS MÉG B….….I IS KAPHATÓ!

A kipontozott rész azért nem látható, mert eltakarja egy sörösüveg, amelynek címkéjéből viszont csak ennyi olvasható el:

ORSOD

Az első pillantásra egyértelmű felirat attól kap többletjelentést, hogy utal valami másra, a feltételezett olvasó egy korábbi, talán nosztalgikus élményére, A pancsoló kislányra és a Bambira. Mosolygunk, és továbbmegyünk. Ám ha egy fiatalabb korosztályhoz tartozunk, és nem kóstoltuk a Bambit, sőt nem ismerjük A pancsoló kislányt sem, akkor esetleg megtorpanunk, és feltesszük magunknak a kérdést: „mit akar ez a plakát?” A plakát persze nem akar semmit, egy darab papír, de szándék hozta létre, és mi ezt a létrehozó szándékot kutatjuk. Bár általában senkit nem érdekel egy plakát szerzőjének személye, és ez most sincs másképp, mégis foglalkoztat a kérdés: milyen közlési intenció húzódik meg az egyáltalán nem magától értetődő grafikai megoldás mögött?[53] Ha elég elszántak vagyunk, és nem adjuk fel az első két perc után, megpróbálhatunk azonosulni egy általunk konstruált virtuális szerzővel, akinek vélelmezett intenciói felől olvasva az eddig összefüggéstelennek tűnő részmozzanatok értelmet nyernek, és összeáll a kép. Műalkotások esetében ez a kitartás nélkülözhetetlen erény. A parlamenti obstrukció puccsszerű letöréséről vagy a molekulasúlyról szóló tankönyvi szövegek azonban nem kevésbé vetik fel a „mire akar ez kilyukadni?” kérdését, mint egy irodalmi szöveg, amely mondjuk, egy tölgyfáról szól, amely éjszaka egy járókelő nyomába eredt. Csakhogy míg az esztétikai diskurzus adottnak veszi az értelem kitartó keresése melletti elkötelezettséget, nekünk itt azt a kérdést kell felvetnünk, hogy milyen feltételek mellett számíthatunk a meglétére.

Ha a tenger háborgását nem romantikus hangulatban lévő társunk szemével, az ő álláspontját elfoglalva, vele ideiglenesen azonosulva figyelem, akkor csak az elemek hétköznapi mozgásait látom, színeket, hangokat, amelyek semmit sem jelentenek. Ugyanígy, ha szövegek befogadásakor nem foglaljuk el a (konstruált) szerző nézőpontját, nem vele együtt nézzük azt, amit nekünk megmutat, csak szó, szó, szó marad a szövegből, amelynek hiányzik a veleje. Egyedül a szöveggel szemben felvett intencionális alapállás – vagyis, hogy azt feltételezem a szövegről, hogy valamilyen célból hozták létre, mondták ki – teszi ugyanis lehetővé, hogy neki igazságigényt tulajdonítsak, azaz olyanként olvassam, mint ami önmagán túlmutatva valamit a valóságról állít.

Talán nem túlzott merészség azt állítani, hogy a Tomasello által exponált triadikus modellhez nagyon hasonlóan írta le Hans-Georg Gadamer azt a jelenséget, ahogy a hagyomány megszólítja az embert. „A hagyomány azonban nem egyszerűen történés – olvashatjuk az Igazság és módszerben –, melyet a tapasztalat révén megismerünk, és uralkodni tudunk rajta, hanem nyelv, vagyis úgy szólal meg, mint valami Te. A Te nem tárgy, hanem maga is viszonyul valahogy hozzánk. Ez nem azt jelenti, hogy a hagyományban tapasztaltakat egy másik személy, egy Te véleményeként értenénk meg. Ellenkezőleg: állítjuk, hogy a hagyomány megértése az öröklött szöveget nem egy Te életmegnyilvánulásaként érti meg, hanem olyan értelemtartalomként, amely teljesen független az elgondolóktól, az Én-től és a Te-től. S mégis, a Te-hez való viszonynak s a benne végbemenő tapasztalat értelmének hasznosíthatónak kell lennie a hermeneutikai tapasztalat elemzésében. Mert a hagyomány is valódi kommunikációs partner, mellyel ugyanúgy összetartozunk, mint az Én a Te-vel.”[54]

Nem szabad elsiklanunk az ellentmondás fölött, amelyet Gadamer itt kifejezetten előtérbe állít. Az „öröklött szöveget nem egy Te életmegnyilvánulásaként” értjük meg, „hanem olyan értelemtartalomként, amely teljesen független az elgondolóktól”, a Te-hez való viszony mégis döntő a megértés szempontjából. És fordítva: paradox módon éppen a (konstruált) szerzővel való azonosulás hiánya tolja előtérbe a szerző személyét. A szöveg ugyanis ilyenkor nem a valóságra mutat, hanem a szerzőre, annak egy – pusztán helyi érdekességű – attribútuma. A „Platón szerint…” kezdetű állítások szólhatnak Platónról, és akkor bennünket egyáltalán nem érintenek, és szólhatnak a világról, azaz valami olyasmiről, amit Platón mutat meg nekünk a világból, és csak ez utóbbi esetben van jelen a szerzői intencióval való azonosulás, bár a tényleges szerző tényleges intenciója az első esetben látszik fontosabbnak.

Amiről itt tulajdonképpen szó van, az a mások gondolatai iránti nyitottság. Annak az elvi elfogadása, hogy egy szöveg képes lehet arra, hogy valami számomra releváns dolgot mutasson meg a világból. Ez a nyitottság a műveltség befogadásának elemi előfeltétele. Enélkül a szöveg csak lélektani vagy történeti dokumentum, az iskolás befogadó szempontjából pedig: feladat, az előrejutás érdekében leküzdendő akadály. Az olvasásnak ez a diadikus, a szöveg intenciója iránt közömbös módja – amikor kettesben vagyok a szöveggel, csak a szöveget nézem, és nem azt, amit mutatni akar – egyáltalán nem lehetetlen, sőt éppenséggel tipikus a modern tömegoktatás rendszerében. A műveltséghez való kétféle viszonyt érzékletesen írja le Móricz a Légy jó mindhalálig házitanító-jelenetében.

„– Ennek ‘kell’ tanulni!... ez fiú... Ennek ‘cél’ a tanulás!... Ennek ‘állása’ lesz, s ‘kenyeret’ fog keresni és ‘jövőt’...

A kisdiák ijedten nézett a vénlányra, ő is találva érezte magát, mintha neki is szólott volna a lecke. Mert erre még nem gondolt eddig: hogy ember lesz valaha valakiből, s csibukkal fog sétálni a gangon... hogy azért kell megtanulni az ablativus absolutust... és bejön a cseléd megmondani, hogy: tekintetes úr, megellett a koca... vagy a hivatalba sétál fekete ruhában... Az még nem tűnt fel előtte, hogy mindaz a lecke, amit el kell napról napra végezni, csak valami akadálysorozat, amit át kell ugrálni, hogy a végén valami jó, békés, uras hivatalba kerüljön az ember... Ha erre gondolt volna, még kiállhatatlanabb lett volna az egész tanulás... Ezért tanulni a törtszámokat?... és nem azért, mert az érdekes?... Ő mindig ezzel érvelt Sanyika előtt: hogy nézze csak, milyen furcsa! furcsa, hogy ez igaz!...”[55]

Nyilas Misi befogadói magatartását eredendően azt jellemzi, hogy nyitott az iskolai műveltségben feltáruló igazság iránt, és éppen azon csodálkozik el, hogy mindezeket a szövegeket puszta szövegekként is el lehet sajátítani, úgy, hogy fel sem vetődik annak a  kérdése, hogy igazak-e vagy sem, és így persze érdekesek sem lehetnek.

Másfelől azonban a nyitottság nemcsak előfeltétele, hanem eredménye is a műveltségnek, sőt akár azt is mondhatjuk, hogy legmélyebb értelemben éppen ez a nyitottság teszi műveltté az embert. Ugyanis minél többször és minél mélyebben áll módunkban megtapasztalni, hogy a világról kialakított képünk, tudásunk nem tökéletes, hanem éppenséggel módosulni képes mások tapasztalatainak a hatására, annál inkább válunk jóindulatú olvasóvá, aki a szövegben a számára releváns mondanivalót keresi, azaz nyitott mások gondolatai és tapasztalatai számára. Mert tudja, hogy tudása korlátozott, azaz Szókratésszal szólva: hogy „semmit sem” tud. És innen világlik ki, hogy a műveltség igazi ellentéte – a műveletlenség – nem egyszerűen tudatlanságot jelent, hanem sokkal inkább azt a meggyőződést, hogy meglévő korlátozott tudásunk elégséges.

És ezzel műveltség és demokrácia kapcsolatának döntő pontjához érkeztünk el. Vajon nem az-e a demokratikus attitűd lényege, hogy a saját álláspontommal ellentétes vagy attól eltérő tartalmú közléseket kihívásnak tekintem és mérlegelem ahelyett, hogy mérlegelés nélkül elhárítanám őket már kialakult álláspontomra hivatkozva? Nagy hagyománya van a kritikai gondolkodás és a demokratikus politizálás összekapcsolásának, tegyük hozzá, teljes joggal. Ugyanakkor kevesebb figyelmet kapott ebben az összefüggésben a gondolkodás önkritikai jellege, azaz az a képességünk, hogy mások – és ebben az összefüggésben most közömbös, hogy ezek a mások klasszikus gondolkodók, műalkotások vagy kortársaink – nézeteinek hatására, azok igazságigényét elfogadva és mérlegelve felül tudjuk vizsgálni meggyőződésünket, azaz képesek vagyunk a „ki kit győz le?” logika helyett a közös álláspont konszenzuális keresésére összpontosítani. Ezt a gondolatot – mint hermeneutika és politika összekapcsolásának gondolatát – több írásában is meggyőzően exponálta Fehér M. István. „…[S]okszínűség, redukálhatatlan pluralitás, emberi méltóság, nyitottság, antidogmatikus beállítottság, önkritika iránti készség, a másik másságának elismerése, érvényre juttatása” – ezek Fehér kulcsszavai a hermeneutikai filozófia demokráciát megalapozó jellegének alátámasztására; és mindez nála csak bővebb kifejtése annak a központi gadameri gondolatnak, hogy „nincs magasabb elv, mint nyitottnak lenni és nyitottnak maradni a dialógus számára”.[56] Mindehhez annyit tehetünk hozzá, hogy az itt kifejtett összefüggés lehetővé teszi a műveltség újradefiniálását olyan tudásként, amely képessé tesz új tapasztalatok befogadására – nem egyszerűen azáltal, hogy a megismerés eszközeit biztosítja, hanem mindenekelőtt azzal, hogy az új tapasztalatra való nyitottságot megalapozza.

Amikor a műveltséget mint az új tudás lehetőségfeltételét határozzuk meg, szükség van bizonyos pontosításra. Nem arról van szó, amit a pedagógiai tudáselméletek eszköztudásként definiálnak. Ez utóbbit kifejezetten megkülönböztetik a tartalomtudástól, azaz hajlamosak az eszköztudást tartalomfüggetlennek tekinteni, és a tudás megszerzésének alapvető technikáival, mint az olvasás, számolás, tanulás képessége azonosítani. Ebben az értelmezésben az eszköztudás mindenekelőtt az új helyzetek feldolgozásakor volna nélkülözhetetlen, míg a tartalomtudás az ismétlődő feladathelyzetek algoritmikus megoldását segítené. Így rögtön sikerül hierarchikus viszonyt létrehozni a tudás két fajtája között, az egyiket (az eszköztudást) a másik (a tartalomtudás) rovására ünnepelni.[57] Az általam felvázolt kontextusban az új tudás másfajta megalapozásáról van szó. Nem az új információ elsődleges feldolgozásának technikájáról, hanem a megértés lehetőségének feltételeiről. Az olvasás például első közelítésben olyan képesség, amely mintegy technikailag teszi hozzáférhetővé az írásban rögzített információt. Az olvasásnak ez a technikai képessége azonban még nem teszi lehetővé, hogy felfogjuk az írott szöveg nekünk szóló üzenetét, amely adott esetben a „Változtasd meg élted!” rilkei parancsáig terjedhet. Ez utóbbihoz észre kell vegyük, hogy a szövegnek „nincsen helye egy sem, / mely rád ne nézne…”[58], azaz a szerző bennünket szólít meg, és kizárólag ezáltal válik érdekessé számunkra a kiolvasott tartalom. Ez a megszólítottság azonban már nem valamiféle technikai értelemben vett eszköztudás folyománya, hanem a megelőző személyes tudás egészéé, amely aktívan részt vesz a szöveg értelmezésében. Vagy fordítva: amikor nem rendelkezünk a szükséges háttértudással, a szöveg megszólító ereje iránti fogékonyságunkat is elveszítjük, és nem mutatkozunk nyitottnak a benne rejlő tartalom iránt.

A TUDÁS TERMÉSZETÉRŐL

Az előző részben megkíséreltük tisztázni, hogy a demokrácia működése szempontjából miért nem közömbös az állampolgárok műveltségének vagy műveletlenségének kérdése. Ebben az összefüggésben az volt a kérdésünk, hogy mire használható a műveltség. A következőkben a műveltség használatba vételének pszichológiai feltételeit tesszük vizsgálat tárgyává. Nem elég tudni, tudásunkat használni is kell tudni. Nagy tévedés volna lebecsülni a műveltség jelentőségét a 21. században, de legalább akkor hiba volna az is, ha elhitetnénk magunkkal: bizonyos szövegek memorizálása már használható műveltséget jelent. Miben különbözik a műveltség a félműveltségtől? Miben különbözik a használható tudás az iskolás tudástól?

A tudás mint séma

Abból az egyáltalán nem magától értetődő állításból indulok ki, hogy minden tudásunk sématermészetű. Ez a tézis mindenekelőtt magyarázatra szorul. Mi a (kognitív) séma? Ulric Neisser tömör meghatározását alapul véve: anticipáció és felderítési terv.[59] Ha feltűnik egy karszalagos ember a metrón, azt csak akkor fogom ellenőrként észlelni, ha rendelkezem a BKV-ellenőr sémájával. A séma aktiválódása lehetővé teszi, hogy már néhány kulcsinger alapján azonosítsam az ellenőrt, megjósoljam, hogy mit fog tenni (kérni fogja a jegyeket), és a továbbiakban erre a releváns ingerre készüljek föl, erre irányítsam a figyelmem (felderítési terv). Egyedül a séma aktiválódása – behívása a munkamemóriába[60] – teszi lehetővé, hogy környezetünkből felvegyük a számunkra szükséges információt. Ismét Neissert idézve: „Mivel csak azt vagyunk képesek látni, amiről tudjuk, hogy hogyan nézzük, ez a séma (együtt a ténylegesen rendelkezésre álló információval) határozza meg azt, hogy mit észlelünk.”[61] Az információ felvétele persze nem öncélú, hanem a környezethez – a környezeti eseményekhez – való alkalmazkodást szolgálja. Esetünkben az ellenőr észlelése arra sarkall, hogy előkészítsük a bérletünket – vagy a menekülés legrövidebb útját keressük.

A kognitív sémák két alapvető funkcióját különíthetjük el. Egyrészt a sémák segítségével különböztetjük meg a releváns információt az irrelevánstól. Nagyon durván azt mondhatjuk, hogy amiről nincs sémánk, azt nem tudjuk befogadni. Ez így van a legegyszerűbb észlelési szituációban is. Ha barátnőnket várjuk egy forgalmas állomáson, és arra számítunk, hogy ismét a jól ismert kék-barna összeállításban fog megjelenni, könnyen lehet, hogy nem vesszük észre közvetlen közelből sem, ha mégis a piros blúzt vette fel. Egyszerűen egy másik sémát aktiváltunk, és bár az ingerek eljutottak a szemünkhöz, nem éreztük relevánsnak, és ezért automatikusan figyelmen kívül hagytuk őket.

Ugyanezt a jelenséget tudományos szempontból világítja meg Bruner és Postman 1949-es kísérlete, amelyet Mérő László könyve alapján idézek fel. A kísérleti személyeknek a francia kártya lapjait villantották fel, és a feladat mindössze annyi volt, hogy nevezzék meg, milyen lapot láttak. A lapok közé azonban néhány csalafinta változatot is elrejtettek: piros pikkeket és fekete kőröket. Amíg a felvillantási idő egészen rövid volt, minden simán ment: a kísérleti személyek nem vették észre a turpisságot, és a fiktív lapokat is besorolták valamelyik ismert kategóriába. Az idő enyhe növelése azonban zavarba ejtette a résztvevőket. „Gyakran kínos szorongást éreztek, az egyik alany például így reagált: «Bármi is ez a kártya, nem értem, hogy milyen színű. Nem is olyan a színe, mint egy kártya. Már azt sem tudom, hogy pikk vagy kőr. Már abban sem vagyok biztos, hogy milyen a pikk. Istenem!»”[62] A megtekintési idő további növelése aztán leleplezte a trükköt, és a kísérleti személyek meg tudták fogalmazni, hogy mit látnak. A történettel azt próbáltam illusztrálni, hogy már az észlelés szintjén is nehézséget okoz olyan információk befogadása, amelyekhez a megfelelő sémával nem rendelkezünk.

Hasonlóképpen működik a séma szelekciós funkciója akkor is, amikor már nem az észlelésről, hanem a gondolkodásról van szó. Vegyük a következő ismert beugratós feladatot. Egy ember elindul A városból B városba 4 km/h sebességgel. Ugyanabban a pillanatban B városból is elindul egy kerékpáros A városba 10 km/h sebességgel. Egy óra múlva találkoznak. Igen ám, de amikor A városból a gyalogos elindult, az orra hegyéről egy légy is elindult 20 km/h sebességgel a B városból induló kerékpáros felé, leszállt az orrára, de már indult is vissza, és így ingázott a két orr között, amíg a találkozó meg nem történt. A kérdés, hogy mennyi utat tett meg összesen a légy. A matematikában járatlan olvasó talán már a közepén feladta a gondolkodást. De gyakran előfordul, hogy még a felkészültebb áldozatok is nagyon nehéznek ítélik a problémát. Ha határérték-számítási sémákat akarunk mozgósítani a megoldáshoz, elvesztettük a játszmát, ha azonban képesek vagyunk figyelmen kívül hagyni a fölösleges információkat, és észrevesszük, hogy egyenes vonalú egyenletes mozgásról van szó, amelynek ismerjük a sebességét, és azt is tudjuk, mennyi ideig tartott, akkor a megtett út „kiszámítása” pofonegyszerűnek tűnik. A rutinos feladatmegoldó valójában nem is érti, hogy mi okozhat nehézséget valakinek egy ilyen feladatban, mivel egyszerűen nem foglalkozik az irreleváns információkkal.

A kognitív sémák másik – az előzővel ellentétes – nélkülözhetetlen funkciója, hogy a hiányzó információt a sémák segítségével pótoljuk. Ha egy történetet hallunk arról, hogy valaki megebédelt egy étteremben, feltételezzük (alapértelmezés szerint), hogy az ott megrendelt ételeket fogyasztotta el, nem a táskájából vette elő az otthon becsomagolt szendvicset. Továbbá feltételezzük, hogy nem a szomszéd asztalról vette el a levest stb. Az alapértelmezést (amelyet a fejünkben raktározott séma tartalmaz) egészen addig hallgatólagosan igaznak gondoljuk, amíg az ellenkezőjéről nem kapunk információt. Aki nem képes észlelését ilyen alapértelmezett értékekkel kiegészíteni, olyan komikusan viselkedhet, mint Papageno, amikor rátalált Paminára, és az Éj Királynőjétől kapott kép alapján megpróbálta megállapítani a személyazonosságát: minden egyezik, kivéve a kéz és a láb, ugyanis az arcképen Paminának nincs keze és lába.[63] Ha valaki megkérdezi, nem tudjuk-e hány óra van, a kérdést magunkban kiegészítjük az alapértelmezésnek megfelelő valódi kérdéssel, hogy ti. ténylegesen hány óra van, és nem idegesítjük fel a kérdezőt azzal a válasszal, hogy de, tudjuk.

A sémának ez az automatikus kiegészítő funkciója teszi lehetővé az utalást, amely mind a hétköznapi kommunikációban, mind a művészetekben kiemelkedően fontos szerepet játszik. Ezáltal nem kell mindig mindent részletesen kifejteni, elég csak egy-két kulcsszót kimondani, amelyek beszélgetőpartnerünkben már aktiválják a teljes sémát, és jó esetben ugyanarra fog gondolni, mint mi.

A tudás – legalább egyik aspektusát tekintve – sémaként határozható meg. Ha tudok valamit, ez a tudásom arra jó, hogy a mindenkori helyzetben adott információt erre a tudásra támaszkodva automatikusan ki tudom egészíteni, és így hatékonyabban tudom felhasználni. Ha tudom, hogy nincsen rózsa tövis nélkül, ez a tudásom mindig működésbe lép, amikor meg kell fognom egy szál rózsát: előre feltételezem, hogy tüskéket fogok tapasztalni, és mind látásomat, mind tapintásomat úgy fogom irányítani, hogy a lehető legpontosabban felderítsem  e tüskék helyét és veszélyességi fokát. Neisser ugyan ezt a sémafogalmat elsősorban az észlelés vonatkozásában fejtette ki, de nem zárta ki a tágabb értelmezés lehetőségét. Valóban, a rózsáról szóló tudásunk éppúgy életbe léphet akkor is, ha csak olvasunk róla, pl. azt, hogy egy legény vadrózsát lát a réten, és le akarja tépni. Feltételezzük, hogy szó lesz a tövisekről is, és ez az anticipáció meghatározza a további olvasást: várjuk és keressük az erre utaló jeleket. Bizonyos kulcsinformációk sémákat hívnak be a munkamemóriába, és a további információfelvételt már ezek a sémák szabályozzák. A megfelelő séma aktiválásával elemi szinten létrejött a megértés.

A világ dolgai előtt általában nem állunk értetlenül. A rózsaszirmokat látva és édes illatukat belélegezve tudjuk, hogy rózsával van dolgunk, és közvetlenül, minden következtetés nélkül tudjuk azt is, hogy tüskék vannak a szárán. Ha látunk egy utcán háló embert, megértjük, hogy ő egy hajléktalan, és a közvetlenül adott információ automatikusan kiegészül azzal a tudással, amelyet a hajléktalan sémája tartalmaz: valószínűleg régóta nem mosdott, éhes, veszélyben van stb. Ha viszont ez az ember váratlanul feláll, előveszi a bankkártyáját, és pénzt vesz fel egy közeli automatából, értetlenkedni kezdünk, elmarad az automatikus megértés, mert nincs olyan sémánk, amely egyszerre tartalmazná az ellentmondó mozzanatokat.

Szigorúan véve megérteni csak jeleket lehet, hiszen a megértés azt jelenti, hogy túllépünk az adott információn: többet tapasztalunk annál, amit érzékszerveink felfognak. Amit észlelünk, az valami másra utal, mint ami ő maga, így jelnek tekinthető. Az esetek jelentős részében azonban ez a felfogás erőltetettnek tűnik. Amikor átmegyünk az úton, és halljuk, hogy egy autó közeledik, mondhatjuk, hogy a zaj jel, amely a közeledő autót jelenti. Valójában azonban egyáltalán nem észleljük a jelkomplexumot, ez csak utólagos magyarázkodás. Amit észlelünk, az maga a veszély, amelyet a közeledő autó okoz. És mi a helyzet egy gúnyos mosollyal? Közvetlenül tapasztaljuk főnökünk megvetését annak minden bénító hatásával, mégis: a gúnyos mosolyt hajlamosabbak vagyunk jelnek tartani, mint az autó robaját az előbb. Miért? Talán csak azért, mert a pszichológusok leírták a nem verbális kommunikáció szabályszerűségeit. Ám a detektívtükör mögött figyelő pszichológus viszonya egészen más a gúnyos mosolyhoz, mint a miénk a kommunikációs helyzet közepén. Az ő megértése nem közvetlen: neki döntenie kell arról, hogy mit jelent a mosoly, és éppen ezzel a reflexióval teszi jellé. Amikor a jeleket mint jeleket értjük meg, akkor egyszerre több alternatív séma aktiválódik legalábbis abban az értelemben, hogy az előtérbe nyomuló jelentést nem tekintjük teljesen bizonyosnak. Ilyenkor mérlegelni kell a felmerülő sémák (azaz jelentések) között, és ezt a mérlegelést nevezzük értelmezésnek.

A fenti fejtegetés tanulságai röviden abban a tézisben foglalhatók össze, hogy „tudni annyit jelent: másképp látni”. A látás persze itt csak metonímia, amely az információfelvétel változatos formáit van hivatva szemléltetni. Aki tud valamit, az mást lát a világból, mint aki nem tudja ugyanazt. Bizonyos értelemben többet, bizonyos értelemben kevesebbet. Én például – szégyen ide, szégyen oda – nem tudok autót vezetni, ezért az anyósülésen ülve mások szabálytalanságait éppúgy nem látom meg, mint a mellettem ülő vezetőét, ahogy nagyon kevéssé érzékelem a veszélyes helyzeteket is. Az utcai forgalom látványa sokkal többet mond az iskolázott szemnek, mint a hozzá nem értőnek. Ugyanakkor megláthatok olyan dolgokat, amelyek a figyelmes vezető számára csak fölösleges, és ezért zavaró információt jelentenének.

Ez a gondolat persze egy kicsit zavarba ejtő lehet. Eszerint csak azért érdemes tudást szerezni – tanulni –, hogy a megszerzett tudás segítségével új tudáshoz juthassunk? Nem arról van-e szó, hogy a tudás célja inkább a cselekvés, és hogy a tanulás a hatékonyabb viselkedést, végső soron a környezethez való hatékonyabb alkalmazkodást szolgálja? A két értelmezés nem feltétlenül mond ellent egymásnak. Vegyünk egy egyszerű készséget: be tudunk verni egy szöget a falba. Első pillantásra világos, hogy a tudás közvetlenül a cselekvést szolgálja: tudni annyit jelent, mint hatékonyan cselekedni. De ha mikroszkóp alá helyezzük a folyamatot, látjuk, hogy az előző bekezdésben megfogalmazott tudásértelmezésünk is érvényes. Ügyesen beverni a szöget mindenekelőtt azt jelenti, hogy a szög állásának látványa, a bal kezem ujjain érzett lökések, amikor a kalapáccsal a szög fejére ütök, a kalapács súlyának érzése stb. nekem többet jelentenek, mint annak, aki most próbálkozik ezzel a művelettel életében először. Tudásom közvetlenül abban nyilvánul meg, hogy másképp látok, és csak közvetve jár azzal az eredménnyel, hogy másképp cselekszem.

A műveltség esetében ugyanez a helyzet. A műveltségnek az előző részben kifejtett használatba vételi módjai attól lehetségesek, hogy a hagyomány ismerete más, komplexebb világértelmezéseket tesz lehetővé. De melyek azok a helyzetek, amikor gyakorolhatom ezt a tudásom? A szögbeverési ügyességre akkor van szükségem, amikor szöget kell verni a falba. De mikor van szükségem a műveltségemre?

A műveltség mint írástudás

Az előző pontban leírt értelmezési folyamatok részben a mindennapi élethez kötődnek. Aki megértette (valamelyest) az elektromosságtant, az nem jön zavarba, ha új villanykapcsolót kell felszerelnie, mert a törött régi kapcsoló alatt feltáruló látványra alkalmazva ezt a tudását értelmezni tudja a helyzetet. Ha azonban egy politikai döntési helyzetet akarunk értelmezni, tipikus esetben nem magával a valósággal találkozunk, hanem az arról szóló szövegekkel (újságcikkekkel, médiatudósításokkal stb.), és az értelmezéshez előhívandó tudás szintén szövegek ismeretét feltételezi. A mindennapi életben előforduló értelmezési helyzetek igen nagy részben szövegekhez kötődnek. Ritkán van dolgunk a törött villanykapcsolóhoz hasonló nyers tényekkel, sőt még ilyen esetekben is előkerülhet egy leírás, amelyet ott helyben meg kell érteni, hogy a dolgot magát értelmezni tudjuk. Az esetek többségében használati utasítások, technológiai leírások, menetrendek, feliratok, ikonikus útmutatások, és nem utolsósorban médiaszövegek közvetítésével tudjuk egyáltalán megközelíteni a valóságos helyzeteket.

Érdemes felidézni Szent Ágoston egy időközben nagy tekintélyre szert tett fejtegetését arról, hogy mire van szükség a Szentírás értelmezéséhez. „Az istenfélő ember gondosan kutatja a Szentírásban Isten akaratát. A jámborság teszi kezessé, hogy ne lelje kedvét a versengésben; nyelvismeret vértezi fel, hogy ne akadályozzák az ismeretlen szavak és kifejezésmódok; megerősödött a szükséges dolgok tudása által is, hogy el ne vétse jelentésüket és természetüket, ha hasonlat gyanánt alkalmazzák őket, miközben segítségére van a kéziratok megbízhatósága is, amelyről a hozzáértő és gondos javítás gondoskodott.”[64] Talán nem túlzás ezt a szöveghelyet a kor egy tömör műveltségdefiníciójaként olvasni, amelyben kiemelt – de nem kizárólagos – szerepet játszik a „szükséges dolgok tudása” (cognitio rerum necessariarum[65]), de kifejezetten funkcióba állítva. A szükséges dolgok tudása Ágostonnál nem általában szükséges, hanem a Biblia szövegének lehető legpontosabb megértéséhez. Az elemzett mondatban kognitív szempontból az a legérdekesebb, hogy a tudás egy formáját, amelyet a modern pszichológia deklaratív vagy propozicionális tudásnak nevez, egyszerűbb szóval kifejezve az ismereteket, az egyházatya a megértésnek, nevezetesen egy szöveg megértésének az előfeltételeként határozza meg.

Nem kevésbé tanulságos a gondolat folytatása, pontosabban magyarázata: „hogy el ne vétse jelentésüket és természetüket (vim naturamque earum), ha hasonlat gyanánt (propter similitudinem) alkalmazzák őket”. (Az eredetiben passivumot találunk: ’alkalmaztatnak’, alkalmasint ’alkalmazza őket az Írás’.) A hasonlat kiemelése talán különösnek tűnik föl, de mai szemmel nézve magyarázatként nemcsak az kínálkozik, hogy a Biblia közismerten szívesen világítja meg az elvont gondolatokat konkrét analógiákkal (a similitudo görög megfelelője: parabolé), hanem az a döntő szerep is, amelyet általában az analógiák játszanak a megismerésben. Meglévő tárgyi tudásunk éppen azáltal bizonyul hasznosnak a megismerés során, hogy az új információt valami hasonlóval tudjuk összevetni, valami hasonlóra tudjuk – általában csak részlegesen – visszavezetni. Tudásunk tehát értelmezési séma, amely akkor is hasonlatként működik, ha az értelmezett szövegben nem is találunk hasonlatot. Nagyon valószínű, hogy az analógiák nemcsak az új információ felvétele és feldolgozása során, hanem a problémamegoldási folyamatban is vezető szerepet játszanak, sokszor nem is tudatos módon: korábbi tapasztalataink, a korábban megismert struktúrák, következtetési sémák, narratívák olyan bázist jelentenek, amelyre az éppen megoldandó probléma szerencsés esetben visszavezethető, miközben az új probléma hatására maguk is átalakulnak, differenciálódnak, komplexebbé válnak, és még több új probléma megoldására lesznek alkalmasak.

Nem kell hozzá nagy túlzás tehát, hogy Ágoston elemzett mondatában a kognitív pszichológia sémaelméletének megelőlegezését lássuk. De akár elfogadjuk ezt a hasonlatot, akár nem, annyi biztos, hogy „a szükséges dolgok tudása” nem fogja betölteni a rá rótt szerepet, ha pusztán iskolás tudás, azaz pusztán szövegek előhívására korlátozódik, és szervezettsége nem éri el azt a szintet, hogy új szövegek értelmezésének alapul szolgálhasson. Ellenkező esetben azonban más elemekkel együtt egy olyan tudásfajta gerincét alkotja, amelyet egy kissé archaikus szóval írástudásnak nevezhetnénk.[66] A keresztény középkorban az írástudás mindenekelőtt a Szentírás értelmezésére való felkészültséget jelentette, az a tény azonban, hogy a Biblia mint szöveg korunkra elvesztette ezt a szélsőségesen kitüntetett szerepét, még nem ok arra, hogy az írástudást mint műveltségeszményt elavultnak nyilvánítsuk. Bizonyos értelemben éppen ellenkezőleg áll a dolog. Információs környezetünket ma sokkal inkább szövegek alkotják, mint a középkorban, és ez különösen igaz, ha hajlandóak vagyunk a szöveg fogalmát tágan értelmezni, mint jelek szemantikailag és szintaktikailag összefüggő sorozatát. Ebbe a tág szövegfogalomba a nyelvi jelsorozatokon kívül belefér a kép, a film vagy akár a tánc is. (Alapvetően szándékosan létrehozott jelsorozatokról van szó, de tudatosan nem zárjuk ki a meghatározásból azokat jelegyütteseket, amelyeket nem szándékosan hoztak létre, de amelyeknek az értelmező intencionalitást, azaz másra vonatkozást tulajdonít. Jellegzetes példa egy betegség tünetegyüttese, amelynek értelmezése révén az orvos felállítja a diagnózist.)

A művelt embert a latin szövegek a humanizmus óta literatusnak nevezik. A kifejezés egyértelműen utal a betűkre, és egyszerre jelent olvasottságot és olvasni tudást. Ez utóbbi klasszikus értelemben a latin és mindenekelőtt a görög szövegek olvasásának képességére vonatkozik. Olvasni tudni azonban nemcsak azt jelenti, hogy ismerjük a betűket, még csak nem is azt, hogy ismerjük a fontos nyelveket, hanem a fentiek értelmében mindezeken túlmenően elsősorban azt, hogy ismerünk más szövegeket (olvasottak vagyunk), amelyekre támaszkodva képesek vagyunk megérteni az olvasott szöveget. Egyre inkább ebben az értelemben használja a literacy szót az angol nyelvű szakirodalom. A szó egyrészt őrzi eredeti ’írni-olvasni tudás’ jelentését, másrészt használják a szót kifejezetten az iskolás-enciklopédikus műveltség értelmében is, például E. D. Hirsch és munkatársai bestsellerében. Az említett szerzőgárda – The New Dictionary of Cultural Literacy címen – 6900 szócikkben foglalta össze, hogy mit kell tudni annak aki „művelt (literate) amerikainak és aktív polgárnak” akarja nevezni magát.[67] Az általam használt jelentésre viszont egyrészt sajátos összetételek utalnak (historical literacy, information literacy, computer literacy, science literacy, sőt reading literacy), másrészt különösen a PISA 2000 elnevezésű nemzetközi tudásszintmérés literacy-értelmezése. A természettudományos műveltség meghatározásában például itt a természettudományos tudás mellett olyan kifejezések szerepelnek, mint a bizonyítékokra alapozott következtetések levonása, a hipotézisek felállítása, és ami mindennek célja: a természet emberi átalakításával kapcsolatos döntésekre való felkészítés.[68]

Nem azt állítom, hogy a műveltség a szövegértéssel lenne azonos. Természetesen vannak szövegek, amelyek műveltség nélkül is érthetőek, bár valamiféle tudás nyilvánvalóan minden szövegértés előfeltétele. Amit valójában állítok, az csak annyi, hogy a műveltség használatba vételének egyik tipikus szituációja az olvasás. Ha azt mondtuk, hogy tudni annyit jelent: másként látni, akkor ennek analógiája azt is mondhatjuk, műveltnek lenni annyit tesz: másként olvasni. A műveltség a szövegekben rejlő olyan összefüggések feltárását teszi lehetővé, amelyek nélküle homályban maradnának. És ne gondoljuk, hogy itt csak a hagyomány szövegeinek befogadásáról van szó. Egy újsághír vagy tévériport megértése is egészen más jellegű lehet, ha a befogadó olyan történelmi analógiákat vagy közgazdasági összefüggéseket ismer, amelyek relevánsak a szöveg szempontjából.

Egy másik tipikus helyzet, amikor a műveltséget használni tudjuk, a beszélgetés. Természetesen nem azokról a felszínes társalgásokról beszélek, amelyekben a műveltség csak közömbös kötőanyag, és a tulajdonképpeni témát – ha van egyáltalán a beszélgetésnek meghatározható tárgya – egyáltalán nem érinti. A valóban művelt társalgás értelmező jellegű, és érdemes észrevenni, hogy az esetek jelentős részében megint csak szövegekhez kapcsolódik. És ismét nemcsak a hagyomány szövegeihez, ahogy A méla Tempefőiben a poéta főleg csak versekről szeret beszélgetni a szerelmével. Ha olvastunk egy előterjesztést, kaptunk egy ímélt, megnéztünk egy filmet, halottunk a barátunktól egy történetet, szeretjük mindezt megbeszélni valakivel. Máskor nem azért beszéljük meg közös olvasmányainkat, mert éppen erre vágyunk, hanem mert ez elkerülhetetlen: közös projekten dolgozunk, vagy politikai ellenfelekként ülünk egy pódiumvitán. A konverzációnak nagyon sokféle formája és funkciója van, de közös vonásuk, hogy legtöbbször eltérő értelmezések feszülnek egymásnak bennük, és a beszélgetések során mozgósított műveltség alátámaszthatja és elmélyítheti ezeket az értelmezéseket.

Műveltség és kompetencia

És most képzeljünk el egy a történelem iránt érdeklődő és önmagát szorgalmasan művelő embert, aki nemrég olvasott egy könyvet Bostonról, és bizonyos meglepetéssel konstatálta, hogy a város az óceán partján fekszik, és nem – mint eddig tudni vélte – az amerikai szárazföld belsejében. Ha emberünket figyelmeztetjük, hogy az ún. bostoni teadélután történetét eddig is ismerte, és ily módon meglepetése nem egészen helyénvaló, maga is csodálkozni fog figyelmetlenségén, és belátja, hogy tudnia kellett volna ezt az alapvető tényt Boston város topográfiai helyzetéről. Ám nem tudta, és ha belegondolunk, ezt nem fogjuk teljesen érthetetlennek találni.

Arról van szó, hogy barátunk – akinek helyébe, ha más téma kapcsán is, bárki magát is odaképzelheti – rendelkezett egy vélekedéssel Boston helyére vonatkozólag, amely – annak ellenére, hogy soha nem tudatosult – az információfelvételt szabályozó sémaként működött, tehát például a térképre pillantva nem a keleti parton, hanem valamivel beljebb kereste (volna) a várost. Ama 18. századi történetre vonatkozó explicit – nyelvi kijelentések formáját öltő, tudatosítható – tudás ugyan tartalmazta az ezzel ellentétes információt, ez azonban kevésnek bizonyult mind ahhoz, hogy „anticipációként és felderítési tervként” működjék, mind ahhoz, hogy az ellentmondás a felszínre kerüljön. A tanulság mármost röviden a következőkben foglalható össze. Azok a nyelvi kijelentések, amelyek például történelmi tényekre vagy összefüggésekre vonatkoznak, és amelyeket hajlamosak vagyunk a műveltség „lényegének” tartani, és amelyekhez úgy jutunk, hogy különböző összefoglalások tartalmát memorizáljuk, önmagukban nem alkalmasak arra, hogy a kognitív séma szerepét betöltsék, és ily módon eljátsszák azt a szerepet, amelyet fentebb a történelmi műveltségnek tulajdonítottunk. Alighanem csak a jéghegy csúcsát jelentik, amely alatt az implicit tudás bonyolult és jóval kevésbé kontrollálható kristályszerkezetei rejlenek. Amiből viszont nem kevesebb következik, mint hogy „a szó szigorú értelmében semmit sem vagyunk képesek pontosan elmondani, amit tudunk”.[69]

Akinek a tudása iskolás, az tudja, hogy milyen kérdésre milyen választ kell adni. Más szavakkal: ismer bizonyos szövegpaneleket, amelyek bizonyos kulcsingerek megjelenése esetén előhívódnak a memóriából és „felmondhatók”. Nem a memoriterekre gondolok elsősorban, amelyek jó esetben bizonyos kanonikus műveket vagy azok részleteit a maguk eredeti formájában próbálják a személyes emlékezet részévé tenni. Az iskolában szerzett tudás nagyobbik részét nem ezek teszik ki, hanem olyan szövegek a néhány szavas definícióktól a hosszabb narratívákig, amelyek ugyan legtöbbször szabadon átfogalmazhatók, alapfunkciójuk mégis az, hogy a tudást a maga objektív nyelvi alakjára hozzák. Ezen a következőt értem. Petőfi életrajzát le lehet írni egy tankönyvben, a tanár elmondhatja lényegében ugyanazt az órán, a tanuló megtanulhatja, és egy vizsgán számot adhat tudásáról. Eközben a szöveg nyelvi megformáltságát tekintve változik ugyan, jelentését tekintve azonban nem feltétlenül, sőt az egész folyamat azon az előfeltevésen alapul, hogy ilyen jelentésbeli átalakulás nem következik be. A tudás ebben a modellben hasonlatos egy olyan adatállományhoz, amelyet például letöltünk az internetről a saját számítógépünkre, majd átmásolunk egy flash meghajtóra, utána kinyomtatjuk stb. Az állomány eközben óhatatlanul bizonyos konverziókon esik át, információtartalma azonban nem változik, az objektív, független a mindenkori adathordozó sajátosságaitól. A műveltséget viszont nem a nyelvi formuláknak ez a korlátlan lehívhatósága jellemzi, sokkal inkább az, hogy adott helyzetekben éppen a megfelelő tudás mozgósítására vagyunk képesek.

De mi kell ahhoz, hogy tudásunk képes legyen értelmezési sémaként működni? Mi az a többlettudás, amely szövegszerű ismereteinket alkalmazhatóvá, műveltségünket írástudássá teszi? Ahhoz, hogy erre a kérdésre válaszoljunk, egy kis kitérőt kell tennünk egy látszólag teljesen más területre, és kísérletet kell tennünk a kompetencia fogalmának értelmezésére.

A „kompetencia” ma kétségkívül a leglejáratottabb szó a hazai pedagógiai diskurzusban. Az utóbbi évtizedben kibontakozó „szédületes karrierje”[70] arra vezethető vissza, hogy kiemelt szerepet játszik az uniós oktatáspolitika alapdokumentumaiban, nélkülözhetetlen eleme lett az oktatási bürokrácia nyelvének mind a közoktatás, mind a szakképzés, mind a felsőoktatás vonatkozásában, és mindennek következtében a kompetenciákra és a kompetenciák fejlesztésére való hivatkozás nem maradhat ki azokból a szövegekből, amelyek a forrásokhoz való hozzájutás szakmai legitimációját célozzák. Ennek a helyzetnek aztán egyenes következménye a fogalom jelentéstartományának mérhetetlen kitágulása, végső soron a fogalom parttalanná válása. Ma már mindent kompetenciának nevezhetünk, ami a tudással és a képességekkel valamiképpen összefügg, nem egy szövegben egyenesen az „értelmes”, „valódi” tudás szinonimájaként szerepel. Mindez persze nem kedvez a szó tudományos, szakmailag megalapozott használatának, sőt eleve a gyanú árnyéka vetül azokra a szövegekre, amelyek a kompetencia fogalmával operálnak, vagy egyenesen azt állítják a gondolatmenet középpontjába. Nagyon is érthető ezek után, ha a szakemberek egy része egészében ideologikus jelenségnek, antiintellektuális tendenciák kifejeződésének, sőt egyenesen „szómágiának” tekinti a pedagógiai gondolkodás kompetencia-központú fordulatát.[71]

A következőkben kísérletet teszek a kompetencia fogalmának a ma megszokottnál valamivel szűkebb és strukturáltabb értelmezésére. Mit értünk kompetencián? Ha a kérdésben előbbre akarunk jutni – és nem elégszünk meg azzal, hogy az értelmezési zavart merő rosszindulatnak vagy butaságnak tulajdonítsuk –, érdemes azt a kérdést feltenni, hogy honnan jött be a pedagógiai nyelvbe a ma annyira divatosnak számító szó, milyen tudományosan körülhatároltabb értelmezésekkel találkozunk, és ezek alapján vajon lehet-e valamilyen értelmes funkciója a fogalom bevezetésének.

Az első használati terület, amelyet itt meg kell említeni, Noam Chomsky nevéhez kötődik. Bármilyen nagy hatást is gyakorolt azonban Chomsky nyelvészeti munkássága a kognitív tudományokra általában, Chomskyból kiindulva aligha rekonstruálható a mai pedagógia kompetenciafogalma.[72] A generatív nyelvészet ugyanis egy nagyon általános fogalmi duálból, kompetencia és performancia szembeállításából indul ki. A nyelvi kompetencia ebben a szemléletben „a viselkedés alapjául szolgál, de… nem jelenik meg valamilyen közvetlen vagy egyszerű módon a viselkedésben.”[73] Itt tehát arról van szó, hogy a nyelvi viselkedés mögött olyan mentális mélystruktúrák húzódnak meg, amelyek nem vezethetők le közvetlenül a teljesítmény megfigyeléséből, és sok tekintetben velünk születettek, azaz minden nyelv közös kognitív alapját képezik. Ez természetesen egy nagyon fontos szemléleti alapelv, és a kognitív tudományokban találkozunk is olyan törekvésekkel, amelyek általánosabb értelmezést próbálnak adni ennek a dichotómiának eloldozva azt a nyelv jelenségvilágától. Így pl. az izraeli neurobiológus, Yadin Dudai 2002-ben kiadott kézikönyvében, amely a memória kérdéskörét foglalja össze, a Performance szócikket erre az ellentétpárra építi föl olyan eseteket taglalva, amelyekben a belső, mentális folyamatok és a külső viselkedés eltérése szembeszökő.[74] Voltaképpen a behaviorizmus klasszikus problémájáról, illetve annak meghaladásáról van szó, ahogy tulajdonképpen Chomskynál is. De a Chomsky-féle duál még egy másik módon is behatolt a pszichológiába: mint a személyiség kognitív és motivációs szférájának megkülönböztetése. Eszerint a gondolkodási folyamatokat kompetenciamodellek írják le, míg a motivációs folyamatokat performanciamodellek.[75] Nem mindent teszünk meg, amire képesek vagyunk. Itt tehát a kompetenciának egy olyan nagyon általános értelmezése bontakozik ki, amely fontos tanulságokkal szolgálhat a tudáselmélet számára, de nem visz közelebb a pedagógiai kompetenciafogalom pontosabb megértéséhez.

Valamivel közelebb jutunk a dologhoz, ha az én-pszichológia tradícióját és annak kompetenciafogalmát vizsgáljuk meg. Robert White Freud ösztönelméletének meghaladására fejlesztette ki saját, a környezethez való alkalmazkodást szabályozó én-t a középpontba állító teóriáját. Ebben az értelmezési keretben az én-nek megvannak a maga saját, az ösztönökből le nem vezethető belső motívumai, amelyek éppúgy kielégülésre törnek, mint az ösztönök. Ilyen mindenekelőtt a kompetencia, amelynek fogalmát White sokoldalúan kimunkálta, és amely egy szervezet azon képességére vonatkozik, hogy környezetével hatékony interakciót folytasson.[76] A kompetencia tehát itt – szemben az előző modellel – éppenséggel motívum, örömforrás: pusztán az a tény, hogy hatékonyak vagyunk egy cselekvéssor megvalósításában, egy probléma megoldásában stb., az elért eredménytől függetlenül is kielégüléshez vezet.

Ugyanezt a nyomvonalat követi nyolclépcsős életciklus-elméletében Erik Erikson. Modelljében az iskolás korhoz kapcsolódik az a belső igény, hogy a személy képes legyen „megcsinálni, mi több, jól vagy akár tökéletesen megcsinálni bizonyos dolgokat”. Erikson is használja a kompetencia fogalmát, és ahhoz nagyon hasonló értelemben beszél az iparkodás érzéséről (sense of industriousness), mint olyan eredményről, amelynek létre kell jönnie, különben az alacsonyabb rendűség (inferiority) tudata fenyeget.[77] Ebben Adlert követi, akinél a kompetenciára való törekvés voltaképpen a kisebbrendűségi érzés kompenzációjaként alakul ki. Összességében elmondhatjuk, hogy ebben a tradícióban a pszichológia konzekvensen használ egy kompetenciafogalmat, amely hozzáértést jelent, azt, hogy valamilyen területen jók vagyunk, képesek vagyunk megbirkózni a terület jellegzetes problémáival. Eközben hangsúlyozza, hogy ez a képességünk nem passzív és külsődleges, hanem olyasmi, ami identitásunk alkotóeleme, ami mellett elkötelezzük magunkat, aminek gyakorlása tehát belső szükségletünk.

Itt érdemes egy kitérőt tenni a jog, pontosabban a törvényszéki pszichológia területére. Ebben az értelemben a kompetencia vagy cselekvőképesség az egyénnek azt a mentális képességét jelenti, hogy jogi eljárások alanya lehet. Inkompetens vádlott ellen nem lehet eljárást lefolytatni, inkompetens tanúk nem tanúskodhatnak. De ugyanebben az értelemben kell a kompetenciát, a cselekvőképességet vizsgálni, ha pl. azt kell eldönteni, hogy egy adott személy visszautasíthatja-e az orvosi ellátást, képes-e a vagyona kezelésére, a házasságkötésre vagy éppen a választásokon való részvételre. Itt tehát a kompetenciának egy minimalista értelmezésével találkozunk. Saját ügyeinek vitelében jogi értelemben mindenki kompetens, aki bizonyos általános kritériumoknak megfelel. Melyek ezek a kritériumok? Egy pszichológiai kézikönyv a következőket sorolja föl:

¨      a képesség, hogy megértse a releváns információt (megértés),

¨      a képesség, hogy megértse az adott szituáció természetét és várható következményeit (értékelés),

¨      a képesség, hogy racionálisan kezelje az információt (racionalitás), és végül

¨      a képesség, hogy kifejezésre juttassa a választását.[78]

Ha ezeket a szempontokat nem minimalista kritériumoknak tekintjük, hanem a képességek olyan dimenzióinak, amelyek különböző szinteken valósulhatnak meg, akkor egy jól használható fogalmi rendszert kapunk annak leírására, hogy egy egyén – mondjuk, egy állampolgár – milyen mértékben képes egy adott területen – pl. a politikában – a saját ügyeinek vitelére. Ebben az összefüggésben természetesen már nem jogról van szó, hanem a mentális fejlődés és fejlesztés leírásának lehetőségéről.

Hozzáértés, elkötelezettség és helyzetmegértés: úgy tűnik, ezek azok a legfőbb tartalmi elemek, amelyek körül a pszichológia – és a hétköznapi nyelv – kompetenciafogalma kikristályosodik. Ez a hármasság sok mindent elárul a kompetencia tényleges szerkezetéről, sajnos azonban a kortárs pedagógiai szövegek nem aknázzák ki ezeket a lehetőségeket. Igaz ugyan, hogy ezekben a szövegekben is egy háromosztatú kompetenciamodellel találkozunk, ez a hármasság azonban jóval elvontabb, és ezáltal utat nyit a kompetenciafogalom teljes kiüresedésének és parttalan használatának. A modell jól ismert. Eszerint a kompetenciát három komponens alkotja: az ismeret (tudás), a képesség (készség) és az attitűd. A modell egyik ősforrása valószínűleg az OECD DeSeCo-programja (Defining and Selecting Key Competencies, 1997-2002), amely a kulcskompetencia fogalmát állította a középpontba, és amely kísérletet tett a kompetencia definiálására is. Az alábbiakban a projekt összefoglaló jelentését idézem.

„A kompetencia több, mint pusztán tudás és készségek. Magába foglalja azt a képességet, hogy komplex követelményekkel birkózzunk meg pszichoszociális erőforrásokra (köztük készségekre és attitűdökre) támaszkodva és azokat mozgósítva egy meghatározott kontextus keretei között. A hatékony kommunikáció képessége például olyan kompetencia, amely az egyén nyelvismeretén, gyakorlati információtechnológiai készségein és a kommunikációs partnerek iránti attitűdjein alapul.”[79]

A bekezdés első fele még a kompetenciafogalom átfogó meghatározására törekszik, a gondolatot példával illusztráló utolsó mondatban azonban már az ismeret, a képesség és az attitűd egymástól teljesen független tartalmakat hordoz, és ezáltal a szöveg egy olyan kompetenciafogalmat sugall, amely valamiféle gyűjteménye különböző mentális funkcióknak. Ez természetesen a fogalom egy lehetséges értelmezése, önmagában nem hibás vagy elégtelen, megvannak azonban a gyakorlati konzekvenciái. Mintegy megágyaz egy olyan tudásmodellnek, amelyben az ismeretek képviselik a specifikus (tartalmi) komponenst és a képességek az általános (eszközjellegű) komponenst.[80] Ez a megközelítés azonban rossz hírbe keveri az ismereteket: mivel tartalomhoz kötöttek, kevésbé transzferálhatók, ezért kevésbé is hasznosak.

A kompetencia kognitív komponensei tehát sematikusan így ábrázolhatók a fentebb ismertetett sztenderd felfogást követve:

A komponens

B komponens

Ismeret – explicit tudás

Specifikus tudás

Tartalomtudás

Képesség – implicit tudás

Általános tudás

Eszköztudás

A kompetencia egy alternatív szerkezeti modelljét kínálja a szakértelem pszichológiai elmélete. Szakértelemről beszélek, és nem szaktudásról. Az utóbbi a magyar nyelvben a szakmához, a szakképzéshez kapcsolódik, és mintegy ellenfogalma az általános műveltségnek. A szakértelem fogalmát viszont az angol expertise fogalmának feleltetem meg, az pedig nem jelent többet, mint hogy értek valamihez. Azaz nagyon is összefügg az én-pszichológusok által kimunkált kompetenciafogalommal, és semmiképpen nem ellentétes – erre még visszatérek – az általános műveltséggel. A szakértővé válás folyamatát többen megkísérelték leírni. A továbbiakban elsősorban a Dreyfus-fivérek gyakran idézett munkájára támaszkodom. A Mind over Machine című könyv[81] 1986-ban jelent meg, azaz elég korán ahhoz képest, hogy a szerzők elsősorban azt akarták bizonyítani, hogy az emberi elme soha nem lesz pótolható gépekkel, mivel működési módja radikálisan eltér a mégoly fejlett gépekétől. Számunkra azonban ez most csak annyiban érdekes, hogy Dreyfus és Dreyfus saját tudáskoncepciójukat egy mechanikus, a gépi metaforára épülő tudáskoncepcióval szemben fejtik ki.

A kezdőtől a szakértőig vezető úton öt állomást különítenek el a szerzők. Ezek ismertetése helyett megpróbálom összefoglalni a fejlődés fő folyamatait. A kezdő és a szakértő közötti különbség a szerzők szerint abban ragadható meg, ahogy a problémahelyzeteket kezelik. (Ún. rosszul strukturált problémákról van szó. Jól strukturált probléma például egy rejtvény, amelynek megoldásához minden szükséges adat adott, a problémamegoldó részéről csak jó gondolkodásra, intelligenciára van szükség. Az élet azonban inkább rosszul strukturált problémákkal szembesít, amelyek megoldásához – rögtön látni fogjuk – előzetes tudásra, tapasztalatra van szükség.[82]) A kezdő analitikusan közelít, tudatosan dekomponálja a szituációt felismerhető elemekre, azaz olyan elemekre, amelyeket korábban megtanult, és most tudatosan felismer. Továbbá próbál kontextusfüggetlen, absztrakt szabályokat alkalmazni. Kevés a tapasztalata, ezért az absztrakciókra hagyatkozik. A szakértő magatartása viszont a felhalmozott konkrét tapasztalatokon alapul, és azon, hogy az új helyzeteket tudattalanul az emlékezetében őrzöttekhez hasonlónak ismeri fel. Ezt a folyamatot a szerzők holisztikus sablonalkalmazásnak nevezik, és szembeállítják az információfeldolgozással. Holisztikus, mert nem elemzés eredménye, hanem ráérzés és intuíció. És sablonalkalmazás, mert a már meglévő konkrét tapasztalatoknak való megfelelés játssza a gondolkodásban a vezető szerepet. Fontos különbség még, hogy a kezdő kívül áll a problémán. Ezen azt értem, hogy másoktól tanult szabályokat alkalmaz, a tudás még nem a sajátja, a kudarc és a siker nem személyes jellegű. A szakértő viszont elkötelezetté válik a problémamegoldás során, mert saját terve szerint foglalkozik a problémával, beleviszi a szituációba a saját tudását, és ezért a siker és a kudarc is mélyen érinti. (Felfigyelhetünk itt arra, hogy az elmélet érintkezik az én-pszichológusok kompetenciaelméletével.) Röviden: ami a szakértő erejét adja, az a konkrét tapasztalatok és egyedi ismeretek sokasága, az intuíció döntő szerepe a gondolkodásban és az elkötelezettség a saját stratégiák mellett. (Zárójelben meg kell jegyezni, hogy Dreyfusék is használják a kompetencia szót, de egy sokkal konkrétabb értelemben: így nevezik a szakértővé válás 3. stációját. Ezt a szakaszt a saját terveken alapuló tudatos problémamegoldás jellemzi, fontos szerepet játszanak már a szituációfüggő tudáselemek, mint pl. a perceptuális tanulás eredményei, de még nem vette át vezető szerepét az intuíció. Azt hiszem azonban, hogy nem terjedt el a szakmai szóhasználatban a kompetencia szónak ez a nagyon konkrét értelmezése, ahogy a többi stáció neve sem vált szakkifejezéssé. Úgy gondolom, érdemes a szakértővé válás egész folyamatát a kompetencia fejlődési folyamataként értelmezni.)

A kompetencia szakértelmen (azaz hozzáértésen) alapuló fogalma is két kognitív komponenst tartalmaz, de másként, mint a korábban ismertetett modell. Az A komponens lényege itt az, hogy dekontextualizált (vagy szituációfüggetlen). Az iskolában tanult ismeretek tipikusan ilyenek. Ha például tudjuk, hogy a nyúl szőrös, akkor ez egy absztrakt nyúlra vonatkozó tudás, amely immár minden konkrét, személyes nyúlélményünktől eloldozódott. A szituációfüggetlen tudás azonban nem feltétlenül ismeret. Számos olyan készséggel rendelkezünk, amelyek minden konkrét szituációtól függetlenül fejleszthetők, és rutinszerű mivoltukban éppúgy dekontextualizáltak, mint általános ismereteink. A fék használatának képessége az autóban, számozott felsorolás létrehozása egy szövegszerkesztőben, a guruló átfordulás vagy egy másodfokú egyenlet megoldása példák lehetnek az ilyen készségekre.

A dekontextualizált tudás nélkülözhetetlen feltétele annak, hogy értsünk valamihez: ez biztosítja a tudás transzferálhatóságát, azt, hogy változatos körülmények között tudjuk alkalmazni. Mindazonáltal nem elégséges feltétele. Ahhoz, hogy valóban hasznát vegyük a tudásunknak, arra is szükség van, hogy felismerjük azokat a szituációkat, amelyekben éppen ezt a tudást kell mozgósítanunk, és nem különben azokat is, amelyekben viszont nem vesszük hasznát ennek a tudásunknak. Az, hogy tudunk fékezni, egy dolog. Az, hogy tudjuk, általában mikor kell fékezni, egy másik dolog (még mindig az A komponens). Az viszont, hogy egy adott közlekedési szituációt, amelyben benne vagyunk, olyanként ismerünk föl, ahol a fékezésre vonatkozó rutinunkat alkalmazni kell, ez már egy egészen más dolog, és ezt nevezem a kompetencia B komponensének.

A kompetenciának ez az összetevője (nevezhetjük helyzetfelismerési képességnek) aligha sajátítható el másként, mint úgy, hogy megélünk számos olyan helyzetet, amelyben szükség van erre a tudásra, és számos olyat is, amelyben nincs szükség. Ezeket a tapasztalatokat kognitív sémákként tároljuk, és alapvetően intuitív módon használjuk fel, azaz olyan gondolkodási folyamatokról van szó, amelyeket a tudatunkkal nagyon kevéssé tudunk kontrollálni (holisztikus sablonalkalmazás).

A komponens

B komponens

Dekontextualizált, szituációfüggetlen tudás

Ismeret és készség – explicit és implicit tudás

Analitikus tudás

Szituatív tudás

Helyzetfelismerési képesség – implicit tudás

Holisztikus, intuitív tudás

Kompetensnek lenni egy területen – a vízvezeték-szerelésben, a filmelemzésben, a politikában – ezek alapján egyszerűen annyit jelent: érteni hozzá. Érteni pedig annyit tesz, hogy láttunk már sok szétszerelt és összeszerelt, hibás és ép, ilyen-olyan fajtájú vízvezetéket, követtünk már sok sikeres és kudarcos stratégiát a javításkor; láttunk sok filmet, és beszélgettünk, vitatkoztunk róluk sokat; megismertünk sok politikai szituációt, többségüket nyilván csak hallomásból, olvasmányokból; és mindezeket az ismereteinket képesek vagyunk sokszor észrevétlenül és egyáltalán nem tudatosítva új helyzetek értelmezésére, problémák megoldására felhasználni. Innen nézve műveltség és kompetencia fogalmi különbsége arra szűkül, hogy bizonyos kompetenciák nem igénylik a hagyomány által közvetített műveltséget. Ilyen pl. a videójátékokban való ügyesség. Fordítva azonban a műveltség csak kompetenciaként fogható fel értelmesen.

Az A és a B komponens ebben a modellben nem egy gyűjtemény részei, hanem szerves kapcsolat köti őket össze. Viszonyuk mindamellett nem szimmetrikus. A B komponens gyakorlatilag nem létezik az A komponens nélkül, igazából elgondolni sem tudjuk önmagában, hiszen nem más, mint a másik alkalmazásának lehetősége. Az A komponens azonban minden további nélkül elgondolható a másik összetevő nélkül. Birtokában lenni az A komponensnek, de nélkülözni a B komponenst: ez teljesen hétköznapi szituáció. A Dreyfus-fivérek ezt nevezik kezdő szintű tudásnak. A műveltség kezdő szintjéről is beszélhetünk, nevezetesen akkor, amikor képesek vagyunk a hagyomány szövegeit felidézni, de nem vagyunk képesek azokat helyzetekre alkalmazni az olvasás és beszélgetés által létrehozott kontextusokban. A fentiek alapján megragadható, hogy mi ennek az oka. A dekontextualizált tudás ilyenkor elménkben még nem kapcsolódott össze olyan szituatív tudáselemekkel, amelyek értelmet adnának neki. Saját világértelmezési konstrukciónkba még nem épült be az új tudás.[83] Röviden: valójában nem következett be a megértés.

Vegyük észre, hogy a kezdő szintű műveltséget gyakran iskolás tudásnak nevezi a köznyelv, és ez félreérthetetlenül arra utal, hogy az iskolai tudás jellemzően megragad ezen a szinten, mi több, az iskolai kiválósághoz általában elég is a műveltségnek ez az iskolás formája. Tovább általánosítva ezt a felismerést észrevehetjük, hogy ez a kompetencián inneni tudás legtöbbször elégséges mindazokban a helyzetekben, amikor a műveltség tartalomfüggetlen használatba vételéről van szó (ahogyan arról az első részben írtam), azaz nemcsak a vizsgákon és a műveltségi vetélkedőkön, hanem az ún. „művelt társalgás” számos szituációjában is. Akinek ennyi elég, azaz aki nem is törekszik arra, hogy műveltségét ezeken a helyzeteken túlmenően alkalmazza, azt joggal nevezhetjük félműveltnek nemcsak a szóban rejlő pejoratív konnotáció miatt, hanem azért is, mert valóban a műveltség „felét” (amit A komponensnek neveztünk) birtokolja, és nem is törekszik többre (azaz a megértésre).

Épp ilyen világos ugyanakkor, hogy a műveltség tartalmilag meghatározott használati módjai a hagyomány szövegeinek megértését feltételezik, azaz azt, hogy a szövegekben rejlő információ olyan módon kapcsolódjék össze az egyén személyes tapasztalati világával, hogy előhívható legyen minden olyan szituációban, amikor annak értelmezését segítheti. A casus belli a nemzetközi jogban azt az esetet jelenti, amely elegendő okot ad a hadüzenetre. Ennek a kifejezésnek a mintájára beszélhetünk a casus scientiae-ről, azaz arról az esetről, amikor elegendő okunk van a tudásunk előhívására. A műveltség kompetenciává, hozzáértéssé fejlesztése éppen azt jelenti, hogy képesek vagyunk a felismerni a casus scientiae-t (és nincs „téves riasztás” sem, azaz nem próbálunk irreleváns tudáselemeket mozgósítani egy adott helyzet értelmezéséhez). Az így értelmezett műveltséget egy világ választja el az iskolás tudástól.

De ha nem az iskolában sajátítjuk el, akkor hol?

A MŰVELTSÉG ÉS A VALÓSÁG

A szövegszerű tudás önértéke és az iskola

A kezdő szintű tudást az jellemzi, hogy az ember fel tudja mondani a leckét, és problémamentes helyzetben alkalmazni is tudja, bár kissé döcögősen. Valahogy úgy, ahogy egyes amerikai vígjátékokban a kezdő szerető próbálja megtalálni partnerén a tankönyvből megismert erogén zónákat. Az ilyen iskolás tudás az életben elégtelen, és legtöbbször kudarchoz vezet; értékét az adja, hogy kiindulópont egy későbbi kompetens tudáshoz. Kezdeti botladozás. Van azonban egy sajátos világ, ahol az ilyen tudás abszolút érvényesnek számít. Az iskoláról van szó persze, pontosabban a modern tömegoktatás intézményrendszeréről. Ebben a világban a tudás úgy áramlik a tanártól és a tankönyvtől a tanuló felé, majd dolgozatíráskor a tanulótól a tanár felé, ahogy a digitális információ töltődik le az internetről a pc-re, majd onnan egy flash drive-ra stb. A tudásnak ez az objektív-mechanikus felfogása már jóval a számítógép és a számítógép-agy párhuzam kitalálása előtt létrejött az iskola jóvoltából.

Ez a tudásfelfogás azonban az iskolán belül egyrészt abszolút funkcionális és nehezen megszüntethető, másrészt nem feltétlenül kontraproduktív. Egyáltalán nem véletlen, hogy a klasszikus iskola lényegében kizárólag dekontextualizált tudást közvetít, azaz visszamondható szövegek és rutinszerűen alkalmazható algoritmusok ismeretét. Ez központi eleme az iskola szelekciót legitimáló funkciójának. Hogy ezt megértsük, érdemes górcső alá venni az iskolai szelekció ideáltipikus mechanizmusát. Nem arról beszélek tehát, hogy ténylegesen hogyan működik a kiválasztás, hanem arról, hogyan működik jól ez a rendszer saját belső elvei szerint. Az iskolai szelekció alapja a teljesítmény, a teljesítményt pedig alapvetően két tényező határozza meg. Az egyik oldalon az ún. képességeket találjuk. A „jó képességű” kifejezést a mai pedagógia általában bírálja azzal, hogy képesség sokféle van, és az a tanuló, aki gyenge képességű az egyik területen, jó képességű lehet valami másban. Ez persze igaz, de a „jó képesség” mégis kifejez valami nagyon reálisat: az ilyen tanulók birtokában vannak azoknak a kognitív feltételeknek, amelyek a jó iskolai teljesítmény eléréséhez szükségesek. Ez egyfelől az intelligenciát jelenti, másfelől azokat a familiáris eredetű, elsősorban nyelvi-kommunikációs képességeket, amelyek az iskolai tananyag elsajátításához szükségesek. A két tényező bizonyos mértékig kompenzálhatja egymást: az intelligencia kárpótolhat a nyelvi pallérozottság terén mutatkozó deficitért, míg az előbbi területen mutatkozó hiányosságokat ellensúlyozhatja a jó nevelés.

Ez azonban csak a dolog egyik oldala. A „jó képességgel” ugyancsak komplementer viszonyban van a szelekciós rendszerben fundamentális szerepet játszó szorgalom. Az iskolai kiválósághoz képességre és szorgalomra egyaránt szükség van, csakhogy az előbbit jórészt esetlegesnek, a természet, a születés vagy éppen Isten ajándékának tekintjük, az utóbbi viszont szabad akaratunkból következik, az Én centrális alkotórésze. Éppen ezért a szelekció legitimációja szempontjából rendkívül fontos, hogy a „képesség” terén mutatkozó hiányosságok szorgalommal minél nagyobb mértékben kompenzálhatók legyenek. Az ideáltipikus iskolában minden tanuló potenciális jeles. Ehhez csak elhatározásra és – ennek következményeként – megfelelő időráfordításra van szükség. „Fiam, nem készültél” – mondja a tanár. „Tanár úr, kérem, én készültem.” „Igen? És mondd, mennyit?” „Egy órát.” „Látod, itt a hiba: két órát kellett volna.” Ez a klasszikus párbeszéd jól mutatja, hogy mi legitimálja a szelekciót. Aki nem teljesít, az korlátlanul felelőssé tehető ezért: a kudarc oka ő maga. Nem felkészült, mert nem készült fel. Úgy döntött, hogy nem fordít annyi időt és energiát a felkészülésre, amennyi az iskolai eredményességhez szükséges lenne.

És ezen a ponton kap szerepet az iskolai tudás dekontextualizált és szövegszerű jellege. Az ilyen tudás fontos jellemzője ugyanis, hogy a tanulás során szorgalommal minden hátrány kompenzálható. Természetesen van, aki jobb feltételekkel indul a versenyben, és van, aki másoknál sokkal rosszabbakkal, de a nagyobb energiabefektetés végső soron minden hátrányt felül tud írni lényegében az oktatás színvonalától függetlenül is, így végül az arra érdemesek kerülhetnek előnybe. A szövegek memorizálásának és a dekontextualizált rutinok gyakorlásának – pl. matematikai típusfeladatok megoldásának – két fontos sajátossága van. Egyrészt ezek a tanulási – valójában öntanító – tevékenységek jórészt egyedül is gyakorolhatóak, másrészt van egy bizonyos additív vagy akkumulációs jellegük: kis egységekre bonthatók, ezek az egységek egymás után sajátíthatók el, és egységenként kérdezhetők vissza. Könnyen belátható, hogy amennyiben a szelekció alapja nem ez, hanem a dreyfusi értelemben vett hozzáértés lenne, az igazságosság komoly csorbát szenvedne, hiszen az ezen a téren megmutatkozó hátrányok puszta szorgalommal csak nagyon kevéssé kompenzálhatók: ezek kiküszöbölése szakszerű pedagógiai segítségnyújtást, azaz tanítást igényel. Ha az iskolai minősítés alapját olyan kompetenciák képeznék, mint például a szövegértés vagy a problémamegoldás, rendkívüli mértékben felerősödne annak a veszélye, hogy a veleszületett, illetve társadalmilag determinált képességek szorgalommal kompenzálhatatlanokká válnak, és ez alapjaiban kérdőjelezné meg az érdemelvű szelekció legitimitását. Korántsem véletlen vagy puszta tévedés tehát az a szoros kapcsolat, amely a modern iskolarendszerek és a dekontextualizált tudás között mutatkozik.

Vizsgáljuk meg ezt az állítást három olyan tantárgy példáján, amelyek kompetencia-központú oktatása első pillantásra evidenciának tűnik. Első példánk a rajz. A rajzot készségtárgynak szokták nevezni az ének-zenével és a testneveléssel együtt, és ezen általában azt értik, hogy a tárgy tanulásához szükséges készségek nagyon egyenlőtlenül oszlanak meg a tanulók között. A készségtárgyakkal kapcsolatban éppen ezért újra és újra felmerül, hogy nem kellene osztályozni őket, hiszen ha valaki nem tud rajzolni, arról nem tehet, és igazságtalan lenne ezért hátrányokkal sújtani, sőt továbbmenve az sem egészen igazságos, hogy akit jó rajzkészséggel áldott meg a Teremtő, az így jusson könnyű előnyökhöz. Gyakran valóban nem osztályozzák ezeket a tárgyakat, vagy éppen nagyon könnyen adnak jó jegyeket, és éppen ezért mintegy ki is kerülnek a szelekciós logikából, a készségtárgyakra adott érdemjegyek nem nagyon számítanak be semmibe. Ami viszont azt is jelenti, hogy ezek a tantárgyak a közvélekedésben másodlagos fontosságúvá fokozódnak le.

A készségtárgyakról fentebb adott definíció persze közismerten igaz a matematikára is. A tanulók nagyon különböznek egymástól a tekintetben, hogy mennyire rendelkeznek a matematika eredményes tanulásához szükséges készségekkel. A matematikát mégsem tekintik készségtárgynak, mert fontosnak tartjuk, hogy mindenki, amennyire csak képes, megtanuljon bizonyos alapokat. Az így felmerülő igazságossági problémát általában úgy oldja fel a matematikatanítás, hogy a tananyagban kellő súllyal szerepelnek visszamondható elemek: memorizálható levezetések és rutinszerűen alkalmazható algoritmusok, hogy mindenkinek, a kevésbé jó matekosoknak is legyen esélyük a lépéstartásra.

Harmadik példám az idegen nyelvek oktatása. Közismert, hogy a nyelvérzék megoszlása a népességen belül semmivel sem „demokratikusabb”, mint a rajzkészség vagy jó hallás. Nyelveket tanulni azonban mindenkinek kell szemben a rajzolással, és bizonyos értelemben a matematikával szemben is, hiszen a matematikai tudás inkább csak az iskolarendszeren belül tesztelődik, míg a nyelvtudás közvetlenül az életben. Eredményes nyelvtanítás nem képzelhető el úgy, hogy – a matematika mintájára – az igazságosság kedvéért megnöveljük a tananyagban a visszamondható tudás súlyát, de úgy sem, hogy – a rajz mintájára – békén hagyjuk a gyengébb „nyelvérzékű” tanulókat azzal a felkiáltással, hogy édes Istenem, hát nekik ez nem megy, kár is lenne erőltetni. A nyelvoktatást nagyon is erőltetjük, és az idegen nyelvi teljesítmény minősítése – eltérően gyakorlatilag az összes többi tárgytól – ideáltipikus esetben kompetencia alapú. Ennek következtében azonban valóban igazságossági problémákkal kell szembenézni. Egyfelől közismerten éppen az idegen nyelvi teljesítmény az, ami a legfeltűnőbben függ az adottságoktól (nyelvérzék), illetve legalább annyira a családi körülményektől (különórák, utazások), másfelől pontosan ezért általában úgy gondoljuk, hogy a nyelvtanulás jelentős részben a nyelvórán zajlik, a tanár szakszerű segítségnyújtása elengedhetetlen. Az ebből fakadó tanulságokra még visszatérünk.

Az, hogy az iskola kezdőszintű tudást közvetít, azaz csak lerakja a kompetenciák kibontakozásának alapjait (mint láttuk, a nyelvoktatás itt kivétel), önmagában nem tekinthető diszfunkcionális jelenségnek, ha számíthatunk arra, hogy a kompetenciák alakulása folytatódik az iskola falain kívül a hétköznapi élet tapasztalatai nyomán. Bizonyos mértékben ez valóban így volt például a hagyományos középiskolákban. Megkockáztatnám azt a hipotézist, hogy sok régi középiskola – persze, hogy nem mindegyik! – el tudta érni, hogy a művekkel – és mint korábban, a „mű” megjelölést itt is nagyon általános értelemben használom – való találkozás élmény legyen, és hogy valóban mély műveltséggel ruházza föl a tanulókat. Ehhez azonban hozzá kell tenni, hogy egyetlen középiskola sem egyedül érte ezt el. Fogalmazzunk így: a műveltség – ha kialakult – az Iskola és Társai Korlátolt Felelősségű Társaság terméke volt, és ebben a kft-ben az iskola mellett mindenekelőtt a család és a kortárscsoport voltak a tagok. Ennek az összefonódásnak bizonyos elemei régóta jól ismertek. Bourdieu, Bernstein és mások óta tudjuk, hogy a középosztálybeli család olyan előzetes tudásokkal – nyelvi készségekkel, ismeretekkel, motivációval, azaz kulturális tőkével – ruházza fel gyermekeit, amelyekre az iskola rendszeresen támaszkodik, és amelyek megléte nélkül képtelen ellátni saját kultúraközvetítő feladatát. Más, nem kevésbé fontos összefüggések azonban kevésbé kutatottak. Nem világos például, csak sejthető, hogy a családi körben lezajló beszélgetés milyen mértékben teszi lehetővé az iskolában tanult narratívák és más műveltségelemek felhasználását, új összefüggésbe helyezését, újragondolását és újraértelmezését. Egyszerűen azt állítom, hogy a klasszikus középiskola közönsége az iskolán kívül is olyan közegben élt, amelyben relevánsak voltak a tananyag bizonyos elemei, és azok érvként, analógiaként, utalásként beépülhettek a mindennapi kommunikációba.

Ebben az összefüggésben különösen fontos a kortárscsoport szerepe. Szemléletesen azt mondhatjuk, hogy a műveltség közvetítésének hagyományos gimnáziumi modellje addig működőképes, amíg a tanulók az órán kívül szenvedélyes vitákat képesek folytatni arról, hogy Arany János nagy költő volt-e – ahogy azt Vas István és Hegedűs Géza tették a húszas években a Berzsenyi Gimnáziumban[84]. Ezek a viták – vagy általánosabban: társalgások – ugyanis nem egyszerűen következményei egy jól működő iskolai oktatásnak, hanem sokkal inkább feltételei: itt történik meg a tudás alkalmazása és ezzel egyfajta másodlagos feldolgozása, azaz átalakulása műveltséggé.

A már korábban is idézett Michael Tomasello segítségével valamivel többet is mondhatunk a társalgásnak a kompetenciák fejlődésében betöltött szerepéről. Az amerikai pszichológus három jellegzetes kommunikációs helyzetet különböztet meg az anyanyelv elsajátításának folyamatában. Van úgy, hogy a társalgás résztvevői nem értenek egyet valamiben, máskor a gyermek és a felnőtt nem értik meg egymást, és magyarázatot kérnek egymástól, végül előfordul, hogy a felnőtt a gyermek korábban kifejtett véleményéről mond véleményt. A három helyzet különböző módon, de egyaránt ahhoz járul hozzá, hogy a beszélgetés résztvevői jobban megértsék egymás perspektíváit. Ez a modell alighanem alkalmazható azokra a társalgásokra is, amelyek a narratívák tanulását kísérik, és amelynek során a fiatalok megtanulják a szempontváltás és értelmezés művészetét. Hasonlóképpen fontos számunkra Tomasello egy további megjegyzése, amely szerint az ellentétes vélemények különösen „a társak és a testvér[ek] társalgásaiban fontosak, mert ezekben az esetekben a gyermek nem enged a másik véleményében kifejeződő tekintélynek (mint ezt a felnőttekkel szemben tenné), hanem racionális módot keres arra, hogy a diszkrepanciát valahogy feloldja…”[85]

Akárhogy is, a családi és kortársi „művelt társalgás” egyre kevésbé kíséri a középiskolai műveltségelsajátítás folyamatát. A család és a kortárscsoport a szemünk láttára vonja ki tőkéjét az iskolával közösen alkotott kft-ből. Az okokról csak felsorolásszerűen: először is a középiskolák tömegesedésével megváltozott az iskolák társadalmi összetétele, azaz a középiskolákba ma egészen más előzetes tudással és kultúrával kerülnek be a gyerekek, mint akár csak néhány évtizeddel korábban. Másodszor alig elemzett tény az iskola társadalmi szerepének átalakulása. Bár a társadalom legelesettebb rétegeiben az iskolázás hiányának szerepe nyilvánvaló – azaz minél magasabb iskolai végzettséggel rendelkezik valaki, annál kisebb az esélye arra, hogy munkanélkülivé, szegénnyé, hajléktalanná váljék –, a magasabb társadalmi rétegek esetében ez korántsem ennyire egyértelmű. Azaz a jobb társadalmi pozíciók elérésének mintha egyre kevésbé lenne feltétele az iskolai siker, a jó továbbtanulás. Ez a helyzet motivációs szempontból rendkívül kedvezőtlen, és más tényezőkkel együtt tovább akadályozza, hogy az iskolában szerzett tudáscsíra továbbfejlődjön a tantermen kívüli diskurzusok révén.

Harmadszor radikálisan megváltozott a kulturális közeg, az ifjúság egészen más kulturális hatásrendszerek közepette szocializálódik, és ebben a világban alig-alig van helye mindannak, amit az iskolában tanulnak. A média és az általa közvetített tömegkultúra robbanásszerű kulturális hatalomátvétele – Magyarországon nagyjából a kilencvenes évek közepétől – nemcsak az iskolai műveltség- és értékközvetítés számára jelent konkurenciát, hanem egyre inkább a családi szocializáció számára is: a kulturális tőke átörökítése akadozik, a fiatalok kultúrája és az iskola által közvetített kultúra közötti szakadék immár az ún. jobb – azaz erősen szelektív – iskolákban is rohamosan tágul. Amit a középiskola adott, az soha nem volt sokkal több, mint a műveltség csontváza: adatok és szövegek, amelyek csak az iskolán kívüli társalgások perspektíva- és jelentésadó közegében épültek be szervesen a személyiségbe. Jelenleg viszont egyre inkább az a helyzet, hogy csak a csontváz marad meg, és nem nagyon világos, hogy mit is lehet kezdeni ezekkel a csontokkal.

Egy pedagógiai válasz: a kompetencia alapú oktatás

A fentiek alapján a képlet viszonylag egyszerűnek tűnik:

szövegszerű ismeretek (az iskolából) + értelmező beszélgetések (az iskolán kívül) = kompetencia

Ha ebből az összegből az egyik (értelmező beszélgetések az iskolán kívül) elem hiányzik, akkor azt pótolni kell, és ez a pótlás aligha szervezhető meg máshol és másképp, mint az iskolán belül és pedagógiai módszerekkel. A kompetencia alapú oktatás gyakran hangoztatott igénye voltaképpen ezt fejezi ki: a jövő iskolája ne elégedjék meg a kezdő szintű (dekontextualizált) ismeretek közvetítésével, hanem az ismereteket folyamatosan kontextusba helyezve lépjen tovább a hozzáértés kifejlesztése felé. A továbbiakban ne bízza ezt az „élet” spontán folyamataira, hanem szervezze meg maga.

Ebben a modellben kulcsszerepet kap a beszélgetés. Minél inkább el tudjuk érni, hogy az osztályteremben olyan beszélgetések folyjanak a tanulók között, illetve a tanulók és a tanár között, amelyek tartalmilag a hagyomány szövegeihez kapcsolódnak, annál nagyobb esélyünk van arra, hogy a tanulók számára is megnyílnak ezek a szövegek, megmutatkozik interpretatív erejük, vagyis bekövetkezik a megértés, és lehetővé válik az alkalmazás. Az ún. tevékenység-központú pedagógiák voltaképpen ilyen beszélgetések köré szerveződnek. A különböző megközelítéseket módszeresen egymásra vetítő kooperatív tanulás, a narratív szövegeket szerepbe lépés és azonosulás révén feldolgozó dramatizálás, valamint a valóságos problémákra a tananyag segítségével megoldásokat kereső tanítási projekt ugyanannak a jelentésteremtő dialógusnak a különböző megnyilvánulási formái.

A modell másik oldala – egyben rendkívül sebezhető pontja –, hogy az oktatásnak ki kell lépnie a szövegszerűség és a matematikai logika szűk kalodájából, hiszen a megértés és az alkalmazás minden esetben komplexebb képességek használatát igényli. Gondoljunk csak a történelmi tudás alkalmazásának arra a jellegzetes szituációjára, amikor egy filmet nézve nagyjából be tudjuk határolni, hogy mikor játszódik. Ez puszta szövegismerettel majdnem lehetetlen. Ahhoz, hogy az ilyen felismerések sikeresek legyenek, újra és újra össze kell kapcsolnunk verbálisan kódolt ismereteinket különféle vizuális élményekkel, és itt megint azt mondhatjuk, hogy ha ez az iskolán kívül spontán módon nem történik meg, akkor az iskolában kell megszervezni tudatos pedagógiai eljárások keretében. Ennek a felismerésnek talán legnagyobb hatású és elméletileg is igényes kidolgozása Howard Gardner elmélete a többszörös intelligenciáról.[86] Gardner nagyon alapos pszichológiai, biológiai és antropológiai argumentációval körülbástyázva képviseli azt az álláspontot, hogy az embernek nem egyféle, hanem legalább hétféle intelligenciája van, és hogy a zenei, téri-vizuális vagy interperszonális „értelmesség” nagyon hasonló jellegzetességeket mutat, mint az intelligenciamérésben (és az iskolában) hagyományosan központi szerepet játszó nyelvi és logikai képességek. Az elmélet 1983-as első publikálása óta maga Gardner is intenzíven foglalkozott pedagógiai kérdésekkel, és az amerikai pedagógiai gondolkodásban külön irányzattá nőtte ki magát a többszörös intelligencia elméletére alapozott oktatás.[87]

Ugyanakkor nem véletlenül neveztem sebezhető pontnak fentebb az iskolai képességfogalom kitágításának igényét. Nem könnyű ugyanis tudatosítani, hogy nem az „intelligenciák” nivellálásáról van szó. Gardner írja le számos antropológiai példával alátámasztva, hogy milyen fontos a zenei intelligencia Afrika különböző népei számára. A ghánai evék körében például problémát jelent, hogy a fiatalok nem egyformán tehetségesek ezen a téren, ezért különböző eljárásokat fejlesztettek ki a gyengébb ritmusérzékű evék „felzárkóztatására”. Akárhányszor előfordul például, hogy a kevésbé tehetséges személyt lefektetik a földre, a zenetanár lovagló ülésben a hátára (vagy éppen a hasára, ez nem derül ki a szövegből egyértelműen) ül, és „beleveri a ritmust a testébe és a lelkébe”.[88] Reedukációról van szó – tehetnénk hozzá –, akárcsak nálunk a diszlexiások esetében: a közösség nem nyugszik bele, hogy egyes tagjai nem tudják elsajátítani az adott kultúrában központi szerepet játszó alapkészségeket. De éppen ez a példa mutat rá arra, hogy míg az evéknél – és még sok helyen – a zenei intelligencia áll a kultúra középpontjában, addig a nyugati kultúra nyilván nem véletlenül preferálja éppen a szövegekben rögzített és formális következtetések révén értelmezhető tudást. Ráadásul – tetszik, nem tetszik – globalizált világunkban ez a nyugati kultúra már mindenütt vezető szerepet játszik. Igazat kell tehát adnunk Vajda Zsuzsannának, amikor arra figyelmeztet, hogy az intelligencia hagyományos komponenseinek háttérbe szorítása például a zenei vagy vizuális készségek javára növelheti a hátrányos helyzetű (etnikai) csoportok hátrányait, mert „a nyugati típusú szocializáció és műveltség megszerzése a társadalmi boldogulás előfeltétele.”[89]

Ez azonban nem vonja kétségbe azt az alapösszefüggést, hogy a nem hagyományos intelligenciák bevonása az iskolai oktatásba nélkülözhetetlen lenne egy olyan pedagógia keretei között, amely az ismeretek megértését és alkalmazását, azaz a kompetenciák fejlesztését állítja a középpontba. Minden esetben arról van szó, hogy a hagyomány, amelybe az iskolának be kellene vezetnie az új nemzedéket, eleven interakcióba lép azzal a valósággal, amelyben a fiatalok ténylegesen élnek. Röviden így foglalható össze az a modell, amelyet a kompetencia alapú oktatás kínál a probléma pedagógiai kezelésére.

A dolog azonban sajnos nem ilyen egyszerű, és félő, hogy a pedagógia technikai jellegű megújulása – bármilyen fontos legyen is különben – önmagában nem elégséges ahhoz, hogy az itt felmerülő súlyos gondokat orvosolni tudja. A kérdés ugyanis nemcsak az, hogy milyen technológiákkal lehet kialakítani a műveltséget, hanem még sokkal inkább az, hogy a fiatalok akarják-e ezt. Igaz, erre a kérdésre is adhatunk egy technikai jellegű választ. Láttuk, hogy a modern iskolarendszerekben a legfőbb motivációs tényező a szelekciós verseny, konkrétan pedig a jó minősítések megszerzése. Ha az iskola minősítési rendszere kompetencia alapúvá válik – és mint korábban erről részletesen volt szó, ma nem ilyen –, akkor az iskolai kiválóság elérésére irányuló motiváció a hozzáértő műveltség kialakításának szolgálatába állítható. Egy ilyen értékelési reform megvalósítása egyáltalán nem egyszerű, és számos izgalmas pedagógiai kérdést vet fel, amelyeket azonban itt nem szükséges tárgyalni.[90] Mostani kérdésfelvetésünk szempontjából sokkal fontosabb, hogy a kompetenciafejlesztő technikák és a kompetencia alapú minősítési rendszer együttesen is csak részleges műveltség közvetítésére képesek. Valami továbbra is hibádzni fog, mert mint láttuk, a vizsga mindig tartalomfüggetlen abban az értelemben, hogy a tudás a vizsgán csak tartalmilag közömbös eszköz a minősítés megszerzéséhez. És a tartalomfüggetlen vizsga önmagában csak olyan műveltség meglétét képes ellenőrizni, amely a tartalomhoz való személyes viszonytól függetlenül is alkalmazható (például a csoporthatárok kijelölésére). Ami itt hiányzik, az a műveltség melletti személyes elkötelezettség, és a következőkben azt szeretném kifejteni, hogy ennek megteremtése váratlanul súlyos akadályokba ütközik.

Valóságvesztés és műveltséghiány

Korábban láttuk, hogy Robert White és Erik Erikson kifejezetten motivációs összefüggésben használták a kompetencia fogalmát, és tekintettel arra, hogy a fogalom mai újjászületése az ő örökségüket viszi tovább, ez olyan körülmény, amelyet hiba volna figyelmen kívül hagyni. Az én-pszichológusok ugyanis arra mutatnak rá, hogy érteni valamihez nem pusztán egy eszköz, amely a személyiséghez képest valami külsődleges és tartalmilag közömbös dolog, hanem identitásunk fontos alkotóeleme. A „ki vagyok én?” örök kérdésére az egyik válasz bizonyosan az, hogy az vagyok, amihez értek, amit tudok. (Vagy ahogy Erikson fogalmazott: „Az vagyok, amit működtetni tudok.”[91]) Tudni valamit annyit tesz: vannak helyzetek, amelyeken úrrá tudok lenni, amelyekben tehát a környezetemmel való interakcióim eredményesek lehetnek. Az ilyen tudás nemcsak „megvan”, hanem fontos nekem, ragaszkodom hozzá. Nem vehetik el tőlem – ahogy néha mondani szoktuk.

Mit jelent az, hogy egy tudás az enyém? Ez összefügg azzal, amit Dreyfus és Dreyfus az alkalmazott stratégiák melletti érzelmi elkötelezettségről írtak.[92] A kezdő még tanult szabályok szerint jár el egy probléma megoldása során, így ha nem jár sikerrel, az nem az ő kudarca elsősorban, hanem a számára külsődleges szabályok nem működnek. Vegyünk egy hétköznapi helyzetet: egy számítógépes program nem azt csinálja, amit szeretnénk. Újra átnézzük a beállításokat, mindent az előírásoknak megfelelően állítunk be, és még mindig nem működik. Újraindítjuk a gépet, ez be szokott jönni. Még mindig semmi. Eddig terjed a tudásunk. Nem magunkban csalódunk, hanem az eddig elsajátított eljárásokat érezzük elégtelennek. Ez a kompetencia kezdő szintje: még csak az A komponenssel rendelkezünk. Ha azonban „informatikai kompetenciánk” magasabb szinten áll, nem elégszünk meg ezekkel a rutinszerű megoldásokkal, hanem korábbi tapasztalataink alapján észrevétlenül újabb, kevésbé magától értetődő ötletek kerülnek elő, bonyolult terveket alakítunk ki a probléma megoldására, segítséget keresünk az interneten stb. A tudás, amelyet itt alkalmazunk (A és B komponens együtt) már a miénk; ha nem sikerül a megoldás, az persze lehet a szoftver vagy a hardver hibája, de semmiképpen nem lehet már a kudarcért felelőssé tenni a tankönyvet, amelyből, vagy a tanárt, akitől valaha az informatikát tanultuk. A kompetencia működése vagy kudarca érzelmileg mélyen érint bennünket.

Azt hihetnénk, hogy a kompetenciával való azonosulás a sikerek következtében alakul ki. És nagyjából ez nyilván így is van. Nagyon leegyszerűsítenénk azonban a képletet, ha a személyesen megélt sikert (sikerélményt) tekintenénk az azonosulás egyetlen összetevőjének. Nézzünk most stílszerűen egy pedagógust, aki bizonyos kooperatív technikákat alkalmaz az oktatás során. Azokat az eljárásokat, amelyek beváltak, működőképesek, általában „bejönnek”, bizonyára szívesebben fogja alkalmazni, és egyre inkább a sajátjának tekinti őket. A kooperatív technikák melletti elkötelezettségének azonban nemcsak ez a személyes tapasztalat a forrása. Könnyen lehet, hogy hisz ebben a stratégiában a személyes tapasztalattól függetlenül is, már azt megelőzően, és hite akár feltétele is lehet a személyes tapasztalatnak, bár kétségtelen, hogy a siker tapasztalata hatékonyan erősíti meg ezt a hitet, a kudarc tapasztalata pedig kiolthatja azt.

A példa arra mutat rá, hogy elköteleződések (hitek) már a kezdő szinten, a kompetencia dekontextualizált A komponenséhez kapcsolódóan is létrejöhetnek, sőt nem egyszer ez nélkülözhetetlen is. Nagyon nehéz úgy megtanulni valamit, hogy nem hiszek már a folyamat kezdetén abban, hogy ez valamiképpen fontos. Ennek a hitnek vagy elköteleződésnek a forrása lehet a tanító személy iránti bizalom, a vele való azonosulás, az ő tekintélyének elfogadása. De lehet a háttérben elköteleződés egy közösség és a hozzá kapcsolódó hagyományrendszer mellett. Amikor a hívő tanulmányozza a Bibliát, vagy más módon próbálja vallásos ismereteit elmélyíteni, legalábbis nem biztos, hogy kitartása abból fakad, hogy új ismereteit azonnal alkalmazni tudja például saját élethelyzetének vagy a világ általános állapotának értelmezése során, bár bizonyára vár valami ilyesféle hasznot a tanulmányaitól. Ő hisz benne, hogy tanulmányai ebben segíteni fogják. mert eleve hisz abban, hogy a Bibliában igazságot olvas.

Az igazság kérdése központi szerepet játszik az ismeretekkel való azonosulásban. Csak akkor mondhatom azt valamire, hogy tudom, ha tudásomnak része egy meggyőződés, hogy ismeretem igaz. Ez a meggyőződés fakadhat abból, hogy tudásom beválik, azaz sikerrel tudom alkalmazni különböző értelmezésekben, diskurzusokban és cselekvésekben, és vannak igazságelméletek, amelyek szeretik az igazságot erről az oldalról meghatározni. Általában mégsem ezt, hanem valamiféle korrespondenciát értünk az igazságon, és nagyon is mély lehet a meggyőződésünk (hitünk) olyan igazságokban is, amelyek működőképességéről nincs személyes tapasztalatunk. Összességében tehát amellett szeretnék érvelni, hogy a kompetencia attitüdinális összetevője nem esetlegesen kapcsolódik a kognitív komponensekhez, hanem tartalmilag azokkal szervesen összefonódik. Egyszerűen arról van szó, hogy elkötelezettek vagyunk tudásunk érvényessége mellett, és ez az elkötelezettség egyszerre eredménye és előfeltétele a kompetenciák elsajátításának.[93]

Az attitűdök bevonása az elemzésbe azért különösen fontos, mert ebből a nézőpontból mutatkozik meg igazán, mekkora baj van az iskolai tudásközvetítéssel. Kérdezzük meg bármelyik tanárt, hogy mi a legfontosabb problémája! Bizonyos, hogy személyes problémalistáján előkelő helyen fog szerepelni az, hogy tanítványait nem érdekli a tananyag, nem fontos nekik az iskolai előrehaladás, nem lehet őket motiválni. A másik oldal véleményét is pontosan ismerjük. Kevés dolog érdekli kevésbé az ifjúságot, mint a redoxireakciók, a francia forradalom alkotmányai vagy Bánk bán haragja, azaz éppen az, amiről az iskolában tanulnak. A tudásterület melletti elkötelezettség minden kompetencia központi eleme, és a mai iskola világából éppen ez az elkötelezettség hiányzik fájdalmasan. Az iskolai tananyag és a fiatalok életvilága közötti szakadék napról napra a szemünk láttára szélesedik és mélyül.

Az ifjúság elsődleges szocializációs közegét jelentő tömegkultúra horizontján egész egyszerűen értelmezhetetlen mindaz, amit az iskolában tanítani próbálunk. Az igazán fontos kérdések itt arról szólnak, hogy lehet-e még kapni Nokia 5220-ast, hogy hánykor lesz az Így jártam anyátokkal, és hogy időben hozzájutunk-e a World of Warcraft új kiadásához. Lássuk be, az elektronikus média és a plázák szuggesztív világához képest – nevezzük ezt a továbbiakban leegyszerűsítve médiavalóságnak – Könyves Kálmán törvényei, a kovalens kötés és a Pannónia dicsérete mintha nem volnának reális dolgok. Szövegek, amelyek egy kitalált világról szólnak. Egy kitalált és unalmas világról, amelyről valószínűleg soha senki nem gondolta azt, hogy létezik, és üzente van. A kérdés tehát nem egyszerűen az, hogy milyen technikával tanítsuk meg a gyerekeknek az iskolai tananyagot, hanem hogy egyáltalán érdekel-e ez még valakit. Releváns-e a médiavalóság közegében az, amit műveltségnek nevezünk? Lehet erre a kérdésre nemmel válaszolni, és akkor a kompetencia alapú oktatás értelmezését le lehet választani a műveltség problémájáról. Fejleszthetünk kommunikációs, szövegértési és együttműködési készségeket műveltségi tartalmaktól függetlenül, és ezzel hatékonyan készíthetjük föl tanítványainkat az „Életre”, az ő életükre.[94] (Ezzel a tudással felvértezve hatékonyabban tudnak kommunikálni új Nokia 5220-asukkal, jobban értik az Így jártam anyátokkal-t, és kooperatívabban játszanak a World of Warcraft-tal.) Vagy mondhatjuk azt, hogy a műveltség fontos, de akkor ezzel azt is mondjuk, hogy az oktatás nem a médiavalóságra készít fel. Ez a két világ ugyanis inkompatibilisnek tűnik. Tekintsük át, hogy miért!

A médiavalóság először is a visszavonhatóság birodalma. Van egy weboldal, ahol a tagok szavazhatnak arról, hogy mi a legjobb dolog egy-egy kategóriában, és bárki új kategóriákat is létrehozhat.  Lehet szavazni arról, hogy melyik a legjobb szín, a legjobb testhelyzet vagy a legjobb sör.[95] A „legjobb számítógépes funkció, amely nélkül nem lehet élni” kategóriában az első helyet – talán nem meglepő módon – a „másolás-beillesztés” foglalja el, a második helyen azonban tartósan az „undo”, azaz visszavonás művelet áll. A „legjobb számítógépes funkció, amelynek a való világban is létezni kellene” kategóriában viszont a visszavonás már lényegében vetélytársak nélkül vezet, és hasonló a helyzet a „legjobb mód, hogy helyrehozzunk valamit”, valamint a „legjobb billentyűparancs” kategóriákban.

A helyzet azonban az, hogy az undo az élet egyre több területén ténylegesen létezik. Bobby Ewing feltámadása halottaiból a nézők megnyugtatása érdekében egykor még említésre méltó tévés esemény volt, ma már létezik az interaktív tévé, ahol a nézők befolyásolhatják az események kimenetelét, az internetes tévézés pedig megszünteti az aggodalmat, hogy lemaradunk valamiről. Hogy ez nem az élet? A sorozatfüggőknek erről más a véleményük. De az elektronikus média csak példa, amely nyilvánvalóvá és feltűnővé teszi azt a jelenséget, amely az élet két súlypontját jelentő szórakozás és vásárlás világában nagyon is hasonlóan működik.

A visszavonás, kicserélés, választás lehetősége persze nagyon jó dolog, amelynek az előnyeit mindannyian örömmel használjuk ki. Ebből a szituációból viszont az következik, hogy cselekedeteink következményeinek felelős mérlegelése – ami a modernitás egyik központi parancsa volt – mára legalábbis veszített a jelentőségéből. Nem kell a dolgok mögé nézni, nem kell érteni őket. A felhasználói felületek „hülyebiztosak”, és ha valaki mégis a mikróban szárítaná a macskáját, számíthat tette szimbolikus visszavonására a kártérítés révén, azaz arra, hogy a felelősséget helyette személytelen intézmények viselik. Legalábbis addig, amíg a felhasználói felület, adott esetben egy használati utasítás nem teszi egyértelművé, hogy a mikrohullám káros az emlősök egészségére. „A modernizáció műveltségét hallatlanul magas szintre fejlesztő racionális gondolkodás egyre inkább hitelét veszti, mert már nem tükrözi a valódi folyamatokat. Az emberek már nem látják azokat a pontokat, amelyek összekapcsolják az egyediséget és a sorsot, felszámolódóban van az önmagunkra vonatkozó felelősség és ezzel egyidejűleg mind kevésbé vagyunk képesek felelősséget vállalni másokért is.”[96]

Az iskolai műveltség egyik értelme az lenne, hogy megtanítson a felszín mögé nézni, és ezzel lehetővé tegye a felelős döntést. De amikor a dolgok „möge” nem érdekes, amikor nagyon jól és hatékonyan lehet élni a rejtett működések ismerete nélkül is, akkor ugyan mi tudja felkelteni az ifjúság érdeklődését a tananyag iránt?

A médiavalóság másodszor a kívülről irányítottság kiteljesedése.[97] A sikeres élethez, az érvényesüléshez ma mindenekelőtt arra van szükség, hogy mások, a kortársak, a velünk egyenrangúak elismerjenek, hogy népszerűek legyünk. Ez mindenesetre fontosabb, mint a kitartó munka vagy az önfegyelem, amelyek a modernitás kiemelkedő értékei voltak.  A többiek elismerése pedig elégséges legitimációja minden döntésnek és magatartásformának. A tradíció által közvetített narratívák, mindenekelőtt a történelem és az irodalom elbeszélései ezzel szemben éppen arról szólnak, hogy „az élet lehet másmilyen is”. A kívülről irányított személyiségre azonban nem hat ezeknek a szövegeknek a szubverzív ereje, hiszen saját meggyőződése az élet egyedül helyes szemléletéről folyamatosan kellő megerősítést kap a többiektől, és nem utolsósorban a média részéről. Így lesz Nyilas Misi egyszerű lúzer, Kafka Átváltozása unalmas marhaság, A csinovnyik halála pedig egyenesen szánalmas. No nem abban az értelemben, hogy Cservjakov végrehajtó lenne egy szánalmas figura: az irodalomtanítás 14 éves alanya Csehov kísérletét érezte szánalmasnak arra, hogy egy épkézláb elbeszélést összehozzon.

A kívülről irányítottság persze szorosan összefügg a tekintélyek felszámolódásával. A szülő, a tanár és a hagyomány által megszentelt műveltségi kánon tekintélye abból fakadt valaha, hogy  az új nemzedékeket, a fiatalokat az élet dolgaiba bevezetni magától értetődően azoknak a feladata, akik már régebb óta élnek, és ezen a téren mással nem pótolható tapasztalatokkal, bölcsességgel rendelkeznek. Ha a médiavalóságban ez a fajta bölcsesség értékét veszti, akkor aligha fogják a tanulók megerőltetni magukat annak érdekében, hogy megértsék, mit is akart Csehov vagy Kafka. Ők ezeket a dolgokat jobban tudják.

És ez már át is vezet a médiavalóság harmadik sajátosságához, amit a diskurzusközösség szegmentálódásának nevezek. A különböző szubkultúrák, érdeklődési körök, divatcsoportok, korosztályok eltérő nyelve és utalásrendszere nem új jelenség, ma azonban egyre szűkebb körre szorul vissza a csoportközi kommunikáció. Különösen feltűnő  az ifjúság és az idősebb nemzedék közötti kommunikáció csendes eltűnése, aminek következtében megszűnik a generációk közötti eleven kapcsolat, a tapasztalat átörökítésének folyamata. A legfontosabb következmény azonban az, hogy az ifjúság nem vonódik bele az ország közös dolgairól zajló – azaz politikai – diskurzusokba, főleg azért, mivel nincsenek is ilyenek, pontosabban a politikai diskurzus is szegmentálódik: az azonos szekértáborhoz tartozók beszélnek egymással, mert csak ők értik meg egymást. Ha belegondolunk, hogy  az iskolai oktatás egyik fő funkciója az állampolgárok diskurzusközösségének kialakítása a közös szókincs és utalásrendszer elterjesztésével, érthető, ha erre nem lesz fogékony az ifjúság: a médiavalóságban elég a saját dolgainkkal foglalkozni. Egyszerűbben fogalmazva: a magánélet nem ad teret a közéletnek.

A fentiek alapján vagy befellegzett a hagyományos műveltségnek, vagy van valami a médiavalóságon túl (a Truman-show kulisszái mögött), ami méltóbb arra, hogy valóságnak nevezzük, és aminek horizontján a műveltség használatba vehető. Más szavakkal: aminek alapján megteremthető az iskolai tananyag igazsága melletti elkötelezettség. Úgy gondolom, van ilyen realitás, és ez nem más, mint a szenvedés valósága. Dolgok, amelyekről jobb társaságban nem illik beszélni, mindamellett vannak: szegénység és nyomor, éhezés és betegség, háború és halál. És ami mindezt elkerülhetetlenné és egyben mindannyiunkat érintő valósággá teszi: a földi élet feltételeinek szemünk láttára történő összeomlása. Ezek alkotják azt a betonfalat, amely a diszkógömb fényeiben csillagos égnek látszik. Sziddharta Gautama, az ifjú királyfi, mielőtt felébredt volna, nagy fényűzésben, zene, tánc és ezerféle testi öröm közepette élte életét egészen addig, míg egy napon „kedve támadt a kirándulásra, mint istállóból elefánt kivágyik.”[98] A kirándulás végzetesnek bizonyult: Sziddharta megtudta, hogy van öregség, van betegség, és hogy mindennek tetejébe még meg is halunk előbb vagy utóbb. Aligha lehet pontosabban megfogalmazni az emberi élet legfontosabb alaptényeit, amelyekkel kapcsolatban a visszavonás gomb nem működik. Képesek vagyunk-e szembesíteni a felnövekvő nemzedéket ezzel a factum brutummal? Fel tudjuk-e kelteni a részvétet azok iránt, akiket elsősorban és a legdurvábban sújt a mindannyiunkat fenyegető jövő? El tudjuk-e vinni őket arra a kirándulásra, amely a Buddha életében a „megrendülés kezdetét” jelentette?

A valóság visszavételének esélyei

Bár az iskolának nyilvánvalóan kulcsszerepe van a műveltség közvetítésében, azzal kell zárni ennek az írásnak az eszmefuttatását, hogy az oktatás önmagában, saját határain belül maradva nem lesz képes úrrá lenni a rajta túlnövő problémákon. Kérdés, hogy ez egyáltalán lehetséges-e. A továbbiakban nem megoldási javaslatokkal szeretnék előhozakodni, hanem két olyan szemléleti alapelvet körvonalazok, amelyek megvalósíthatósága ugyan kétséges, de amelyek nélkül megítélésem szerint valóban lemondhatunk a művelt és autonóm állampolgár eszményéről.

Egymást olvasó kultúrák

Hogyan tehető a befogadó nyitottá a hagyomány szövegeiben rejlő igazságra? – ez ma a pedagógia alapkérdése. Válaszkísérlet lehet erre a kérdésre a közös olvasás metaforája. A közös olvasás, a más szemével való olvasás az az eszköz, amely képes életre kelteni a halott szöveget. Sokszor az ismerős szöveg is új értelmet kap, ha más szemével olvassuk. „Végzem! Átfutni nem merem, / Megöl a félelem s a szégyen…” Ismerős sorok, és ismerős az érzés is. Saját szövegünket is másképp olvassuk, ha közben arra a gondolunk, hogy valaki más mit fog gondolni, amikor olvassa. És a talán leghíresebb közös olvasás? Talán nem lett volna olyan rossz vége Paolo és Francesca ártatlannak indult időtöltésének, ha nem azzal a tudattal olvastak volna, hogy a másik is ugyanazt olvassa, és közben bizonyára ugyanarra gondol.

"Egy nap, miketten, egy könyvet lapozva,
olvastunk benne Lancelotto rejtett
szerelméről, nem is gondolva rosszra.

Szemet ez gyakran szememen felejtett
s arcunk az olvasásba belesápadt;
de főleg egy pont lett, amely megejtett.

Szent mosolyáról olvasván a vágynak,
mely csak egy csókra szomjazik bolondul,
ez, aki tőlem többet el se válhat,

ajkon csókolt, remegve izgalomtul.
Igy Galeottónk lett a könyv s irója.
Aznap többet nem olvasánk azontúl."[99]

A közös olvasási helyzetek sajátos csoportját alkotják azok az esetek, amikor a szöveg eredetileg idegen, és a másik szem teszi értelmessé és élővé. Aki nem szereti a metál zenét, az nem hallgatja. Tiszta sor. De ha valaki, aki fontos nekem, megmutatja a kedvenc számait, akkor úgy próbálom hallgatni, hogy egy másik befogadóval azonosulok, és az ő fülével mást hallok. Az a zenész neki mutatott valamit, amit én nem hallottam meg, de őt ismerem, és vele azonosulva esélyem lesz, hogy én is meghalljam. Hasonló élménye volt Nyilas Misinek, amikor Nagy úr, a felsőbb éves diák beszélni kezdett neki a térképről, a történelemről. Hirtelen sok minden megvilágosodott előtte, mert Nagy úr egy új nézőpontot kínált neki a térkép nézegetéséhez: a sajátját.

„Darabig még ott könyökölt a térkép fölött: a térkép kezdett barátjává lenni, a színes foltok elevenséget kaptak, szinte megmozdultak a szeme előtt, mint egy élő boly, s ezentúl hosszú töprengéseiben Magyarország drága szép kerek pajzsa egyre szebb színben kezdett fényleni a szeme előtt.”[100]

A szerzői szándékot keressük: mit akar mondani, mit akar megmutatni nekünk? Ebben segít, segíthet, ha belép a folyamatba egy másik nézőpont, ha más szemével is tudjuk nézni azt, amit a szerző mutatni akar. Amikor szerzőről beszélek, nemcsak az irodalom lebeg a szemem előtt. A kémiaórán is szövegekkel van dolgunk, és azoknak is van szerzőjük, azaz valakinek mondanivalója volt, van a formaldehidekkel kapcsolatban. De mi ez a mondanivaló, mi az üzenet? Távoli, konstruált szerzők ritkán tudnak meggyőzőek lenni, ezért belép a folyamatba egy helyettes szerző: mostantól ő mondja, ő akar valamit, tőle lehet kérdezni, az ő szándékaival azonosulva lehet megérteni a szerelmi élményt és a formaldehidek szerepét egyaránt. Ő a tanár.

Együtt olvas a tanulókkal, és nézőpontját felkínálja nekik. Így is lehet látni a dolgokat. Innen nézve az, hogy a tanulók elfogadják-e a tanárt, hiteles személynek tekintik-e, egyszerű szóval kifejezve: hogy szeretik-e, már nem valami humanista aggály, hanem a tananyag megértésének, és így a pedagógiai hatékonyságnak legfontosabb előfeltétele. Úgy vagyunk ezzel, mint a metál zenével: ha van valaki, aki számomra fontos, akinek a látásmódjával való azonosulás kedvéért hajlandó vagyok erőfeszítéseket tenni, talán még meg is szeretem.

A közös olvasás azonban kétirányú dolog. A partner csak akkor lesz kíváncsi az én látásmódomra, ha én is kíváncsi vagyok az övére. Sőt: én olvasok a te kedvedért, te olvasol az én kedvemért. Az a pedagógus, aki megveti azt, ami a tanítványainak fontos – a Született feleségektől a kibeszélő show-kig –, és folyamatosan ezt kommunikálja, esélytelen arra, hogy a felvilágosult abszolutizmust megértesse velük. Ha megvetem valakinek a kultúráját, őt magát vetem meg, és fordítva: ha becsülök valakit, hinnem kell benne, hogy van érték abban, amit szeret. A látásmódok kölcsönös cseréje: ez a közös olvasás pedagógiai üzenete. A közös olvasás egyik olyan megvalósulási módja, amelyben valóban kölcsönös lehet a látásmódoknak ez a cseréje: a közös tévénézés. Ki hitte volna harminc éve, amikor még a tévét kárhoztattuk a családok szétzilálásáért, hogy visszasírjuk az „egy család – egy tévé” akolmelegét. Amikor a tévé mint tűzhely körül még összegyűlt a család. Néha persze ma is így van, és a tévénézés közben elhangzó kommentárok és érzelmi reakciók új értelmezési formákat tárhatnak fel, és a folyamat során mindenki tanulhat mindenkitől.

Egyfelől tehát a pedagógus szerepének újraértelmezéséről van szó, másfelől azonban sokkal többről: az iskola által képviselt hagyományos elitkultúra és a média közegében szerveződő tömegkultúra közötti párbeszédről. Ez az iskola ügye is, meg nem is. Meg kellene találni azokat a formákat, amelyek révén az iskolai oktatás folyamatos reagálás lehet a tanulók tapasztalataira. Bármennyire is azt gondoljuk, hogy a hagyományos műveltség mélyebb és igazabb tartalmakat közvetít, mint a tanulók iskolán kívüli életét átszövő médiavalóság, az előbbi befogadására csak akkor van esély, ha az iskola radikálisan nyit az utóbbi irányába. Mert csak így lehetséges, hogy a műveltség által kínált válaszok valódi kérdésekre adott válaszok legyenek. 42 – mondta Douglas Adams szuperszámítógépe egymillió év megfeszített munka után válaszként „az élet, a világmindenség meg minden” titkát firtató kérdésre. Az emberek azonban nem tudtak mit kezdeni ezzel a válasszal, mert nem tudták, mi a kérdés. Valahogy így vagyunk az iskolai tudással is: hosszú idő alatt felhalmozott bölcsességet tartalmaz, de nem tudjuk, mi a kérdés, amire válaszol. A kooperatív tanulás, a dráma vagy a projekt azonban önmagában nem elég ahhoz, hogy meghalljuk a tanulók kérdéseit. A tevékenység-központú módszereket minden további nélkül lehet úgy is alkalmazni, hogy csak a válaszok érdekelnek. A kérdést meg kell tudni hallani, és ez csak akkor lehetséges, ha mi magunk is kinyílunk az ifjúság kultúrájában rejlő igazság előtt.

Ezen a ponton kénytelen vagyok egy személyes emlékkel előhozakodni. A kilencvenes évek közepén egy tanári cserekapcsolat keretében az Egyesült Államokban jártam, és ott egyéb programok mellett volt alkalmam négy munkanapot eltölteni egy helyi fenntartású középiskolában Atlantában. Egy meglehetősen zsúfolt, több ezer fős, felvételi szelekciót nem alkalmazó iskoláról van szó. A programom úgy szervezték meg, hogy a tanítási időben végig hospitáltam, méghozzá különböző tanárok óráit láttam, különböző tantárgyakból és különböző tanulócsoportokban. A negyedik nap után végiggondoltam a tapasztalataimat, és meglepő, sőt döbbenetes következtetésre jutottam. A végignézett körülbelül húsz teljesen különböző óra egyikén sem fordult elő egyetlen olyan eset sem, amikor rá kellett volna szólni a tanulókra. Nem arról beszélek, hogy nem történt fegyelmezés, hanem arról, hogy ilyenre nem is volt szükség. Ez mindenekelőtt azért érdekes, mert ellentmond az amerikai iskoláról kialakult képünknek. Ebből a szempontból azonban nem szabad túlértékelni: Amerika nagy ország, minden és mindennek az ellenkezője megtalálható benne, egy másik iskolában nyilván mást tapasztaltam volna. Sokkal fontosabb viszont az a kérdés, hogy a helyszíntől függetlenül egyáltalán hogyan lehetséges ez.

Én ezt magamban már akkor összekapcsoltam egy másik tapasztalatommal. A tanítás maga módszertanilag jóval kevésbé különbözött a hazai gyakorlattól, mint azt vártam volna. De a délutánokat is az iskolában töltöttem, és tanúja lehettem a tanulók rendkívül élénk iskolai szabadidős tevékenységének. Ebben természetesen kiemelkedő szerepet játszott a sportélet, amelynek szervezése ugyanazoknak a tanároknak a feladata volt, akik délelőtt történelmet, fizikát, spanyol nyelvet tanítottak. Mi ennek a jelentősége? Hipotézisem szerint az, hogy ha a tanárok a tanórán kívüli helyzetekben is rendszeresen találkoznak a tanulókkal, az egészen más személyes kapcsolatot tesz lehetővé, mint ha ez a kapcsolat a tanóra bürokratikus szituációjára korlátozódik. „Háború van, hát háború van, mit tagadjuk. Kitört az első tanító és tanítvány legelső találkozásakor, és tartani fog, míg csak iskola lesz a világon. Legfeljebb a hadieszközök és a harcmodor módosulnak néha.”[101] Karácsony Sándor sokat idézett szavai ma sem vesztettek aktualitásukból. Tanár és tanuló között nem bizalmi viszony, hanem ellenségeskedés van, és nem kétséges, hogy ennek az ellenséges légkörnek egyik, ha nem legfőbb oka a tanár bírói szerepköre. A tanár folyamatosan ítélkezik a tanulói teljesítmények fölött, és ítéletének tétje van: a jó osztályzat a majdani jó pozíció prognózisa és előmozdítója. Ilyen körülmények között a tanuló mindig a jó osztályzatban érdekelt akár a tanár megtévesztése árán is, és az ellenfélként definiált tanár nem lesz számára fontos személy. Ezt a viszonyt, amely a „nyolcéves háborúhoz” vezet, hatékonyan ellensúlyozhatja tanár és tanuló találkozása olyan tanórán kívüli helyzetekben, ahol mindkét félről kiderülhet, hogy valójában ember, akire az iskolai kommunikáció szűrőinek alkalmazása nélkül is oda lehet figyelni. A személyesebb viszony kialakításának csak egyik lehetséges következménye a hadiállapot enyhülése, az órai fegyelmi problémák csökkenése. Mostani szempontunkból fontosabb a megismerés, és ami ebből fakad: az egymás igazságai iránti nyitottság, amely egyedül teszi lehetővé a műveltség értelmező jellegű közvetítését.

Ennyit az iskoláról. Könnyen belátható azonban, hogy a kultúrák közötti dialógus szituációjának megteremtése nemcsak az iskola ügye. Ahogy az iskolától elvárható a média iránti nyitottság, a tömegkultúra beengedése a falak közé és az azzal folytatott párbeszéd, ugyanúgy elvárható a médiától is, hogy ne égesse fel a hidakat, hanem nyújtson támpontokat, fogódzókat ehhez a párbeszédhez. Az iskola nyitottsága önmagában azért nem elég, mert egy ponton túl egyszerűen nem lehetséges a kommunikáció. Ha a médiát kizárólag a legnyersebb üzleti szempontok irányítják, és a közérdek nem korlátozza a tevékenységét, nagyon könnyen előfordulhat, hogy az ifjúságot olyan messzire ragadja a valóságtól, hogy az iskola akkor sem képes visszatéríteni a fontos kérdésekhez, ha különben minden szempontból a helyzet magaslatán áll. A hagyományos műveltség védelmezői általában azt szokták követelni a médiától, jelesül a közszolgálati rádiótól és tévétől, hogy rendszeresen tűzzön műsorára klasszikusokat, főleg nemzeti klasszikusokat, foglalkozzék a történelemmel, a művészetekkel, sugározzon ismeretterjesztő, esetleg oktatási programokat stb. Ez természetesen valóban nagyon fontos, és abszolút jogos elvárás. Ugyanakkor azt is pontosan tudjuk, hogy a kultúra sugárzása önmagában nem fogja a kultúra felé fordítani a közönséget.

A magam részéről az elektronikus média hagyományőrző missziójánál is fontosabbnak tartom annak a közösségi elvárásnak a világos megfogalmazását, hogy a lakosság gondolkodását döntően meghatározó médiumok egyszerűen tekintsék feladatuknak a valóság bemutatását. A valóság pedig attól valóság – és nem puszta kép –, hogy az interakciónak, amelybe lépünk vele, tétje van, azaz nem visszavonható. A közszolgálati és kereskedelmi média sokkal többet tehet a műveltség megőrzéséért és demokratizálásáért annál, hogy bemutatja a Bánk bánt. Sajátos feladata sokkal inkább az, hogy bemutassa a „jajt s bánatot” „hazánk külön-külön vidékein”, mert a valóság elrejtőzése az, ami légüres térbe helyezi és funkciótlanná teszi az iskolai műveltséget.

Szembesítés a valósággal  a társadalmi gyakorlat révén

A műveltség közvetítésének kérdése pusztán pedagógiai szempontból sem az iskolában dől el. Egyre mélyebbre ásva a befogadás feltételeinek kutatása során egy olyan feladathoz jutottunk el, amely fontosabbnak tűnik, mint vizsgálódásunk kiindulópontja, a műveltség. Arról van szó, hogy megszervezhető-e az ifjúság gyakorlati szembesítése a társadalmi problémákkal. Különösen fontos ebből a szempontból az önkéntes segítő munka lehetősége, amelynek révén megtapasztalhatják, hogy lehet és szükséges is tenni azért, hogy jobb legyen a világ. A segítő tevékenység nem egy iskola pedagógiai programjának része. Ezekben az iskolákban megszervezik, hogy a fiatalok részt vegyenek öregek és betegek gondozásában, a fogyatékkal élő vagy állami gondozott gyerekek életének szebbé tételében, gyűjtések szervezésében, környezetvédelmi akciókban, felvilágosító kampányokban és hasonló valódi téttel bíró tevékenységekben és megmozdulásokban. Az uralkodó pedagógiai felfogás azonban nagyon kevéssé nyitott erre, és főleg nagyon kevéssé világos, hogy az iskola hagyományos műveltségközvetítő funkciója milyen kevéssé valósulhat meg a fiatalok társadalmi gyakorlatának megszervezése nélkül.

Ami ugyanis művinek és irreálisnak tűnik a médiavalóság felől nézve, az nagyon is értelmes és szükséges a valóság horizontján. Mert ha változtatni akarunk, akkor hirtelen fontossá válik a dolgok „möge”, hogy mért úgy vannak a dolgok, ahogy éppen vannak. Akkor nem gondolhatjuk azt, hogy a katasztrófához vezető életmódunk az egyetlen elgondolható módja az életnek, és fontossá válnak az alternatívák. És végül kiderülhet az is, hogy van értelme a közéletnek, a generációk, szekértáborok és szubkultúrák közötti párbeszédnek is.

„Jöjj barátom, jöjj és nézz szét.

E világban dolgozol

s benned dolgozik a részvét.

Hiába hazudozol.

Hadd most azt el, hadd most ezt el.

Nézd ez esti fényt az esttel

mint oszol...

Piros vérben áll a tarló

s ameddig a lanka nyúl,

kéken alvad. Sír az apró

gyenge gyep és lekonyúl.

Lágyan ülnek ki a boldog

halmokon a hullafoltok.

Alkonyúl.”

HIVATKOZOTT IRODALOM

Adorno, Theodor W. (2003): A félműveltség elmélete. In: Wessely Anna (szerk.): A kultúra szociológiája. Budapest, Osiris – Láthatatlan Kollégium, 96-113. o.

Arendt, Hannah (1995): Múlt és jövő között. Ford.: Módos Magdolna, Budapest, Osiris Kiadó – Readers International.

Assmann, Jan (1999): A kulturális emlékezet. Ford.: Hidas Zoltán. Budapest, Atlantisz Könyvkiadó.

Babarczy Eszter (2003): Csak a tévé van. Népszabadság, október 25.

Babits Mihály (1978): Irodalmi nevelés. Egy tantárgy filozófiája tanulók számára. In: Esszék, tanulmányok. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, I. kötet, 87–99.

Balázsi Ildikó, Schumann Róbert, Szalay Balázs, Szepesi Ildikó (2008): TIMSS 2007. Összefoglaló jelentés a 4. és 8. évfolyamos tanulók képességeiről matematikából és természettudományból. Budapest, Oktatási Hivatal.

Báthory Zoltán (2003): Tanulók, iskolák – különbségek. Egy differenciális tanuláselmélet vázlata. Budapest, OKKER.

Berend T. Iván (1980): A történettudomány társadalmi hasznossága. In: Uő: Napjaink – a történelemben. Budapest, Magvető.

B. Németh Erzsébet (1998): Iskolai és hasznosítható tudás: a természettudományos ismeretek alkalmazása. In: Csapó Benő (szerk.): Az iskolai tudás. Budapest, Osiris, 115-138. o.

Bourdieu, Pierre (2001): Előadások a televízióról. Budapest, Osiris.

Bruford, Walter H. (1975): The German Tradition of Self-cultivation. „Bildung” from Humboldt to Thomas Mann. London, Cambridge University Press.

Bruner, Jerome (1983): Child’s Talk. Learning to Use Language, Oxford University Press.

Bruner, Jerome (2004): Az oktatás kultúrája. Ford.: Egyed Katalin, Somogyi Eszter, Szalay Ágnes, Gondolat Kiadó.

Bruner, Jerome (2005): Valóságos elmék, lehetséges világok. Ford.: Ehmann Bea, Újlaky Judit, Ülkei Zoltán, Új Mandátum Könyvkiadó.

Chomsky, Noam (2003): Nyelv és elme. In: Mondattani szerkezetek. Nyelv és elme. Budapest, Osiris, 135-263. o.

Csapó Benő (2003): A tudás és a kompetenciák. In: Monostori Anikó (szerk.): A tanulás fejlesztése. Budapest, Országos Közoktatási Intézet, 65-74. o.

Dennett, Daniel (1998): Az intencionalitás filozófiája. Ford.: Pap Mária, Pléh Csaba, Thuma Orsolya. Budapest, Osiris Kiadó

Dreyfus, Hubert L. – Dreyfus, Stuart E. (1986): Mind over Machine. New York, The Free Press.

Dudai, Yadin (2002): Memory from A to Z. Oxford, Oxford University Press.

Engel Pál (2001): Úrigyerekek tévúton, Népszabadság, 2001. május 12.

Erikson, Erik. H. (1991): Az életciklus: az identitás epigenezise. In: A fiatal Luther és más írások. Budapest, Gondolat, 475. o.

Esterházy Péter (2003): Jegyzetek 1 könyvhöz. In: A szabadság nehéz mámora. Budapest, Magvető.

Eysenck, Michael W. – Kean, Mark T. (1997): Kognitív pszichológia. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó.

Falus Iván (2006): Tanári képesítési követelmények – kompetenciák – sztenderdek. In: Demeter Kinga (szerk.): A kompetencia. Budapest, OKI, 299-309. o.

Fehér M. István (1992): A hermeneutikai közösség mint az osztály nélküli társadalom alternatívája és utódfogalma. Existentia, 1-4. sz.

Fehér M. István (1999): Hermeneutika mint politikai filozófia. In: Fehér M. István, Veres Ildikó (szerk.): Alternatív tradíciók a magyar filozófia történetében. Miskolc, Felsőmagyarország Kiadó.

Fehér M. István (2001): Hermeneutika és problématörténet – avagy létezik-e „a” hermeneutika? A gadameri hermeneutika önreflexiója és aktualitásának néhány vonása. In: Hermeneutikai tanulmányok I. Budapest, L’Harmattan.

Ferge Zsuzsa (1976): Az iskolarendszer és az iskolai tudás társadalmi meghatározottsága. Budapest, Akadémiai Kiadó.

Fináczy Ernő (1986): Az újkori nevelés története. Budapest, Könyvértékesítő Vállalat. (Az 1927-es kiadás hasonmása.)

Gadamer, Hans-Georg (1984): Igazság és módszer. Ford.: Bonyhai Gábor, Budapest, Gondolat.

Gardner, Howard (1993): Frames of Mind. The Theory of Multiple Intelligences. London, Fontana Press.

Gyáni Gábor (2000): Történetírás: a nemzeti emlékezet tudománya? In: Emlékezés, emlékezet és a történelem elbeszélése. Budapest, Napvilág Kiadó.

Halbwachs, Maurice (1992): On Collective Memory. Translated by Lewis A. Coser. Chicago and London, The University of Chicago Press.

Hirsch, Eric D. (2002): The New Dictionary of Cultural Literacy. What Every American Needs to Know (http://www.bartleby.com/59/ ).

Joó András (1979): A tanulás folyamatát szabályozó tényezők – az eszköztudás és a tartalomtudás. Pedagógiai Szemle, 4. sz.

Karácsony Sándor (1999): A nyolcéves háború. Pécel, Csökmei Kör.

Knausz Imre (2002): Műveltség és autonómia. Iskolakultúra, 9. sz. 87–102. o.

Knausz Imre (2004a): Tudjuk vagy hisszük? Történelemtanárok Egylete,

(http://www.tte.hu/?page=szemle&id=83&archiv=&ev=)

Knausz Imre (2004b): Mi a műveltség? Iskolakultúra, 2. sz.

Knausz Imre (2004c): A történelmi műveltségről. In: Donáth Péter, Farkas Mária (szerk.): Filozófia–művelődés–történet 2004. Budapest, Trezor Kiadó, 213–230. o.

Knausz Imre (2006): Doxoszophia. Műveltség, demokrácia, iskola. Iskolakultúra, 2006. 7-8. sz.

Knausz Imre (2008): Mit kezdjünk az értékeléssel? Adalékok az integrációs nevelés pedagógiájához. Budapest, Educatio.

Kövecses Zoltán (2005): A metafora. Gyakorlati bevezetés a kognitív metaforaelméletbe. Budapest, Typotex.

Lakoff, George (2006): Ne gondolj az elefántra! A progresszív gondolkodás nélkülözhetetlen zsebkönyve. Budapest, Napvilág.

László János (2005): A történetek tudománya. Bevezetés a narratív pszichológiába. Budapest, Új Mandátum Könyvkiadó.

Marcuse, Herbert (1990): Az egydimenziós ember. Budapest, Kossuth Könyvkiadó.

Mérei Ferenc (1989): Az utalás. Az élményközösség szemiotikai többlete. In: Társ és csoport. Budapest, Akadémiai Kiadó, 264–288.

Mérő László (1997): Észjárások. Budapest, Tericum.

Mund Katalin (2002): A kulturális evolúció újabb elméletei a hagyományok tükrében. Információs Társadalom, 2. sz. (http://hps.elte.hu/~km/KULTUR.pdf)

Nagy Péter Tibor: Minőségek versengése. Educatio, 1999. 3. sz., 429-460. o.

Nahalka István (2002): Hogyan alakul ki a tudás a gyerekekben? Konstruktivizmus és pedagógia. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó.

Neisser, Ulric (1984): Megismerés és valóság. Budapest, Gondolat.

Nicholson-Nelson, Kristen (2007): A többszörös intelligencia. Budapest, SZIA.

Nora, Pierre (1993): Emlékezet és történelem között. A helyek problematikája. Aetas, 3. sz.

Nyíri Kristóf (1994): Hagyomány és szóbeliség. In: A hagyomány filozófiája. Budapest, T-Twins Kiadó, 13–47.

OECD (1999): Measuring Student Knowledge and Skills. A New Framework for Assessment (http://www1.oecd.org/els/pisa/Docs/download/PISAFrameworkEng.pdf ).

OECD (2005): The Definition and Selection of Key Competencies. Executive Summary (http://www.oecd.org/edu/statistics/deseco).

Pataki Ferenc (2001): Élettörténet és identitás. Új törekvések az  én-pszichológiában. In: Élettörténet és identitás. Budapest, Osiris Kiadó, 225-308. o.

Pintrich, Paul R. (2000): Learning and Motivaton. In: Kazdin, Alan E. (ed.): Encyclopedia of Psychology. Oxford, Oxford Univerity Press, Vol. 5.

Platón összes művei I–III, szerk.: Falus Róbert. Ford.: Devecseri Gábor et a., Budapest, 1984, Európa Könyvkiadó.

Polányi Mihály (1994): Személyes tudás I-II. Ford.: Papp Mária. Budapest, Atlantisz.

Riesman, D. (1996): A magányos tömeg. Budapest, Polgár Kiadó.

Sáska Géza (2007a): Két rendszerváltó nemzedék – a liberális oktatáspolitika néhány eleméről. In: Uő: Rendszerek és váltások., 142-159. o.

Sáska Géza (2007b): Közműveltség és magántudás. Budapest, Felsőoktatási Kutatóintézet, Új Mandátum Könyvkiadó, 216 o.

Simonyi Károly (1986): A fizika kultúrtörténete. Budapest, Gondolat Kiadó.

Szent Ágoston: A keresztény tanításról. Ford.: Böröczki Tamás, Budapest, é. n., Paulus Hungarus – Kairosz Kiadó.

Szerb Antal (1973): A világirodalom története. Budapest, Magvető Könyvkiadó.

Tengelyi László (1998): Élettörténet és önazonosság. In: Élettörténet és sorsesemény. Budapest, Atlantisz, 13-48. o.

Tomasello, Michael (2002): Gondolkodás és kultúra. Ford.: Gervain Judit, Budapest, Osiris Kiadó.

Tordai Zádor (é. n.): A felelősség. Budapest, Héttorony Könyvkiadó.

Vágó Márta (1975): József Attila. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó.

Vajda Zsuzsanna (2002): Az intelligencia természete. In: Uő (szerk.): Az intelligencia és az IQ-vita. Budapest, Akadémiai Kiadó, 85-109. o.

Vajda Zsuzsanna (2008): Modernizáció, műveltség, egyéniség (Kézirat).

Vass Vilmos (2006): A kompetencia fogalmának értelmezése. In: Demeter Kinga (szerk.): A kompetencia. Budapest, OKI, 139-159. o.

Vass Vilmos (2007): Az oktatás tartalma mint fejlesztési eszköz. Új Pedagógiai Szemle, 6. sz., 3-11. o.

White, Hayden (1997): A történelmi szöveg mint irodalmi alkotás. In: A történelem terhe. Budapest, Osiris, 68-102. o.

White, Robert (1959): Motivation Reconsidered. The Concept of Competence. Psychological Review, pp 297-333.

Winick, Bruce J. (2000): Competency. In: Kazdin, Alan E. (ed.): Encyclopedia of Psychology. Oxford, Oxford Univerity Press, Vol. 2.

[1] Fináczy, 1986, 217. o.

[2] Babits, 1978, 88–89. o.

[3] Szerb, 1973, IX. o.

[4] Vonnegut, Kurt: Kékszakáll. Ford.: Kappanyos András. Budapest, 1998, Maecenas, 147. o.

[5] Mérei, 1989.

[6] Lásd Bruner, 2004, 32-34. o.

[7] Nyíri, 1994.

[8] Halbwachs, 1992.

[9] Assmann, 1999.

[10] Simonyi, 1986, 29. o.

[11] Arendt, 1995, 209. o.

[12] Assmann, 1999, 121. o.

[13] Assmann, 1999, 118. o.

[14] Babarczy, 2003.

[15] Lásd pl. A Magyar Dolgozók Pártja Központi Vezetőségének határozatát az ötéves tervről (1949). http://www.rev.hu/sulinet45/szerviz/dokument/otevesterv.htm

[16] Dennett, 1998.

[17] Nagy, 1999, 457. o.

[18] Platón: Hetedik levél, 341e–342a, Faragó László fordítása.

[19] Részletesebben lásd Knausz, 2006.

[20] Ferge, 1976, 20-21. o.

[21] Lásd Bruford, 1975.

[22] „Végtére is a műveltség nem más, mint a kultúra szubjektív elsajátítása.” Adorno, 2003, 96-97. o.

[23] Egy egyszerű, de mulattató magyar példa Frenezis Beatrix, „aki” chat-szobákban képes megjelenni, és szókincse, témavilága is erre van optimalizálva: http://video.freeweb.hu/frbea/.

[24] Polányi, 1994, II. 74-75. o.

[25] A levél saját levelezésemből származik. Korábban már idéztem: Knausz, 2004.

[26] Polányi, 1994, II. 75-76. o.

[27] Engel, 2001.

[28] Takács Edina: Vádlottak padjára idézzük a koleszterint. 168 Óra Online, 2009. március 15.

(http://www.168ora.hu/tudas/vadlottak-padjara-idezzuk-a-koleszterint-32522.html)

[29] Balázsi et al., 2008, 47. o.

[30] I. m., 49. o.

[31] B. Németh, 1998, 124. o.

[32] Berend, 1980, 32. o.

[33] Tordai, é. n., 14. o.

[34] Vágó, 1975, 289. o.

[35] Bruner, 2004, Bruner, 2005.

[36] Bruner, 2005, 31. o.

[37] Tengelyi, 1998, 13. o.

[38] Bruner, 2004, 92. o.

[39] Johnson és Sherman tanulmányából idézi Pataki, 2001, 268. o.

[40] „Cselekményesítésen egyszerűen azt értem, hogy a krónikákban található tényeket meghatározott típusú cselekményszerkezetek alkotórészeiként kódolják, pontosan úgy, ahogy azt Frye általában a »fikciókkal» kapcsolatban megfogalmazta.” (White, H., 1997, 73. o.)

[41] Bourdieu, 2001

[42] Marcuse, 1990, 119. o.

[43] I. m., 120. o.

[44] Assmann, 1999, 86. o. És érdemes ide idézni Pierre Nora szavait is, aki szerint az emlékezeti helyek „a sajátságos felé való vonzódás jegyei egy olyan társadalomban, mely legyalulja a sajátságost”. Nora, 1999.

[45] Riesman, 1996.

[46] Bár csábító lenne a humán műveltséget azonosítni a narratív hagyománnyal, az előbbi kétségkívül tágabb fogalom. Ha a társadalomtudományi tudást nem is tekintjük a humán műveltség részének, mindenképpen ide tartozik a nyelvi műveltség, elsősorban a grammatika ismerete, amely semmiképpen nem narratív természetű.

[47] László, 2005, 182-183. o.

[48] A metaforaelméletről részletesebben lásd Kövecses, 2005. Az alapmetaforák szerepéről a politikai nyelvben: Lakoff, 2006.

[49] Esterházy, 2003, 352. o.

[50] Lásd pl. Gyáni, 2000.

[51] Nagy tradíció és kis tradíció különbségéről az antropológus Robert Redfield beszél. Az elméletet izgalmasan tárgyalja Mund, 2002.

[52] Tomasello, 2002.

[53] „Értelmezésünk a szerző szándékait illető hipotéziseinktől függ…” – szögezi le Dennett, miközben alaposan elbizonytalanít bennünket abban a hitünkben, hogy ezek a szándékok elvileg megállapíthatók. Dennett, 1998, 240. o.

[54] Gadamer, 1984, 251. o.

[55] Móricz Zsigmond: Légy jó mindhalálig. Budapest–Uzsgorod, 1970, Móra Könyvkiadó – Kárpáti Kiadó, 107. o.

[56] Fehér, 2001, 92. o. Lásd még: Fehér, 1992, 1999.

[57] Lásd pl. Báthory, 2000, 138–139. o.

[58] Rainer Maria Rilke: Archaikus Apolló-torzó. Tóth Árpád fordítása.

[59] Neisser, 1984, 30. o.

[60] A sémaelméletnek és a memóriatárak elméletének összekapcsolására lásd Mérő, 1997, 126–153. o.

[61] Neisser, 1984. 30. o.

[62] Mérő, 1997, 119-120. o.

[63] Die Zauberflöte. Eine große Oper in zwey Aufzügen von Emmanuel Schikaneder. http://opera.stanford.edu/Mozart/Zauberflote/libretto.html

[64]Szent Ágoston, 153. o. (III. 1).

[65] A latin kifejezések visszakereséséhez a következő helyet használtam: S. Aurelii Augustini OPERA OMNIA - editio latina (http://www.augustinus.it/latino/ ).

[66] A műveltség írástudásként való meghatározása mellett érveltem Mi a műveltség? c. előadásomban (Knausz, 2004b).

[67] Hirsch, 2002.

[68] OECD, 1999

[69] Polányi, 1994 I., 155. o.

[70] Sáska, 2007a, 148. o.

[71] Lásd pl. i. m. és Sáska, 2007b.

[72] Bár van a magyar pedagógiában kísérlet erre. V. ö. Csapó, 2003.

[73] Chomsky, 2003, 141. o.

[74] Dudai, 2002, pp 189-190.

[75] V. ö. pl. Pintrich, 2000, p 23.

[76] White, R., 1959.

[77] Erikson, 1991, 475. o.

[78] Winick, 2000.

[79] OECD, 2005, p 4. A magyar szakirodalomból lásd elsősorban: Vass, 2006, Falus, 2006, Vass, 2007.

[80] Tartalomtudás és eszköztudás megkülönböztetésének egyik első és gyakran idézett forrása a magyar szakirodalomban Joó, 1979.

[81] Dreyfus–Dreyfus, 1986, elsősorban a 16-51. oldalak. Magyarul ismerteti és több ponton továbbfejleszti: Mérő, 1997, 166-169. o.

[82] Eysenck–Kean, 1997, 404-415. o.

[83] A tudáskonstruálás mechanizmusainak részletes és meggyőző leírását lásd Nahalka, 2002.

[84] Vas István: Nehéz szerelem. Budapest, 1964, Szépirodalmi Könyvkiadó.

[85] Tomasello, 2002, 182. o.

[86] Gardner, 1993.

[87] Magyarul a téma szakirodalma hallatlanul szegényes, Gardnertől csak egy periférikusnak mondható könyv jelent meg, a pedagógiai alkalmazásról pedig csak nemrég látott napvilágot egy gyakorlati útmutató (Nicholson-Nelson, 2007).

[88] Gardner, 1993, p 110.

[89] Vajda, 2002, 96. o.

[90] Ezzel kapcsolatos nézeteimet lásd Knausz, 2008.

[91] Erikson, 1991, 479-480. o.

[92] Dreyfus-Dreyfus, 1986, p 26.

[93] A tudásnak ezt az összetevőjét részletesen elemzi Polányi, 1994.

[94] „Szándékosan nem a tudás átadására, hanem egy készség kialakítására törekedtek, aminek eredményeképpen a tanintézetek valamiféle szakképző intézményekké alakultak át, amelyek ugyan sikerrel tanítják az autóvezetést, az írógép használatát, vagy azt – ami az élet „művészete” szempontjából még ennél is fontosabb –, hogy hogyan lehet másokkal jól megférni és népszerűvé válni, azt azonban képtelenek elérni, hogy a gyermekek az alaptanterv szabályos követelményeinek eleget tegyenek” – írta az amerikai iskoláról már 1955-ben Hannah Arendt (Arendt, 1995).

[95] bestuff (http://bestuff.com)

[96] Vajda, 2008.

[97] Riesman, 1996

[98] Asvaghósa: Buddha élete. Ford.: Vekerdi József. (http://mek.niif.hu/00100/00158/00158.htm)

[99] Dante: Isteni színjáték. Ötödik ének, 127-139. sor. Ford.: Babits Mihály. Budapest, 1942, Révai, 90. o.

[100]Móricz Zsigmond (1970): Légy jó mindhalálig. Budapest–Uzsgorod, Móra Könyvkiadó – Kárpáti Kiadó, 193. o.

[101] Karácsony, 1999.