TÖMÖRKÉNY ISTVÁN
VÁLOGATOTT NOVELLÁI

7. A KRASZNIKI CSATA

A VÁLOGATÁS VAS ISTVÁN MUNKÁJA

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

TEJFELES KÉPPEL

Öreg katonák ülik körül az asztalt, s arról jár a szó, hogy ki mennyi ideje van már az angyalbőrben. Vén csontok, vékony, hosszú harcsabajuszú az egyik, egészen ősz a másik, meg így tovább. Olyan üdülő betegek, akiket már kieresztettek a kórházból, de még nem állott össze a transzportjuk, amelyik visszavigye őket a társakhoz. Összevisszavaló szolgálati idők vannak itt. Az egyik ott volt a lembergi visszavonulásnál, a másik a lembergi visszamenésnél, emez megjárta Sabácot az első alkalommal, ez a vén pihanér öt folyón is épített hidat, s mégiscsak egyszer lőtték bele a vízbe. Hát van köztük fiatalabb is, nem lehet mondani. Aki még csak nyolc hónapja van oda. De a másik már esztendőn túl. Azután aki a kezdete óta járja a táncot, pedig már negyvenhárom éves, azonban tavaly még negyvenkettő volt.

A csöndes délelőttön nyílik az üvegajtó, s belép rajta egy vékony, fiatal katona. De egészen fiatal katona, még a bajusza éppen csak hogy ütközik, soványka arcocskáján a fiatalság rózsapirossága. Az asztalnál a vén csontok összenéznek: miért is viszik el még az ilyen gyereket is, hiszen ennek még az anyja kötője alatt volna a helye. Pedig a sárga csizmáján kopott sarkantyú van, tehát vagy lovas, vagy kocsis, a nyakán föl van tűrve a köpönyeggallér, hát nem látszik, hogy sarzsi-e, de bizonyosan sarzsi, mert sárga bojt van a kardján. Hogy lehet egy ilyen vékony gyereket egy ilyen vastag kardhoz kötni? Azután sarzsi. Hát hogy lehet az ilyen már sarzsi? No, protekció. Nem lehet más, mint bizonyosan protekció. Talán püspök a nagybátyja vagy ilyesmi.

A fiú tisztességtudóan szalutál a vén csontoknak, s a vén csontok jóváhagyólag mondják rá a szervuszt. Azután leül egy asztalhoz, s egy pohár sört kér egy asszonytól. Az öregek, izmos, erős emberek, szótlanul nézik: valóban, mégsem járja, egy ilyen törékeny, vékony iskolásfiút odakötni ahhoz a vastag kardhoz. A tutajbajuszú hős atya átszól hozzá:

– Ugyan édes öcsém, te hány hete löhetsz katona.

Csöndesen sodorgatja a cigarettáját a fiú, és szintén csendesen mondja: – Már ötödik esztendeje, bátyám.

– Micsoda?! – fakadnak ki a vén csontok. – Hát téged még a születésed előtt soroztak?

A fiú rágyújt a papírszivarra, s megint csak csöndesen mondja a lányos hangján:

– Ötödik esztendeje, bácsi. Mert mikor kiütött a háború, akkor telt volna le a három esztendőm. Azután, hogy kiütött, nem löhetett hazamönni, hát most már ötödik esztendeje, hogy szolgálok.

Egy vén csont kérdezi:

– De persze itthon? – A fiú mondja:

– Itthon nincs trén. Én a trénnél vagyok.

– Hát akkor hol szolgált, az Isten irgalmáért?

Megint csak csöndesen mondja a fiú:

– Előbb lent, azután fönt. Azután megint lent, meg megint fönt. Azután a keletin, ahol möglőttek.

A gyerek ezzel leteszi az asztalra a sörért a tizenkét vasat, szalutál a hős atyáknak, az asszonynak azt mondja, hogy csókolom kezeit, s távoztában szelíden húzza be maga után az üvegajtót.

A hős atyák szótalanul néznek utána, s nem beszélnek tovább arról, hogy ki az öregebb katona.

1916

JÁNOS A FÖLDDEL

A szakasz megy előre a földön, amit szántásnak hívtak még tavaly, de egészen rendben mozog, úgy tetszik, az ellenség messze van, hiszen még csak ezentúl kell a rendes fedezékbe jutni. Úgy van, hogy ezen a darabon még nincsen mitől tartani, azonban egyszer csak nagy hirtelenséggel odavágnak a másik ágyúk, itt-ott lecsapódik a srapnel, nincs más mód, mint hogy feküdj le sebesen az anyaföldre, kotorászd elő a derékszíjról a kis kurta Linnemannt, és túrd föl vele magad elébe a földet.

János is ássa a földet, úgy félkézformán, ahogy a teljes lelapulásban lehet. Ahogy ásná, a Linnemann lapátjáról egy darab hant a bal keze tenyerébe esik. János önkéntelenül morzsolgatni kezdi: feketés, de könnyű, nem heves fajta, van egy kis keménysége, de azért mégis omlós, ez a rozsbúzát igen csak bírná. János mellett fekszik a hadnagy, János a földet átnyújtja:

– Hadnagy úr, ez jó főd.

1916

INTELEM KATINAK

A tanyai kocsi lassan, lépésben halad a városi aszfalton. Fiatal orosz hajtja a lovakat, aki nem tudja, hogy melyik sarkon van nagyobb forgalom, vagy hol ütközik bele a villamoskocsiba. Jó szabály az ilyenkor, hogy lassan járj, tovább érsz. A muszka mellett eladó lány ül; így mennek kifelé a mezők mostani vadvizes birodalmába, üresen, mert már eladta a lány, amit behozott. Jó az, lépésben menni, mert a csirkepiac táján sok nép van, különösen így hetivásáros napon. De ez a sok nép nem mozog, hanem áll egy helyben, s mintha valamennyinek hátratekerték volna a nyakát, mind a fejével tekint föl az ég felé. Kék ég van most fölöttünk, nem egészen nyári sötétkék, de azért mégis kék és tiszta, mert most ilyen az időjárás. Tizenöt év előtt történt utoljára, hogy nyitott ablak mellett lehetett elkölteni a karácsonyi ebédet, és újévre kibújt a vetés a földből. Most azt mondják, hogy a nagy háború hozta ezt az időt, hát tizenöt év előtt mi hozta? Nem lehet tudni, mert forgandósága van ennek is – elég az avval, hogy a kék égen lassú méltósággal megy át a csirkepiac fölött egy Zeppelin, köznyelven: a némöt hajó. Azért vannak a nyakak kicsavarodva, mert mindenek a némöt hajót nézik olyan áhítatos csöndben, amely jól illik ehhez a fölséges látomáshoz. Némely kofa elől akár minden csirkéjét el lehetne emelni, de most erre senkinek sincsen ideje, sem gondja, s a piaci zsivaj hirtelen beállott csöndjében hallani lehet, amint egy öreg külső ember önkéntelenül mondja:

– Ejnye, de szép nagy állat!

A muszka kénytelen megállítani a kocsit, mert úgysem tér ki előle senki. A lány pedig, papucsos lábát a fűrhércre téve, leszökken a kocsiról, hogy a tömegbe álljon, mert állva jobban lehet az ilyesmit nézni, mint ülve.

A nagy szürke hurka magasan járhat, mert nem ér le a földre a szava, másrészt pedig úgy látszik, hogy éppen csak kis híja, hogy bele nem akadt a hátulsó sarkával a városháza tornyába. Halad és röpül. S ahogy elhalad a város közepe fölött, a piac népének egy része, emberek, asszonyok, gyerekek futva mennek a nyomába a német hajónak.

Hirtelen, ahogy ezt nézném, eszembe jut egy régi följegyzés a múlt század negyvenes éveiből, amikor Széchenyi István először jött föl idáig Titel alól a Tiszán gőzhajóval: „A torontáli svábok a partról elámulva nézték, a bácskai rácok keresztet hánytak magukra, míg a magyarok lóra kapva, nagy kiáltozások között vágtattak utána a víz szélén.” Most a magyarok a némöt hajó után szaladnak, mert jaj de szép nagy állat ez is.

A fiatal orosz is nézi, amíg el nem tűnik a házak tetejei között.

No, lehetne menni. A ló is türelmetlen, mert a ló nem szeret ácsorogni, ha tudja, hogy hazafelé megy. De a lány nem mutatkozik, talán az is utána szaladt a némöt hajónak. A muszka szelíden csitítja a lovakat:

– Brr, brr. – Majd pedig az eszébe jutván, hogy ezek nem tudnak oroszul, magyarul szól hozzájuk: – Hó, Kese, hó Badár…

De hát hol a pokolba marad az a lány? Ahán, ott van egy csoportban, amely visszatért a nézésből, s beszélget ott különféle Mihály bácsikkal és Teca nénikkel, s úgy tetszik, mintha ennek a beszédnek vége sem akarna szakadni. A lovak türelmetlensége átragad a muszkára, mert hiszen dolog van otthon is, föláll hát az ülésben, és rákiált a lányra:

– Sijess mán, Kati!

A lány megrezzen a kemény szó nyomán, és sietve kapaszkodik föl a kocsira. Mert hiába, bárki bármit beszéljen is, az csak a városon van úgy, hogy a kocsin az parancsol, aki bent ül. A külső kocsiban az az úr, aki a lovat hajtja.

1916

A KUKASÁGRÓL

Vasárnap délután van egy kis idejük az öreg katonáknak, hogy elmenjenek egy kicsit időzni a maguk módja szerint. Az ő módjuk nem az, ami a fiataloké. A fiatal elmegy sétálni, elmegy a sétaterekre a lányok közé, vagy beül a kiskávéházba újságot olvasni. Más része a színházba megy, vagy a mozikat járja. A negyvenes-negyvenkettős öreg katonának már nemigen kellenek ezek a mulatságok. Csendes hely kell neki, ahol behúzódhat a maga pohár bora, üveg söre mellé a sarokba, s bámulván a pipája füstjébe, hazagondol. Akkor jön egy másik, szintén odaül, és szintén hazagondol, föltámasztván az állát könyökkel. Nem szólnak. Jön a harmadik, negyedik, sorjában húzódnak a fal mellé, a hosszú asztal mögé. Hogy mik otthon, civilben, az mindegy. Hogy melyik kaszárnyából jönnek, az is mindegy. Az egyenruha nagyon demokrata-öltöny. Bemutatkozás? Némely részük bizonyára ismerte ezt a szokást civilben, de itt az felejtésbe megy. Bizonyára a kalapot sem viselte otthon mind a szobában is, de itt a sapka a fején marad. Jó ez a sapka. Nem kell mondani egymásnak jó napot, se adjon istent, se fogadj istent, egy legyintés a jobb kézzel a sapkaszél felé, s készen van az egész. Az emberek nem tudják egymásról, hogy kik meg mik, nem is kíváncsiak rá: katonák, aztán ez is készen van.

Szó nincsen. Némelyik még csak azt sem mondja meg, hogy mit akar. Zörög az asztalon, s mikor odamennek, szó nélkül mutat a szomszédja előtt álló üvegedényre, hogy neki is olyant adjanak. Hogy a gyufa megdrágult, de meg kevesebb is van a skatulyában, mint azelőtt, az ilyen kis helyeken leginkább ott van ugyan még asztalon a porcelán gyufatartó, de gyufa nincsen benne. Az ugyan van a drága gyufa miatt, hogy a már elfeledett „kérek egy kis tüzet”-nek megint divatja támad. Az öreg katona, ha rá akar gyújtani a cigarettára vagy a bőrszivarra, szó nélkül nyúl a másik ember keze után, amelyikben égő szivar van. Az engedi elhúzni a kezét, amaz rágyújt, s azután visszaereszti a kezét. Két legyintés a sapkaszélhez, s készen van. Se kérem, se köszönöm, se szívesen.

Minek? A gondolatok hazajárnak, ott van a legjobb helyük. Arra, hogy közülük ki hová való, gazdag-e otthon vagy szegény, egyik sem kíváncsi. Sem hol járt már a háború ideje alatt, fönt-e, lent-e, arra sem kíváncsi senki, mert mindenkinek elég volt annyi, amennyit próbált. Azután meg a különböző faggató kérdésekre annyiszor elmondták már a civileknek, hogy beleuntak a beszédbe. Néha-néha egy-egy ilyen pár szó:

– Maguk lent vótak? – Honvéd kérdezi az utásztól.

Int a fejével, hogy lent.

– Aztán most itthon vannak?

Int a fejével, hogy itthon.

– Aztán nem tudja, hogy huva mönnek?

Int a fejével, hogy nem.

Csak később mond annyit, hogy:

– Odalent mán nekünk nincs dogunk.

Igen lassú az összemelegedés. Olyan különös beszédtelenségek ezek, hogy szinte rossz hallgatni. Egy ember föláll, áthajol a szomszédja fölött a harmadik szomszédhoz, fölemeli a karját, megnézi rajta a rákötött órán, hogy mennyi az idő, visszaereszti a kart, s megint leül.

Idő múltán azután egy ember halkan dúdolni kezd valami régi katonanótát. Teszem ezt: prjepoljei várnak várkapuablakába ki van tűzve, sejhaj, magyar baka zászlója…

A többi azután halkan mondani kezdi vele, de nem mind, némelyik hallgat. Ezek más nyelven dicsérik az urat. Néha egy ilyen asztalnál ötnyelvű emberek ülnek. Magyar, német, román, bolgár, szerb. Azután régi torontáli francia községekből, az egykori Saluthurnból, Charleville-ből, akik közül azonban ma már csak elvétve akad olyan, aki még ismeri az ősei nyelvét, mert beolvasztotta őket magukba a magyar svábság. Az a svábság, amelynek a honvédjaitól negyvennyolcban itt a szegedi piacon azt kérdezte Kossuth:

– Nicht wahr, Kinder, ihr seid Schwaben? – És a sorokból mérgesen szólt vissza egy katona: – Wir san Schwaben, wir san aber halt ungarische Schwaben.

Egyik a nótát csöndesen fújdogáló katona odafordul a hallgató szomszédhoz:

– Maga nem magyar, cimbora?

Int, hogy nem.

– Sváb?

Megint int, hogy nem.

– Bunyó?

Nem.

– Román – mondja. – Nem tucc magyar. Mondaná nóta, ha tudná, de nem tudja. Menetben magyar énekel, én nem énekel, mert magyar honvédségbe románt nem szabad énekel. Mért nem szabad románt énekel?

Az emberek összenéznek, hogy csakugyan, hogy csakugyan, ez is könnyebben gyalogolna a menetben, ha olykor danolhatna a szoptató anyja nyelvin, hát mért nem szabad nekik úgy danolni.

A román mondja tovább:

– Baj. Faluba nincs magyar: nem tucc magyar. Baj: nem tucc magyar. Román van őrségen, kapja magyar parancs, nem megérti jól, mert nem tucc magyar.

Hallgatás. A másik asztaltól átszól egy szabadságon levő fiatal tengerészlegény:

– Úgy van maga is, apám, mint mink. Nálunk tájcsolnak némötül, kázsélnak isztriánul, panlároznak taljánul, csak magyarul nem. Hiába mondom, hogy nem értöm, amit tanítanak, csak nem beszélnek magyarul, üssön bele ebbe a sokfajta beszédbe az a tarkabarka csillagos ménkű.

Hát most már tégy itt igazat, Dóczi.

Egy ember azt mondja:

– Azért legjobb, ha kuka az embör.

1916

PALI – PÁL

Paliról, amíg legény volt, az volt a nézet, hogy kutyalegény, túlságos sok a vére, nem ártana megcsapolni. Ami az utóbbi dolgot illetné, afelől nem panaszkodhat, hogy ne lett volna benne része, mert némely félreeső, pusztaszéli tanyán, a dugott bál alkalmával, a lámpa leverése után, nem egyszer állt meg a más ember bicskája a hátában. Ebből azonban sohasem támadt semmi különösebb baj, mert könnyű gyertyagyújtás után megismerni a bicska gazdáját. Azé a bicska, akinek a zsebében nincsen. Ilyenkor aztán kiderül a tárgyalások folyamán, hogy tévedés történt, nem tégöd akartalak pajtás, a bicska utat tévesztett a sötétben. Az ilyesmiről pedig nem lehet tenni semmit, sötétben sok minden megesik, a dolog rendben elintéződik azzal, hogy ha nincsen panaszos, nincs bíró, egyébként pedig az eltévedt bicska tulajdonosa felelettel tartozik, ő adja a kocsit a doktor hurcolásához, és viseli a patikasarcot. A dolgok így könnyen és egyszerűen intéződnek el, egészen addig, míg egyszer a Pali bicskája nem áll meg a másik hátában, szintén csak tévedésből.

Úgy remélték az öregek, hogy Pali vad kölyök ugyan, de majd megtanítja, s kissé megtöri a katonaság iskolája. Be is kívánta a kaszárnya sárga fala közé annak idején a király, de az öregek reménye nem vált be. A hosszú, szikár, csupa csont Kemény Pali nyakára a mondtambolondneveddrád-ruhában hármas csillagok hulltak, zászlótartóvá emelkedett, ő vitte a parádés rukkolásokon a regimencfánit, és hát miként ne lehetne büszke az az ember, akinek a fajtájából csak egy van az egész regimentben?

Pali virtusából ilyenformán nem is igen törtek le a katonaévek egy szikrát sem. Ahogy az idő telt, s utóbb az ő szabadságos kiskönyve volt a manikulás őrmester ládájában legfelül, s ahogy a kaszárnyaszoba vaságyát fölválthatta megint az ereszek alján a göndör bárányból való legénysubával, megint csak az volt, aki addig. Duhaj volt, vad volt, káromkodott, miként a jégeső, húzta le a valóságos öreg úristent a lábánál fogva az egekből, nyakalta az italt mint a gödény avagy a pelikánmadár – az öregek egész bátran megállapodhattak abban, hogy ezen a szilaj fiún nem segíthet már más, csak a házasság.

Pali idő múltán szót is értett Falu Rozállal, akit ugyan igazság szerint Vízhányó Rozálnak hívnak, de olyan szép volt, hogy ha nem tanyán lakott volna, hanem falun, bizonyosan falulányának nevezték volna a deli járásáért, gyönyörű szaváért, a homlokára bodorodó hajáért. Mert olyan volt, mint az ünőszarvas.

Mikor Rozál bodor haját kerek kontyba fonyatta Pali, Pál lett belőle. De más változás nem esett rajta. Nem tékozolt, de italozott, a tenyere könnyen ökölbe szorult, a káromkodásairól pedig azt mondta Teca néni, hogy:

– Azok olyan irtóztatóságok, hogy még aki hallgatja, az is elkárhozik.

Mégsem volt Pali egészen Pál.

Történt azután, hogy a többi néppel együtt a káromkodó Pált is megint csak fegyver alá kívánta a király, mert olyan sorsok történtek, hogy vérben kell fürödni mindenkinek, aki katonának érzi magát. Pali-Pál ment hát nagy hirtelenséggel, sok jó kedvvel, hogy no, most már törvényes legyen a bicskázás, vághatja úgy, ahogy akarja – hát nem lehet mondani, hogy ne vágta volna, mert vágta, ameddig bírta, de azután odafent a nagy várban sokadmagával meglepték a torzonborz északiak, meglepték őket tökéletesen és végképp, elvették tőle a nyeles bicskát is, Pali mint fogoly bandukolt hóval telefútt ázsiai pusztákon át valahova a Szibériába.

Pali ott a nagy idegenségek havas pusztaságán Pál lett. Levele úgy mondja:

Szeretett kedves párom! Isten áldjon mög Rózsi, engöm is áldjon mög az Isten. Az Isten áldja mög az olvasót is. Miháj sógorral nem tudom, hogy mi lött, mert mellettem csapta fejbe a srapnel. Szeretnék bötű lönni, hogy hozzád ezön a kártyán eljuthassak. Ha valaha ebbűl a Szibiriábúl hazajutok, nem iszok, nem káromkodok. Továbbá sürgönyözzél, hogy lássam a kezed írását.

Az irgalmatlan nagy távolságokból éjjel-nappal suhanó vasúti kocsikat haladtatnak hozzáértő masiniszták. Muszka masiniszta, német masiniszta, magyar masiniszta fűttet, gőzöltet, haladtat, hogy Pál betűje Rozálhoz jusson. Utóbb a városi pusztázó lovas katona kezébe jut a kártya, melyet előbb valamely tungúztól vagy egyéb kutyaorrú rokontól vett át útnakindítás végett, hogy azután megint egy Ázsiából szakadt magyar vér adja le a nyeregből Rozálék tanyaudvarán.

Rozál olvassa:

– Szeretnék bötű lönni, hogy hozzád eljuthassak. Nem iszok, nem káromkodok… Fölséges Isten, mérhetetlenök az intézködéseid.

1916

KATONALEVELEK

A régi katonalevél leginkább ezekkel a sorokkal kezdődött: „Kívánom az Istentől, hogy ezen pár sor írásom magukat jó egészségbe találja, én hála Istennek egészséges vagyok, amit maguknak is kívánok.” Így tanulta az egyik katona a másiktól, az egyik író a másiktól, mert sokan „így íratták” haza a leveleiket. Kevesebb volt az iskola jóval az alföldi városok tanyavilágában, mint most, sok katonasorba került legény nem tudta az írást, ha tanult is valamit, abból is inkább a nyomtatott betű és a számjegy maradt meg az emlékezetében, az írott betűt elfeledte. Ha tudta is, lassan írta, mert elszokott tőle, s a kezét is elhúzta a munka, a vékony tolltokot, amiből egy krajcárért adtak kettőt, alig bírta az elnehezült ujjak közé fogni. Minden betűt külön nekifohászkodással vetett a papirosra, azért is volt belőlük annyi betű kimaradva. Azért is mondta a katonanyelv, hogy a levelet nem írják, hanem rajzolják. Minélfogva ritkán is küldtek, mert nehéz volt a rajzolása.

A fogalmazása már könnyebben esett, mert hiszen valami sok újságot nem írhatott, egyik hete úgy telvén el a kaszárnyaéletben, mint a másik. Legfeljebb ha kért valamit: egypár forintot, vagy egy kis magyarországi ennivalót, s ha pipás volt, magyar dohányt. Aki szülőnek futotta, úgyis küldött a gyereknek néhanapján pár garast apróra-csöprőre, egy-egy pohár italra, s ha megszúrtak itthon malacot, abból is jutott hurka, kolbász, félgömböc, ha olyan alkalmas hideg idő volt hozzá, hogy nem romlott el az úton.

Ugyan elvétve akadt köztük olyan szülőpusztító is, aki minduntalan zaklatta valamiért az otthoni házat. Az ilyen írásokon azután furfang dolgában nem tettek túl azok a jogászlevelek sem, amikben ötven forintot kértek azért, hogy beiratkozhassanak az egyetemi könyvtárba. A katonalevél a maga forintját meg azért kérte, mert eltört az indiblánc, vagy pedig hogy elvesztette a gliderdistáncot, aztán azt meg kell venni. Otthon bizonyára megsajnálták a rosszcsont kölyköt, hogy ejnye-hejnye, szegény, talán még meg is büntették, hogy elvesztette azt a miacsudát. Pedig a gliderdistánc a sortávolságot jelenti, amit el lehet ugyan veszteni, de pénzért megvenni nem lehet.

Azonban az ilyen kutyafülűktűl eltekintve csak afféle csöndes tudósítások voltak ezek a levelek. Csak éppen tudatták, hogy megvagyok, s küldték a tiszteletet a sógoréknak, a többi rokonnak és a szomszédoknak, s a tisztesség az volt bennük, ha mindenki megtalálta benne a maga nevét, még a lány is, akit tiszteltetett a levél rajzolója. Az írás vége azután megint csak a jó egészségről beszél, meg arról, hogy majd csak megsegít az Isten, és a végső szó ebben a mondatban az, hogy: melyhez hasonló jókat maguknak is kívánok.

Ki találta ki a katonalevélnek ezt az egyhangú formáját, nem tudni, de annyi bizonyos, hogy mindig így volt. S a másnyelvű egyszerű katona levele is ezt a formát mutatta. Talán valami régi úri divat maradványa, mert sok népszokás meg viselet is egykori úri szokásokból származik. S régente, százötven, kétszáz év előtt az íródiák fogalmazta úri levelek is úgy kezdődtek az egészségkívánással, mint később a katona rajzolása, melyben még azt is kérte, hogy „külgyék a levélnek mássát”.

A háború azután megváltoztatta a formájukat. Jár-kel most is a levél, de nem a kaszárnyaszobából, hanem messzi hegyoldalakból meg a fogolytáborokból. A frontokról való katonalevél is rövid, sok nagy betű nemigen fér föl a kis kártya egyik oldalára. Némelyik éppen csak tudatja, hogy megvan, aki írta. Azután szokásba jöttek a közös levelek. Egy kártyalapon tíz-tizenöt név is, csak azzal a tudósítással, hogy élünk, és köszöntjük az otthonvalókat. Przemysl ostromakor sok ilyent küldtek azok, akik a várba voltak szorulva. Mert sem a léghajó, sem a repülőgép nem vihette ki a várból mindenkinek a külön-külön levelét, így aztán sokan írtak egy darabon egyszerre. Még az sem volt rendes kemény kártya, hanem vékonyka papírlap, hogy a levegő gépmadarának minél könnyebb legyen.

Mind így sem jutott el a helyére, attól függött, hogy hol ér földet a léghajó. Ritkák is. Aki ilyent kapott, úgy őrzi, mint a szentképet az imádságos könyvben. Vagy pedig berámáztatja, üveg alá téteti, és a tanyában a tisztaszoba falára akasztja. Kossuth képe, Rudolf képe mellett a gyűrött papiros, amit a léghajó hozott: három darab történet egymás mellett. De mégis, ami keveset nem őriztek meg, annak már piaca van a nagy háború emlékeit gyűjtők között; mint ritkaságot keresik.

Most is kurta a katonalevél. Kurtább, mint volt. Vállon keresztüllűttek, itt meg itt fekszek a kórházban. Az azelőtt is jóírású fiatal katona levele alig olvasható, hol hegynek, hol völgynek menő pár sorral tudatja, hogy a jobbkarjába csapódott a srapneldarab. Nem kell arról beszélnie, hogy mekkora a plezúr, az iromba betűk jól mutatják. „Tudassák maguk is, hogy hogy vannak.” Csak röviden van írva, mégis mennyi vágy van benne, mennyi ragaszkodás az otthonvalók után, s micsoda öröm lehet az ott a spitályban, mikor a küldött tudósításnak „mássa” érkezik. Jó gondolat, hogy halványrózsaszínű papirosból vannak csinálva a mienkfajta kártyák, mert öröm annak minden sora annál a betegnél. Hát még ha követi a másik rózsaszín papiros, a postautalvány. Mivelhogy nemcsak jókívánságokkal él az ember, különösen, ha az ágyat nyomja.

Mennek és jönnek azonban írások, amiket nem rózsalevélre írtak. Jönnek fehérek, mennek zöldek. A fehérek a föld túlsó oldaláról, telenyomtatva ismeretlen betűs pecsétekkel, a zöldek pedig mennek az itthonhagyott hazából idegen puszták és tengerpartok felé.

A foglyok küldik a kártyák pár sorában hazafelé a lelkük egy-egy darabját, s megy vissza az itthoni lelkekből a zöld papiroson megint egy-egy darab „szakítás”.

Van azokban azután különféle. Minden. Szomorúság meg humor elegyesen. Meg gondolatok, amikről az isten tudja csak, hogy honnan szedték. Egy asszony például bizonyára azt hiszi, hogy a király kezén megy keresztül az ő levele, az írást így kezdi: „Felséges Uram, adják át a levelet az uram kezébe, Kis Jánosnak Kabarovszkba.” Az ember pedig így ír vissza: „Dicsértessék az Úr Jézus neve, evvel a szép szóval köszöntök be hozzátok.”

Másik ember vidáman köszönt haza, mintha csak a szomszéd tanyából jönne, mondván: „Adjon Isten jó napot, vagy jó estét: ahogy a levél érkezik.”

A régi levélírás „melyhez hasonló jókat” való kívánságát nem tudja elfelejteni egy fogoly, aki alighanem öregkatona, mert azt mondja a levélben: „Tudatom, hogy hadifogoly vagyok, melyhez hasonló jókat nektök is kívánok.”

Megint másik ezt így tudatja: „Ebbűl az irgalmas háborúból hadifogságba kerültünk.” (Lehet ugyan, hogy az „izgalmas” helyett írta az irgalmast.)

Van, aki az orosz fogságban megtanulta a cirill betűket, s ezekkel a betűkkel ír magyar nyelvű levelet. Ami nem egészen könnyű feladat, mert nem minden hangunkat lehet az orosz betűkkel leírni. Azonfelül hogyan olvassák el az ilyen levelet itthon?

Mert nem jó az idegen beszéd. Némely fogolytáborban megkívánják, hogy olyan nyelven írjon a fogoly, amit az ottvaló cenzúra is megért. Alighanem erre vonatkozik az, mikor az asszony azt írja az urának: „Ne német levelet küldjél, mert mindig a plébános úrhoz kell elmenni vele, aztán nem hiszem, hogy azt mondja, ami benne van. Alighanem nem akarja az asszony a pap vigasztaló szavait elhinni, az pedig ilyenkor nemigen tehet egyebet, minthogy vigasztal.

Azt mondja egy asszony levele: „Indítom pár sor írásomat december harmadikán én, Anna, és tudósítom kendet, Ferenc.”

Másik asszony följajdulása ez: „Tudom, hogy itthon a rossz hírömet költik, pedig az nem is igaz, mert csak az öregök mög a gyerökök vannak itthon.”

Hasonló irányban egy szicíliai fogoly ezt írja haza az asszony megbékéltetése szempontjából, hogy: „Csupa vén asszony van itt, de csak az ablakbúl látom űket.”

Sok ilyen van, össze-vissza, tarka-barka sok minden, pár sor írásban annyi egyéni dolog. Pár odavetett sorban teljes leírás. Például Mandzsúriából írja egy ember a feleségének: „Továbbá tudatlak, hogy Halottak napján gyertyát gyújtottunk, a tatárok mög nézték.”

Mandzsúriában most ilyen „nézedelmek” vannak magyarok és tatárok között…

1916

A SZÖKÉS SZIBÉRIÁBÓL

A gyerekek az apjuk haditetteiről beszélgetnek az iskolában. Mindnyája tud valamit mondani, van azonban olyan is, akinek orosz fogságban az apja. Onnan ritkán jön levél, nem lehet felőle sokat beszélni. Csak egy gyerek mondja, hogy az ő apja hazaszökött az orosz fogságból. Kérdezi a többi, a gyerek büszkén felel, s mikor a tanító bemegy az iskolába, újságolják is neki azonnal, hogy tanító úr, a Csurgó Pista apja hazaszökött az orosz fogságból, itthon is van.

A tanító is kérdezi hát a fiút, hogy hogy volt, mint volt a dolog? Beszélj, fiam, mert hiszen az érdekes, hogy valaki Szibériából egész Magyarországig szökött.

– Hát honnan jött haza az apád, Pista?

– Szibériábúl, az ólombányákbúl.

– Az ólombányákból? – No, ez talán egy kis túlzás lesz, azon az alapon, hogy a messziről jött ember sokat beszél. Nem teszik az oroszok sem a foglyokat az ólombányákba, legalább erről eddig semmi hír sem volt. De a Pista gyerek azt mondja, hogy a bányákban volt az apja. Hát ki tudja? Talán úgy is van.

– Aztán hogy szökött meg az apád?

– Másodmagával.

– Aztán hogy nem fogták el őket?

Mondja a Pista:

– Csak éjjel gyüttek, nappal elbújtak, ahova löhetött, aztán nappal aludtak.

– De hát hogy éltek?

– Kúdultak.

– Mindig kaptak is elég ennivalót?

– Kaptak. A falukba mög a tanyákon. A nagy városok felé nem möntek.

– Aztán sehol se fogták meg őket?

– Nem – mondja a gyerek. – Csak mikor már beértek Magyarországba, itt mindjárt megfogták űket a csendőrök. Azoknak aztán mögmondták, hogy kicsodák, attúl kezdve aztán vasúton gyüttek.

Mondja a tanító:

– Tudom, megörültetek, mikor egyszer csak betoppant hozzátok?

– Hát bizony örültünk egy kicsit – mosolyog a Pista.

– Aztán mit szólt apád, mikor hazajött?

– Sömmit.

– Semmit? Hát valamit csak mondott, mikor bement a szobába?

A gyerek gondolkozik, keresgél az emlékezetében, azután azt mondja:

– Azt mondta édösapám: no, ehun vagyok e!

– Aztán most hol van édesapád?

– Nappal a kórházban van, de estére mindig hazaeresztik.

A tanító elmondja az esetet az újságírónak, mert ez csakugyan érdekes dolog. Érdemes volna beszélni a bizonyosan sok kalandot átélt Csurgó Mihállyal. Igaz, hogy jól kint laknak a város szélén, a Petres utcában, az is igaz, hogy csak este van otthon, de hát este annál jobban ráér beszélni. Az újságíró, persze hogy elmegy Csurgóékhoz, egy jó riport megér ennyit. A Petres utcában aztán a kis házban egy síró asszony fogadja:

– Bár úgy volna igaz, ahogy a gyerök mondja, tekintetös úr. Bár hazaszökött volna az én jó uram. De hát most is ott van a Szibériába. Csak a gyerök találta ki az egészet. Mindig arrúl eszmélt, hogy az ű apja csak hazaszökik, aztán addig eszmélte, addig eszmélte, hogy utoljára beleképzelte magát.

Szóval nem igaz a história, csak a gyerek találta ki a maga mulatságára. Meg arra, hogy neki is legyen az iskolában a többi gyerek előtt valami dicsekedni valója. Hanem annyi bizonyos, hogy az ólombányás zökkenőt leszámítva, elég jó mesemondó, még talán majd tollforgató-ember lesz belőle. Mert annyi bizonyos, hogy ha csakugyan hazaszökött volna Szibériából Csurgó Mihály, csakugyan úgy köszönt volna be a hites asszonyához:

– No, ehun vagyok e!

1916

ÖTVENESEK

Az egyik már a legöregebbek közül való, ötvenes, azaz hogy már benne van az ötvenegyedikben. De azért amúgy szálas ember, egyenesen ül a széken, a válla rendben tölti ki a katonagúnyát, a hosszú ősz bajusz a nyakparolira hajlik lefelé, a vastag ősz szemöldök alól szőke, de kemény tekintetű szemek tekintenek ki a világba a sasállású veresbarna orr fölött: ez az ember nem most lett először katona, és ez az ember szép legény lehetett valamikor.

A másik még nem egészen a legöregebb fajta, csak úgy olyan negyvenötös forma, a szürkülő széles tutajbajusz lengyelesen, fésületlenül halad kétoldalt szétfelé, a barnaveres arcban fekete szemek, a katonaköpönyeg nem ráncos a háton, inkább nagyon is ki van töltve a feszülésig testtel: ez az ember egykor kubikmunkával foglalkozott, azért görbe a háta, de azért ez az ember sem most először katona.

Pár napja, hogy rukkoltak, mint illik annak, akit hívatnak. Most ülnek az asztalnál, mint estenden, egy üveg bor mellett. Nem szólnak semmit, mert mit szólnának. Nem szokatlan világ ez nekik. Rukkolás, hívatás: hívatás. Hívatva vagyunk, aztán mit akartok! Kurtaszárú kis fekete pipa hol a kézben, hol a szájban; ha a füst kiszáll a kupak alól, nézik, hogy merre száll?

A görbehátú önt a két kis pohárba, s az egyikkel az egyenesvállú felé taszítja a másikat. Ízlelik.

Az egyenesvállú lehúzza a köpönyeg ujjának a felső részét, ráhajtja a kezefejére: nézi, hogy ha majd hideg lenne, meddig érne? Amaz is lefejti a jobbkezével a balkezefejére az ujjaelejét. Nézik egymásét. Rendben kell lennie a dolognak, mert nem szólnak semmit, az ujjeleje-posztót fölhajtják megint az ujjra.

A görbehátú szívja a pipáját, hát nem szól. Megint csak szívja, de most sem szól, megkötötte magát, alighanem kialudt. Nyúl önkéntelen mozdulattal a fazekasmunkával készült gyufatartó felé, de már feleútjában visszahúzza a kezét, mivelhogy úgyis hiába nyújtaná, mert mostanában nemigen raknak a gyufatartóba gyufát. Lassan kezdi hát magát körültapogatni gyufa irányában, még kissé szokatlan ez a ruha, másfelé vannak szerkesztve a zsebjei, mint a tanyaiban.

Amaz ember azonban ekkorra már föl is gombolta a köpönyeg elejét, benyúl rajta a blúza külső kebelébe, előhúzza belőle a gyufaskatulyát, s odatolja a görbehátú elébe.

A görbehátú biccent a fejével. Ez az első eset, hogy szólnak egymáshoz, amióta itt ülnek. Kitolja a skatulyából a gyufatartó kis szekrényfiókot, de mert éppen a gyufa fejes részével tolta ki, hát visszatolja.

Amaz nézi.

Közben hol nyílik, hol csapódik az ajtó, jönnek-mennek negyvenötösek meg ötvenesek, kis fiatal regruták meg egészen öreg, új és finom regruták. Ott van köztük az ötvenes Karácsony Fekete Pétör, akiről most azt lehetne józan, emberi ésszel gondolni, hogy az elszomorodott gyászfátyolság szobra volna, mert az októberi sorozásnál is azt mondta neki a főorvos úr, hogy megint csak huszár lesz, nagyot is ugrott hozzá Karácsony meztelenül örömében, aztán most ehol-e: baka. Lehet azonban néhány jópálos-negédes lépést eljárni a kölökcsizmában is, nemcsak a hosszúszárúban, mert mint Karácsony Fekete mondja Vödörlopó Deli Mihály ötvenesnek:

– Nem szobába neveltek bennünket palántának az ágy alatt, mint a virághagymát, nini.

A görbehátú nem szól semmit, az egyenesvállú sem szól semmit. A görbehátú kitolja a skatulyából a gyufaszekrény másik oldalát, most már a nyelvével van kifelé a gyufa. Kivesz belőle egy szálat, és végighúzza a skatulya oldalán. De nem gyullad meg a gyufa. Nézi, gondolván, hogy ugyan akkor téged miért csináltak a tótok, ha még meg sem gyulladsz. Akkor maradtál volna otthon fenyőfának a fatornyos hazádban.

Venné ki már a második szálat a kis szekrényből, amikor a sasorrú átnyúl a skatuláért. A kezébe veszi, fölfogja az elejtett és már semmire sem valónak nézett, megvetett gyufaszálat, és a gyufaszálon húzza végig a skatulya oldalát.

Lángra kap így, és a sasorrú nyújtja a tutajbajuszúnak a tüzet a pipába.

Biccentés. Visszabiccentés.

Most már kisvártatva azt mondja az egyenesvállú.

– Gyarló vagyon most nagyon a disznó.

A görbehátú a pipával bajlódik, mert féloldalra kell az ilyesmit ilyenkor fordítani, ha hasznát akarja látni az ember. Kiveszi a szárát a makkból, hogy megnézze, hogy jól volt-e belecsavarva. Mert a szár is olyan, hogy szára válogatja. Továbbá a belecsavarás is ténykörülmény.

A disznó… Hát ez gondolkodni való dolog. Mert ha most olyan is a világ, hogy az emberben nincsen szömélyválogatás, de a disznóban van.

– No, no – mondja. – A beótott embör beótott embör, de a beótott disznó nem beótott disznó. A disznó szöröncse.

Bólint a másik öreg katona szótlanul. Hosszú hallgatás van megint. Tolják a poharakat egymáshoz. Közben keresztülmegy a szobán egy ötvenes, akiről azt mondják, hogy civilben nagyságos úr, s Karácsony Fekete a másik asztalnál azt véli felőle, hogy – akkor miért nem maradt fönt a fán?

Ez a bolond beszéd azonban nem zavarja a társalgást. Az egyenesvállú azt mondja:

– Az. A disznó olyan, mint a szöröncse. De a szöröncsének az a szokása, hogy elpártol az embörtűl.

A görbehátú a köpönyeggombokat vizitálja. Sorra húzgálja valamennyit, hogy vajon melyik áll közel a leszakadáshoz, hogy azt azután rendben odavarrja a posztóhoz. Hát van bennük néhány ilyen vigályos állapotban. Nézi az öreg katona a gombokat, hogy ugyan él-e még, aki csinálta őket, azután azt mondja:

– Magyari sógor huszonhatezör korona ára földet vött a disznóbúl, mert negyvenhatot tartott.

A sasorrú kérdezi:

– A háború ótátúl fogva?

Most meg a görbehátú hallgat, nem szólván semmit. Csak későbben mondja:

– Nem. Csak a tavalyi esztendőben.

Az ötvenes katona lehajtja a fejét. Mire gondolhat? Talán ő maga sem tudja. Az eszmélet szétszóródik. A fiak oda szerteszéjjel ország használatára, már az unokák is növekedőben, ő maga is íme megint fegyver alatt, mintha csak semmivé vált volna az a harminc esztendő, ami közben elmúlt. Próbáltatások, kódorgások, három év alatt hat ország. Úgy lehet, hogy mindezt elgondolja az ötvenes, de nem szól felőle semmit. Elfeledte már ezeket, mert az élet mindig új gondokat teremt, és ezek a sírásói a régi gondoknak. Azonban a Magyari sógor ügye, ez már csak valami. Huszonhatezör korona ára föld. Ha minden magyart így áldana meg az isten! Hej, kutya Magyari sógor, de furfangéros ember kend, alighanem a fejünkre akar nyőlni kend, mert csámpás kend, kendet még sohase hívta a király. Hát most már annak van ebben a magyari országban szörzési igazsága, aki csámpás?

Körülbelül így mászkálhatnak a gondolatok a sasorrúban, a koponya agytekervényei között. De nem szól felőle semmit sem. Csak annyit mond a görbehátúnak:

– Igön kis körme van a disznónak, néha mégis nagyokat ugrik vele.

A görbehátú bólint, s hidegszájú lévén, megint csak a gyufa irányában nyújtja a kezivel a panaszát. Az egyenesvállú elébe is tolja a gyufaszekrényt, mondván, mint ötvenes a negyvenötösnek:

– A tokja ódalát húzzad végig a fejin, fiam.

Úgy illik az ugyanis, hogy az idősebb katona tanítsa a fiatalabbat, amiben tudja.

1916

MINDENEK VÁLTOZNAK

Bajos most a földművesnek megbirkózni a föld munkájával, hogy apránkint elfogy az erő, ámbár hiszen így van ezzel kerekátaljában mindenki. Például az öreg Halbőr Förgeteg János nem földművelő, mert ő még mindig megmaradt a pásztorkodás ősi foglalkozása mellett, de azért csak baja van ezekkel a mostani állapotokkal.

János juhászos ember, a juhból él, vagyis, mint mondani szokás, a birkával vergődik, minélfogva egy kissé így többre is tartja magát, mint aki földhasogatással és magvetéssel keresi a kenyerét. Ez a kis rátartiság azonban nem is igazi alapon keletkezett Halbőrben, mert hiszen majd hasítaná ő is a föld hátát, ha olyan volna földje, hogy azt érdemes volna különféle kisebb-nagyobb vasakkal forgatni. Némely darab földet azonban egyenesen a bürge számára teremtett az isten, mert azon csak ez az egyszerű jószág teng-leng el valahogy. Azután a nyájhoz való még egyszerűbb csacsi, az igénytelen pulikutya, meg az ősi nomádéletbe beleszokott juhász, akiről még a nóta is azt mondja a lánynak: a szíved a juhászra ne fájjon, mert a juhász ritkán hál ám az ágyon.

Hát nem is igen, a telet kivéve, vagy pedig, ha olyan a tél, hogy attól legeltetni lehet, még télen sem. Az bizony kint jár éjjel-nappal, szélben, esőben, s mert hogy a birka örökké kódorog azon a gyérfüvű földön, még csak olyan szárnyékot sem csinálhat magának, mint a gulyás vagy a csikós. Egyedüli háza, félszere, ágya, kamrája a suba, hozzá nyárára a nagyszélű kalap, hideg időben a nagysipka, amit szintén a birka adózik be neki a subával együtt.

Ilyen életet élt Halbőr is annak idején sokáig, hosszú esztendőkön át, szerzett szép darab juhfalkát, „ragasztott” is magának a legelőszélben tanyát, s mikor elöregedett, már csak onnan kormányozta a négy lábon járó vagyont. Voltak legényei, akiknek a keze alá adhatta a nyájat, mert erre a szabad életre mindig akad, aki ráadja a fejét. Így aztán tanyábanlakóvá vált idős korára Halbőr, igaz ugyan, hogy nemigen szeretett a szobában hálni, hanem inkább az ereszet alatt.

Azonban történt, hogy elkövetkezett a háború, s apránkint Halbőrnek bekívánta minden emberét. Katona szokott lenni a juhász mind, leginkább huszár, mert mint állattal foglalkozó, jószágszerető embert odasorozzák. Hát elmentek, no. Maradt még Halbőrnek egy tizenhétéves suplenc bojtárformája, afféle apátlan-anyátlan pusztai gyerek, az meg beállott önként, s így egymagukra maradtak Halbőr is, meg a nyáj is.

Ilyenkor mit csinálsz, Dóczi? Nem csinálhatsz egyebet, mint hogy magad uram, ha szolgád nincsen; ilyenformán tehát az öreg Halbőr Förgeteg hatvanéves korában beállt önmagához juhászbojtárnak. Meg lehet ismét szokni, amit az ember amúgy sem felejtett el.

Csak hát szokatlan egy kicsit mindig az ég alatt lenni, éjjel is, meg nappal is. Rossz idő is jár, sok eső esik, a föld éjszakára mindig nedves, nem jó fekvés esik rajta, ez az árva birkának való szikföld ebben a sok nedvességben úgy elmállik, mint a szappan. Azonfölül éjszaka hidegségek vannak, a szélvihar úgy száguldoz végig a lapos mezőn, mintha minden boszorkány éppen abban a förgetegben lovagolna a söprőnyélen. Azután hatvan esztendővel az ilyesmit már megérzi az ember.

Halbőr egy nap, mikor éppen a tanya körül jár a bürge után, bemegy a tanyába, és kigurít a színből egy olyan nyolcakósforma hordót. A felső abroncsát megereszti, azután beveri a tetejét. Így csinál belőle kádat, vagy ahogy másként mondani szokták: kanca-hordót.

Ahogy ez megvan, oldalt dönti a hordót, és kigurítja maga előtt a bürgékhez. A birkák ijedten ugrándoznak, mert ilyen állat még nem volt a nyájban, a pulikutya megugatja, a szamár pedig előbb néz a hordóra, azután a gazdára, de nem szól semmit, mint türelmes filozófus gondolván: ez nem tartozik énrám. Hát nem törődik vele.

Halbőr csak neveti a sok értetlent:

– Hiszen tudom én, amit tudok – mondja nekik magyarázólag.

A nyáj megindul, a pulik terelik, a szamár halad elül, mert azért szamár, hogy elöljáró legyen, viszi a hátán a szamárnyergen az elemózsiás bőrtarisznyát, a subát meg a csobolyót.

Halbőr, mint régi „nyájajuhász”, hátul „mén”, s a kecsegeorrú juhászcsizmával rúg olykor egyet a kancahordón, hogy guruljon az is a lábonjárók után.

Persze, az egész eljárás, így külsőleg és fölületesen nézve, nem érthető. A juhászos mesterség már ugyancsak régi foglalkozás, de afelől még senki sem hallott semmit, hogy a szerszámaihoz hordó is tartozzon, amit úgy kelljen a mezőn gurigálni.

Nem is telik bele pár nap, hogy egy városi kocsi, rövid utat keresvén ott a szikeken, megáll Halbőr Förgeteg János sajátságos berendezkedése előtt.

No, köszönés után:

– Hát János bácsi, hát mire végzi?

– Hát ehun-e – mondja Halbőr –, ténförgök utánuk, mert magam maradtam.

– Nono, hát ez nem mögy most másként. De a hordó…. Talán bort gurigat benne?

– Bort? – ismétli sértődve Halbőr. – Nem iszik a röndös juhász bort, csak ha csárda mellé ér.

– Mög ha ögyéb alkalom előadódik.

– Nono – neveti az öreg –, az is mögtörténik néhanapján, a kutyafáját. No hát ez a hordó, ez csak olyan kancahordó, üres ez, kéröm.

– Aztán mirűl jó?

– Hát – mondja Halbőr –, most ez a tanya.

– Tanya? Guruló tanya is van.

– Eddig nem volt – neveti megint az öreg –, de most már van. Mert tudja, kéröm, nappal csak elvagyok én itt a birka mellett, de már az éjszakai hálást nem bírom ki a röttentő szelek miatt. Elkisasszonyosodtam én nagyon, amiuta födél alatt háló tanyai lakos löttem. Olyan fínum-fánum lött a bűröm, mint a városi kisasszonyé. Nem állom éjjel a szelet. Hiába húzom a fülembe a sipkát, hiába a suba, hiába kötöm a nyakamba a hátárúl a fióksubát, csak érzöm a szelet, aztán akkor nem bírok pihenni, nem bírok pihenni, no.

– Hát aztán a hordó?

– Hát mikor szél van, mög eső van, belebújok a hordóba, aztán abban alszok.

– Úgy hát? Ilyent se talált ki még senki, csak maga avval a pihent eszivel, János bácsi. Aztán csakugyan olyan jó tanya ez a hordó.

– Ez? – néz végig a hordón meggyőződéssel János. – Ez? Ez különb, mint a vert falú, födeles tanya. Mert ezt úgy fordítom éllel a szélnek, ahogy én akarom…

Öreg Halbőr Förgeteg Diogenes nagyot rúgott a hordón, hogy menjen a többi lábasjószág után.

1916

A NAP ÉS A FÖLD

Továbbá tudatlak, hogy édösanyád is möghalt, tűz is volt a tanyába, az istálló leégött, de nem baj, mert a lovakat úgyis elvitték, továbbá a kutya sincsen már meg, mert az is elszökött.

Egy asszonylevélből

Apránkint kitavaszodik, mert a béka ugyancsak brekeg már a vizek szélén, a fák is levelezni kezdenek, a gyerekek örülnek, hogy sár helyett por van már a földön, lehet benne játszani, a tanyákon mezítláb van már valamennyi, mert a gyerek talpa bőrének még nem verték föl az árát.

A nap is feljön hajnalonkint az égre, mint más években is tette a kalendárium utasítása szerint, és egyre jobban melegítő sugarait széthinti a földre. A nap tekintete nyomán illatos párák keletkeznek; a föld, amely a télen át aludt, álmából fölébredt. Némely virágok is megindulnak. Vannak fiatalos hevületű virágok, és vannak csendes, meggondolt, tartózkodó fajtájúak. – Ohó – gondolja magában –, még nem búvok elő, még lehet zord idő, fagy meg jég. A másik virág ezzel nem törődik, s fehér gyöngyeit tiszteletadás okából a melegítő napisten elébe terjeszti.

A bogárban is vannak hasonló fajtájúak, így némely darázsformájú már ott röpdös a napon, s másodiknak a nem túlságosan kedves szürke jószág, a mezei poloska, szíveskedik megmutatni, hogy ő is él még a világon. Bár csak poloska vagyok – gondolja –, azért mégis a nap tiszteletére vagyok, és mászkálok a homokban, amit ő sárból porrá és meleggé tett.

Hasonlóképpen a libaféle jószágnak vannak ilyenkor mondhatlan örömei. A régnemlátott, régnemérzett melegségű napnak, mikor a délelőtti sugarai leérnek, a gúnár parancsszavára hangos kiáltásokkal nekirohan, kerítést repül, és csapatostul tart hozzá üdvözleti lármát.

Történnek más hasonló hódolati dolgok is. A vakondok a lapát lábával fölássa magát a téli takarásból a föld színére, s mielőtt hirtelen visszabújna, a vaksi szemével néhány pillantást mégiscsak vet a napocska felé. És, mint a gyerekvers mondja, a padlásföljárón a napfényben megfürdik ám a macska is, nyalván picike lábait. És hűj, mekkora csiripolással van a veréb, mivelhogy a kis szürke koldusról elmúltak a téli nyomorúság napjai.

A nap, amint rengve száll fölfelé az ég boltozatán, a földre küldött langyos, tapogató sugaraival látja mindezt. Megszokott dolog ez. Minden évben így van.

De most mégis némi különbségek vannak. Nem egészen úgy megy minden, amint ezeknek előtte. A nap ezt a ténydolgot csodálattal nézi. Egyre növekvőbb csodálattal nézi, mert most már a harmadik nyárba fordul bele az az idő, amióta ezek az új változások vannak.

Sokan azok közül, akik eddig üdvözölni szokták a tágas mezőkön a téli álomból megváltó tavaszi napot, elmaradtak a különféle élők sokaságából. Nagy fekete szemét sokkal kevesebb tehén emeli föl hozzá, s megfogyatkoztak a tarka-barka borjak is, amelyek játékos bakugrásokat szoktak járni a tiszteletére. S különösen hol vannak a lovak, s még különösebben hol vannak, hol vannak az emberek, akik kalapot szoktak előtte emelni szép, tiszta és kedves hajnalokon?

Ezek nincsenek. Lovak még vannak imitt-amott, de az emberek elmúltak azokról a földekről, ahol a nap őket eddig látni szokta. Elmentek onnan. Más földekre és más, messzi tájakra távoztak. Miért kellett a népeknek így elmenekülni onnan, ahol eddig éltek?

A nap aligha érti ezt meg. Magasabban van sokkal, semhogy beleláthatna minden dologba itt a földön, mert elvégre sok más csillag is van az égen, s figyelmet kell fordítani arra is, hogy azokon mik történnek. De annyit a tekintetével mégiscsak lát, hogy az emberek és a lovak ezen a csillagon elmentek a sík mezőkről a hegyek közé, s ott nagy tömegekben egymásnak esnek.

A mezőkről elóvakodott emberek helyett a lapos tájakon más alakok mutatkoznak. Szoknyás alakok s apró gyerekek. Húznak-vonnak, ahogy lehet, s a földet ápolják. Munkájukat a földbe vetik azok helyett, akik távol vannak a földtől. Szoknyák, öreges kékbeliek és kurtás, rózsaszínű viganók. Látja a nap azt is, hogy messzi más mezőkről, orosz pusztáktól idegenfajta népek fiataljai következnek ide, hogy itten a föld munkájába beleártsák magukat. Lát a nap különböző dolgokat, látja Dobó Veron esetét, aki mint fiatal leány egymaga maradt a tanyában, aki nem hálhat egy födél alatt más, ázsiai puszták idegeneivel, ahova a tanyába reggel kísérik ezeket az idegeneket, s este, dologvégeztével, elkísérik, ha pedig éppen úgy történik, hogy nem kísérhetik el őket, akkor csak Veront látja a földben a nap, midőn a jövendő termés tiszteletére földnek és napnak kapával egyaránt áldozik.

A nap, ha jól széttekint, sok ilyen Dobó Veront lát most az emberektől elnéptelenedett síkon.

1916

GÜL BABA ZARÁNDOKAI

Olvasom, hogy a budai öreg török szent sírjához újra zarándokolni kezdenek a mozlimok, hogy térdre boruljanak az ódon falak előtt. Jó utat kell majd megtenniök ezen a búcsún, talán nincs is ezen a földrészen olyan szentjük a törököknek, aki ilyen messze tájon talált meghalni. Vagy pedig lehet, hogy volt, de elmúlt az emlékezete, elmúlt a sírja is. Mint ahogy nálunk is a hosszú török uralomból semmi emlék sem maradt kőből. Csak a régifajta pékműhelyek, a simindzsiák, néhány girbe-gurba utcadarab, egy kutyaszorító köz, ahol két kocsi nem bírna egymásnak kitérni. Egy ház, amelynek nincsen ajtaja az utcára, hanem a szomszédból járnak bele, egy másik, megbukkant, alacsony ház, amelynek nincsen ablaka az utcára. Több nincs. Se mecset, se dzsánia, még csak a régi térképeken sem. Ellenben elevenen megmaradt a sok Török nevű ember, s a tanyákon a Kara nevezetű családok, ezek a nevükhöz képest (Kara feketét jelent) a hosszú idő után is, most is leginkább barnabőrű, feketehajú emberek, s régebben szakállt viseltek.

Megmaradt iparnak a sarkos babucskészítés papucs formájában, amely régente vassarokra járt, de papucsra vált a neve, azután a bicsakcsinálás, de a bicsak neve bicskává változott. Ezenfelül nincsen más, csak néhány helyi elnevezés. Az alsótanyákon a Kara-homokja, azután a Szubasi-halom, amely valaha valamely török gazdálkodó úrnak volt a szállása, s bent a városban a Hobjárt basa utcája, a felső részen, az egykori halász- és hajós-fertályban. Arra járt-kelt valaha ez a neves török úr, ott volt valahol az utca végén a szilléri szőlőkben a nyári nyaralója. A szájhagyomány szerint ez a jeles basa nagyon szeretett a felsővárosi menyecskékkel barátságos viszonyba elegyedni, minélfogva egyszer a halászok agyon is találták verni – no, az Isten nyugtassa szegényt, régen volt ez is.

Más aztán nincsen. A többi elmúlt, elkopott, elporladt. Csak a budai török szenthez, a Gül Babához való zarándoklás maradt hosszú ideig, bár ugyan ma már ez sem látszik. De még gyerekkoromban is járták ezt a hosszú utat öreg török búcsúsok, a nagy turbánban, kopott, prémes kaftánban, bugyogóban. Lehet, hogy most is járják, de már vasúton, még a hetvenes évek végén is azonban gyalog tették meg a hosszú utat öreg törökök. Olykor talán fölkéredzkedtek az országúton haladó kocsikra. Szállást adott nekik ingyen is a falusi kocsma, a sovány embereknek az igényük nem sok volt: egy darab kenyér s néhány uborka, ezt nyújtották nekik barátságból is. Ha olyan városba értek, ahol kávéház is volt, ott több napra is megpihentek, hogy éledjenek a hazai ital mellett, szelíden meghúzódván a sarokban, avagy az inasok és huszárok között, akik várták az alispán urat meg a szolgabíró urat, hogy este kilenc órakor az úrikaszinóból lámpával hazakísérjék.

Volt közöttük ismerős, aki egy kicsit tudott magyarul is, mert minden esztendőben megjárta oda-vissza ezt a hosszú utat. Az ilyenek – úgy mondták felőlük – nem a maguk kedvéért teszik meg a zarándoklást, hanem más, gazdag törökök kegyes alapítványából kapnak rá útiköltséget, hogy az egykori török budai várban alvó szent sírja feledésbe ne menjen. Ők Budára mentek, a török várba, a török szenthez, s hogy most már az a vár nem az ő kezükön van, az mindegy. Ebbe nem szólhat bele ember, mert Allá intéz mindent. Ők azért csak úgy néztek mindent, mintha minden a régiben volna, még kétszáz év múlva is ugyanazon az úton jártak, amik utak voltak a török világban is. Temesvár felől Szegedre jövet kerülő volt Makót is útba ejteni, de azért csak arra jártak, mert háromszáz év előtt ez volt a rendes útja, s az öreg búcsús szemében azóta nem változott semmi.

Csendesen, békességesen jártak, szótlanul szívták a kis csibukot a kávéházban, s ha mint gyerek, kíváncsiságból körülöttük settenkedtem, a kezüket szeretettel nyugtatták meg a gyerekfejen.

Szegedről Budáig szintén csak azt az utat használták, amelyik a hadiországút volt az idejükben is. Az utak azóta másfelé vannak, még a községek is eltűntek a föld színéről, amelyeken egykor a régiek keresztül vezettek, a Gül Babához igyekvő öreg mozlimnek azonban ez is tökéletesen mindegy volt. Az egykori községek és út helyén puszta volt, a ridegbarom legelt rajta, de ő csak arra ment, hogy micsoda térképpel vagy útmutatóval, ki tudná megmondani. Szállást adott neki ott is a pásztor vagy a csárda, tudták felőlük, hogy jójáratban vannak, s nem tesznek semmiben sem kárt.

Azaz hogy mégis. A Csizmás János esete. Volt itten a tanyákon egy gazdálkodó, vidáméletű, urasforma passziójú ember. Hosszú, mint a petrencerúd, kártyás, mulatós, italos, lovonjáró. Büszke is volt, rátartó, Erdélyi Csizmásnak nevezte magát, mert nemeslevele volt otthon, valamelyik erdélyi fejedelem adta az őseinek, de valami zavaros világban azok onnan lemenekültek ide a pusztákba, ahol könnyen el lehetett bújni.

János, erdélyi bujdosók utolsó ivadéka, élte hát a kiviruló mezőkön a lovonjáró életet, mert nem bírta ki a természete, hogy sokáig otthon maradjon.

Elkocog este a csárdába „emberek közé”, a lovát beköti, bemegy a házba, de biz ott nem sok ember van: az egyik sarokban csibukozik egy öreg török zarándok, a másik sarokban pedig búsul szótlanul a szomszéd gulyából való öreg számadó. Csizmásban bor volt már, állt benne az ördög, italozik. Rendes szokása szerint nem bír magával, odamegy a törökhöz, rángatja a vállát, mondván:

– Gyere török birkózni.

A török nem érti, de Csizmás felrángatja a székről, és húzgálni kezdi az öreget. A mozlim kapadozik, hogy mi lesz vele most már.

Ellenben a másik sarokból bikahangon belemordul a játékba az öreg gulyás, mondván:

– Nono…

A figyelmeztetés nem sokat használ Csizmásnak, csak rángatja jobbra-balra a törököt.

A számadó lassan fölkászmálódik a padról, odalépked a csárdaajtóhoz, aztán becsukja kilincsre.

– Mit akarsz – kiáltja rá megvetőleg Csizmás –, te ronda barom után járó? Tudod-e, hogy én Erdélyi Csizmás János vagyok?

A gulyás néz a törökre:

– Hát már – mondja – a nyitott ajtón nem virtus senkit se kivágni a csárdából… Én már csak így szoktam.

Azzal aztán megfogja Jánost, az ajtóhoz veti, s János ajtóstul együtt kiesik az udvarra.

– No – mondta ezek után a gulyás a zarándoknak – engöm mög Öreg Kara Török Mihálynak hívnak… Úgy is írják a nevemet.

1916

HÁBORÚS NÉPBESZÉDEK

Polló néni megáll a kocsival a ház előtt, jővén a tanyáktól, ahova való. A gyeplőt átveti a félló hátára, mert nem kell ám most a lőcsén keresztül a kerékküllőhöz kötni a gyeplőt: a félló nem szalad el amúgy sem, inkább örül, ha állhat. Polló néni leszáll a fürhécen által az első ülésből, mivelhogy második nincs is, s benyit a kiskapuajtón mint egymaga büszkén, mint önálló gazda, aki még nem jutott odáig, hogy muszka foglyot fogadjon magához, hogy azután azt beszéljék róla, hogy szeretőül tartja a muszka legényt. Polló néni nem akar ezzel a ház előtti megállással semmit, csak éppen beszól, mint külső szomszédhoz illik, hogy vennénk-e tőle valamit abból, ami a kocsin van. Mert ha kell, jó, ha nem kell, úgy is jó; megvesznek most mindent a piacon, még a tengeri herkentyűt is; csak ennivaló legyen a neve.

– No, adjon Isten – mondja Polló néni, bezökkenve a kiskapun.

– Adjon Isten – mondjuk örvendezve, s hogy valami tanulmányos kérdéssel oldalba ne üssön bennünket, mindjárt meg is kérdezzük tőle: – Ugyan, Apollónia szülém, maga sokfelé jár, sokat tud, nem mondaná mög, hogy mikor lössz vége ennek a háborúnak?

Tűzgyújtás az ilyesmi, védekező tűzgyújtás. Régente a réten, ha talált bíbictojást sárgalacsinba gyúrva tűz mellett sütötte a pásztorfiú, volt eset rá, hogy ügyetlenségében fölgyújtotta vele a rétet. Akkor a rét másik szélén levő pásztor, hogy a kondáját meg magát is védhesse, ellentüzet gyújtott. Mostanában ilyen ellentűz az, mikor megelőzik a kérdést, és amattól kérdezik meg, hogy mit gondol: mikor lesz vége a háborúnak?

– Hát kit így, kit úgy – feleli a kérdésre Polló. – Sokfélét beszélnek, mert az ujjunk sem egyforma. Hanem úgy hallatszik, hogy a kiráj most mán nem üzenget a népnek papiroson, hanem kiadja fölszólításba, hogy mindönki a tizennégy esztendőstűl a hatvanadik esztendőig mönjön el a hívására.

– Ugyan?

– Úgy ám. Akkor annyi embör lössz katona, hogy letaposik az ellenségöt egy szálig. Akkor azután, mikor letaposták, akkor hazatakarodik mindön.

– Ugyan? Akkor aztán vége lössz a dolognak.

Polló csóválja a fejét.

– Nem – mondja. – Akkor a kiráj összeszámoltatja azokat, akik a taposásból mögmaradtak. Aztán akkor összeszámoltattya, hogy mennyi asszony van az egész országba.

– Aztán ez mirűl lesz jó, Polló néni?

– Hát – véli Polló – akkor, aki asszonyba fölöslegös marad, azt agyonverik, hogy ne lögyön.

Hejnye, hejnye, hát ilyenek is történhetnének? Hogy a király a fölösleges asszonyokat agyonvereti? Lehetetlen az. Nem szokása az ilyesmi a királynak. De meg azután, ha csakugyan így volna is, honnan szed össze annyi észt a király, hogy meg tudná állapítani, hogy melyik asszony a fölösleges?

Polló néni sunyi módon nevet.

– Csak mögtréfáltam magukat – mondja.

Ój, hát úgy? No, ez nagy megkönnyebbülés, mert most már nyilvánvaló, hogy csak a Polló néni tréfájában vereti agyon a fölösleges asszonyokat a király. De a Polló arcáról lassankint elsimul a nevetés ránca, elkomolyodik az öregasszony, csendesen és titokzatosan szólván:

– Tudom, amit tudok.

– Hát mondja már.

– Titok – feleli.

– Hát hiszen nekünk elmondhatja, mink nem adjuk tovább senkinek.

– Tudom, tudom – hagyja helyben a Polló – …de mégis.

Könyörgünk: – De hát mondja már el, ha Istent ismer.

Polló tétovában van: mondja-e, ne mondja-e?

– Hát – mondja –, de titokban mondom. A baksi szőlőkbe fiúgyermeket szült egy asszony. Nincsen abban sömmi. Eleven elevennek adott életöt.

– Leginkább.

– No. A gyermököt akkor bevitték a paphoz, hogy körösztölje mög. A pap körösztölné, de amikor kibontják a gyermököt a párnábúl, hát a gyermök helyött hal van a párnába.

– No. Akkor mit csinált a pap?

– A pap – erősíti a Polló – azt mondta, hogy halat nem körösztöl.

Hát mit volt mit tenni, a halat visszavitték, de amikorra visszavitték a szülei házba, megint csak gyerek lett a halból. Hejnye, a jó reggelét neki – mondta ezen tényálladékra odakint Bélteky Ferenc számadó gulyás.

Néhány nap vártatva megint csak beviszik a gyereket a paphoz, hogy keresztelje meg. De nem lehetett. Mert, ahogy a párnát kibontanák, három vérpiros bazsarózsa van benne a gyermek helyett. Hát a pap ezeket se keresztelte meg, mert olyanok a törvényei, hogy virágokat nem keresztelhet. (Magyarországi szent Erzsébet rózsái kiveendők.)

Megint csak hazavitték hát a három bazsarózsát, de mire hazavitték, ismét gyerekre változtak.

Akkor úgy mondták a baksi szőlőbeli asszonyok és Bélteky számadó is, hogy ha a gyermek elváltozik, ha a pap elébe viszik, akkor jöjjön ide ki a szőlőkbe a pap a gyerek után, mert hátha akkor nem változik el.

Csakugyan, Bélteky számadó be is fogta a féllovat a kocsiba, s elhozta rajta a papot.

A pap előtt kibontják a párnát: benne a gyermek.

A pap keresztelni kezdi.

Akkor a gyermek átváltozik igen nagy hirtelenséggel három búzakalásszá.

A pap riadtan húzódik szentelt eszközével vissza – azonban hiába, most már mindegy, az átváltozás alatt megkeresztelte a három búzakalászt.

Akkor a három búzakalászból visszaváltozott testi formájában a gyerek.

És – mint Polló mondja – a gyermök szót szólni kezdött. Azt a szót szólta a papnak:

– Köszönd Istenödnek, hogy nem körösztöltél mög hal gyanánt, mert akkor árvíz lött volna.

Azután azt mondta a gyermök:

– Köszönd Istenödnek, hogy nem körösztöltél meg bazsarózsa gyanánt, mert akkor a világ végezetéig állott volna a háború.

Azután azt mondta a gyermök:

– Köszönd az Istenödnek, hogy megkörösztöltél búzakalász koromba, mert most már, mikor a búza virágzani kezd, akkor vége lösz a háborúnak…

…Így mondta azt Apollónia szülénk, hozzátévén, hogy aki nem akarja elhinni, hát ne higgye el. Nono, hitetlenekkel nem beszélünk. Akik azonban hitelt adnak a Polló beszédének, azok menjenek ki olykor a napfényes mezőkre, s lessék rajta, hogy mikor kezdi a fejét hányni a búza: akkorra biztosan vége lesz ennek a mostani tátorjános violenciának.

1916

GONDOK OTTHONHAGYÁSÁRÓL

Az Úristen legöregebb katonái közül való Deák Menyhárt is, innen a zákányi kapitányságból, túl a Kis István körösztjén, kissé oldalosabban a zabosfai iskola mellett, húsz kilométer a távolság, kétszázharminchat a házszám. Az ősz Menyhárt idebent van az ország használatára, nem parancsol senkinek, oda megy, ahova küldik, s egyébkent egészen könnyen van ezzel a mostani kispuskával, mer amaz, amit régente hurcolt, löhetősen nehezebb volt.

Vasárnaponkint beóvakodik a tanyáról Menyhárt után az asszony, hoz némi miegymást, ennivalót, tiszta, pirosstráfos fehérkendőben, maga dagasztotta kenyeret kétszeresből, kemény túrót szilkében, amit bicskaheggyel szokás abból kiszedni, kis üvegben otthon barackból főzött pálinkát, szárazkolbászt paprikával alkalmas módon elkászolítva.

Vasárnap délután a mondott helyen várja Kata néni Menyhártot, aki ország szolgálatában van. Menyhárt parancskiadás után oda elhalad. Vele megy Nagygéczi Oltványi Mihály is, mint szomszéd, aki után nem járhat a felesége, mert elhalt, mert nagyon italos volt szegény, ráült a borkű a mejjire, aztán attúl halt mög. A kisvendéglőben azután elbeszélgetnek, bár nem valami sűrű a szó: az emberek eszegetnek kézből, az asszony nézi, s olykor összébbhúzza a fejkendő csücskeit a nyaka alatt. Mert beszélhet bárki bármit, a hazulról hozott étel a legjobb, és nincsen olyan dagasztása senkinek sem, mint az asszonynak, és a sütőkemencét a tanya háta mögé, ahol boldog időben a konyhába járó kezesbárány szokott legelni, Menyhárt sajátkezűleg építette.

Az ételből elég lévén, Menyhárt is, Mihály is becsattintják a csillagosnyelű bicskákat, gondosan visszarakván a maradt ételt a régi adókönyv papirosába meg a kendőbe. No. Erre egy pohár könnyű, pirkadt sillerbor, szódával elbolondítva, igen alkalmas. Az asszonyt is kínálják. Szomorúan néz a pohárra az asszony.

Azt mondja Menyhárt:

– Ugyan van-e egy kis cérna mög tű a zsebödbe?

Mondja Kata néni:

– Van. Hogyne volna. Hoztam, hogy hátha köll valamit varrni kendön.

– No, akkor jól van – véli Menyhárt. – Nézd, itt a hónom alatt el van szakadva ez az örömlajbi, varrd mög.

– Vesse kend le – mondja az asszony, és sürögve keresi elő a parasztszoknya mély zsebéből a hozzávaló szerszámokat.

Azt mondja Menyhárt, furcsállva az asszony beszédét:

– Hát csak nem vetkőződök le, öregembör létömre, nyilvános helyiségbe?

– Nem, nem – csitítja az asszony –, hiszen nem is az. De belülről köll az ilyesmit mögvarrni.

– Köll az ördögöt – feleli Menyhárt –, nem határoz most az ilyesmi, hogy kívülről vagy belülről. Varrd mög kívülről.

Menyhárt az ember, Menyhárt parancsol: az asszony dolga az engedelmeskedés.

– Hát akkor tartsa föl kend a karját – mondja az asszony. Menyhárt fölteszi a kezeszárát a feje tetejére, az asszony melléje ül, s varrni kezdi a szakadást a kopottas katonagúnyán, amit régente, az ärmelleibelből fordítva, úgy hívtunk, hogy örömlajbi.

Varrja az asszony, de lassan varrja, mert könnyhullatásai kezdődtek, mind a két szeméből omlik a fájdalomvíz, és annak a szivárványán keresztül nem lát rendesen. Menyhárt megütődve kérdezi:

– Miért sírsz? Ki bántott mán mögént? Kit siratsz?

Halkan rebegi az asszony.

– Kendet siratom…

Menyhárt nevet:

– Nézd el, nézd – mondja. – Milyen bolondos vagy, asszony…. Engöm ne sirass. Ha éppen sírni akarsz, sírjál otthon a magad gondján. Mert amikor mink berukkoltunk, a gondot otthun hagytuk. Nem igaz-e a beszédöm, öreg komám, Mihály sógor?

Öreg kománk, Nagygéczi Oltványi Mihály, egykori batajónszhorniszt a nemes és mindig szolgálatrakész negyvenhatnál oda alá a Spanyolviaszkországban az első hegyi brigádban a vörösorrú Fuksz generális keze alatt, komoly meggyőződéssel mondja:

– Hát.

Kata könnyhullatása csillapul. Varrja a folytonossághiányt a lajbin, és szemrehányólag mondja Menyhártnak:

– Kend se tud sose leszokni a tréfárúl.

Menyhárt azt mondja:

– Hát.

1916

ÖREG KALANDOR

A külvárosi kisvendéglő fagrádicsain lassan lépked fölfelé egy öreges ember. Benyit, jó napot kíván, és azt mondja az asszonynak: adjon fél deci pálinkát. Hoznak neki, az öreg lassan, csendesen kóstolgatja, s nem szól semmit.

Emezek nézik. Nem idevaló ember, nem ismerik, de a ruházata sem olyan, mint ami itt szokásos. Fekete magyar, pakfonggombos mellénnyel, de kopott és viseltes rajta minden. Az ábrázata sincsen valami rendben, az ősz haj nyíratlan, a bajusz összevissza, a szakálla is régen látott borotvát, szóval, olyan koldusforma, akire azt szokás mondani: az egész embörért nem adnék egy hatost – ám ennek az embernek mindene olyan furcsa, különös. Éppen azért nézik. Furcsa a járása, a leülése, azután a fejét ahogy a nyakán mozgatja jobbra-balra. Azután a szemével mindig a másik ember szemét keresi, és valami szúrása van a szemének, amivel szinte belemélyed a másik emberbe a szemén keresztül. Voltak ilyen tekintetűek régente a külső pásztorok között, akiknek a szemenézésétől kezesbáránnyá változott a még oly vad komondor is. Ezek voltak azok, akik a láncosebet fogadásból bevitték ölben az asztalra.

Megszólal az ember lassan, a szava is idegenül csendül:

– Milyen jó hely ez itten maguknál, lelköm.

– Jó, ugye, kéröm? – mondja az asszony örvendezve, mert hiszen az mindig jólesik, ha valakinek földicsérik a házatáját.

– Hát hogyne – fűzi tovább a szót az öreg. – Különösen annak, akinek semmilyenje sincsen, mert nem találja benne a helyit.

– Hát hogy nem találja a helyit a maga otthonában, bácsi? – kérdezi az asszony.

Legyint az ember szomorúan mind a két kezével.

– Ne is kérdözze. Nem is mondanám, ha nem tetszene neköm ez a hely is, mög a maga családja is olyan nagyon. Elhagyatott embör vagyok én, mert nincsen neköm senkim. Kecskemétre tartozandó vagyok én, ott van a házam, földem. A pénzöm is ügyvédnél. Azután van énneköm ősi jusson Szerbiában, négyszázhetvenöt hold földem, az mostan fölszabadult, hogy a magyarok oda bemöntek, de hát minek az neköm, mikor senkim sincsen, aztán otthon sem találom a helyemet.

– Hát senkije sincsen? Felesége, családja?

Bort kér most már az ember meg egy darab kenyeret, mivelhogy nem esik addig jól az ital, amíg nem eszik elébe valamit.

– Senkim… – mondja lassan s nézi a padlót. – Ez is milyen tiszta itt, ez a padló. Hát nincs. Család nem is volt sohase. Asszony volt, de ahogy jöttünk haza a tanyáról este, elütötte a kocsimat a rámpánál a gyorsvonat. Engöm möggázolt, az asszony möghalt. Fizetött is akkor az asszonyért halálpénzt, tizenhatezör koronát, neköm mög a töretésért nyolcezröt. Az is otthon van az ügyvédnél.

Így megy a beszéd apránkint mindig beljebb. Ez az öreg sokat tud mondani, s ki tudja, nincsen-e neki igaza. Voltak ilyenek régente, ilyen sorsok, meg ilyen sorsban levő emberek. Az életnek játékai vannak, s elvégre, ha jól keressük: kit így, kit úgy ér el ez a játék. Valami szomorúsággal nézik, s csak akkor riadnak meg egy kicsit, ha az öreg szembetekint.

– Milyen alkalmas itten maguknál mindön. Énneköm még egy hely se tetszött így, mint ez a maguké.

– Hát hiszen, hiszen…

Az öreg folytatja:

– Én itten el tudnék lönni, maguk között. Én itten maguknak adnám mindönömet, amim van földekkel együtt, akik odalent vannak a Szerbiába, ha én itten csöndben maguk között ellöhetnék.

Öreg este lesz közben, közeledik a kilenc óra, amikor az ilyen közpolgári helyen eloltják a lámpát. Előbb ugyan már ettek, az öreget is megkínálták. Most pedig, hogy elmentek a korcsmaszobából a sváb népfölkelők is, akik este lefekvés előtt egy pohár teavizet szoktak inni melegítő gyanánt, az öreg újból csak mondja:

– Tudnának-e neköm egy kis éjjeli pihenőhelyet adni? Valami közepes is jó lönne, csak ne valami kemény, mert összetörte a vasút a testömet. Szeretném kipróbálni, hogy az is olyan jó-e itt maguknál, mint mindön.

Nono, hát azt lehet. Találnak olyan helyet, ahol az öreg elfekszik valahogy, s alszik rajta reggelig.

Reggel pedig, étel után, folytatja ott, ahol az este elhagyta. Beszél és hallgatják. Megnevez egy ügyvédet, s kérdezi, hogy ismerik-e?

– Hát – mondja az asszony – a neve szerint ismerjük, de amúgy nem, mert minket még nem pörölt senki, mink se pöröltünk senkit.

– Nohát, pedig ottan – mondja az öreg büszkén – tudakozódhatnak felűllem.

– Minek? – kérdezi a vendéglősné. – Elvagyunk mink anélkül is.

Az öreg bólint. Jól van így is. El löhet a dolgot intézni másként is.

– Hanem – mondja – most akkor neköm haza köll mönni az ügyvédhöz, hogy tögye át mindön pénzömet ide a szögedi ügyvédhöz. Az majd idejuttatja.

– Úgy, úgy – hagyja helyben a menyecske.

De a vén ember megint csak mond valamit. Azt mondja:

– Hanem énnálam most nincsen ölegendő pénz. Adjon hát húgomasszony ötven koronát, majd Kecskemétrűl azonnal sürgönyileg százat küld helyötte az ügyvéd. Mert én még itten jótékonyságot is akarok gyakorolni.

Erre már azt mondja a vendéglősné: – Tudja, bácsika, ha volna se adnék, de azért se adhatok, mert nincsen.

Az öreg ezt egészen nyugodtan veszi tudomásul. Helybenhagyólag int.

– Persze, hogy persze – szól. – Ha nincs, nem is löhet. De majd lössz, csak visszagyűjjek. Lössz mindön. Mert ez csak olyan kipróbálás volt. No, majd csak eljutok hazáig. Most azt mondja mög, húgomasszony, hogy hol van itten a közelben borbély?

– No, itt mindjárt a Kis utcán körösztül, balra az első ház.

– Úgy? No, majd oda elmék, azután visszagyüvök egy kicsit, mert olyan jó itt maguknál lönni.

Elment, lekecmergett a falépcsőn, s eltűnt az utcasarkon. Az asszony néz utána az ajtóablakból, és tűnődve kérdezi magától:

– Ugyan kiféle és miféle löhet ez? Hogy így hitelt adtam a beszédjinek?

A kérdésre válaszul azt kérdezi a lánya:

– Kedves anyám, nem tulajdon maga az ördög volt ez azokkal a szúrós szömeivel?…

Járt másfelé is a vén ember. De nem sokáig csinálhatta a dolgát, mert híre megy az ilyesminek, s apránkint ráismertek. Valahonnan kitessékelték, akkor észre ébredt, hogy jó lesz már erről a tájról másfelé menni. Ki tudja, merre kószál most ez az újfajta paraszti kalandor-típus. Mert újfajta. Volt a népies kalandorokban sokféle fajta; betyár, útonálló, vásáros-fosztogató, lókötő, házásó, félkézkalmár, fűnyüvő, gazvető meg miegyéb, de ilyen nem volt. Nem is hallottam soha felőle, hogy ilyen is lett volna. Új típus, amit alighanem a háború teremtett meg ebben a senkisemtudja-hogylesz-mintlesz-világban.

1916

NAGYCSÜTÖRTÖKÖN

Öreg katonák nyitnak be déltájban a kis vendéglő szobájába, egy pohár sör irányában. A vendéglősék ülnek az asztalnál, és eszik a délebédet. Van leves is, zöldfőzelék is, hús is az asztalon. Azt mondja egy vén fegyveres nekik.

– Hát maguk is pogányok?

– Már miért? – kérdezi a vendéglősné asszony.

– Miért? – kérdezi vissza a katona. – Hát hiszen most a nagyhétben vagyunk. Aztán ma nagycsütörtök napja van.

– Hát aztán?

– Hát aztán? Hát nagycsütörtökön böjtölni köll, vagy mi?

– A másik világban volt az úgy – mondja rá az asszony.

Ebből disputa támad. Kell-e, vagy nem kell? Az egyik azt mondja, hogy kell, a másik azt mondja, hogy nem kell. A más asztaloknál levők is beleszólnak, mintha ma egyében se lehetne gondolkozni, mint ezen a fontos kérdésen. Vannak, akik annak a katonának a pártján vannak, aki pogányságnak tartja a nagycsütörtöki bő ebédet. Mások az egészen ellenkező oldalon való álláspontot vitatják. Amely szerint éppen nagycsütörtökön szabad bőven enni, mert az utána következő nagypénteken úgy sem szabad enni.

– Hiszen éppen ezért nevezik zabálós napnak.

– Ohó, azonban – véli az ellenpárt – az nem úgy van. Lám az emberek némely része nem tudja a vallást, sem a kalendáriumot. Mert hiszen nyilvánvaló, hogy nem a nagycsütörtök a zabálós nap, hanem a farsangi csütörtök. Hát az mikor van? Sok csütörtök esik bele a farsangba. Egy újabb ok arra, hogy a vita az úgynevezett szélesebb mederbe terelődjön. Egy sánta katona leszedi a falról az akasztós kalendáriumot, időszámításokat csinál. Latin szavak hallatszanak. Okuli, letáre, judika, palmáre, miegyéb. De sehogy sem tudnak egy gyékényre jutni. Mérgesen kiáltja egy népfölkelő: – Nem tudtok a valláshoz sömmit. Pogányság az, ilyesmit beszélni. Most van a zabálós nap, nem pedig a farsangon. Mit tudtok ti a valláshoz?

Egy másik mondja:

– No, de most éppen jó helyre jutottatok a beszéddel. A vallás. A talián püspök, a francia püspök, a belga püspök, meg a többi vadkácsanyelvű püspök mind azért imádkozik, essön ránk a fészkes fene csőstül. Azt akkor még arról veszekedtek, hogy mikor van a zabálós nap. Ne beszéljetök itt vallásról, nem ide való az, inkább igya ki mindönki a sörét, aztán gyerünk, mert félkettőkor állni köll. Összevissza van kavarodva már úgyis annyira a sok vallás, hogy ha az Úrjézus lejönne megint a földre járni, nem találná mög köztük, hogy melyik az övé. Már hogy az a bizonyos.

Erre egy kis csönd támad. Az emberek elmélyedve hallgatnak. Egy csupaszínősz népfölkelő csendesen mondja:

– Ne okoskodjatok. A vallás olyan, mint ez a magyar nadrág, aki rajtam van.

Rátámadnak: – Ejnye, János bácsi, hát már így még se köllene beszélni.

– No – mondja a János bácsi, a szentséges agg csont –, azért az mégis csak úgy van, ahogy én mondom… Mert ide hallgassatok. Ez a magyar viselet, ez az enyim, szép, mert kevés vitéz van rajta. De nézzétök mög az urasági hajdúnak, vagy pedig a megyei huszárnak a nadrágját: az úgy ki van hányva vitézzel, hogy nem is látszik tűlle a nadrág. No. Hát némelyik vallást is úgy kihányták a papok sallanggal, hogy a sallangtúl már nem is látszik a vallás. No.

A vén szentségek elhallgattak. Csak csendesen mondják egymásnak, hogy kitalálósfejű ember ez a János bácsi, mert íme, milyen különös példázatai vannak neki.

1916

AMI A DALÁRDÁZÁST ILLETI…

Egy ember ülvén az asztal mellett a vásárállási duttyánban, már jó délután, nagy bot a lába között, bőrszivar a szájában, juhászkalap a fejében, bor is van előtte, azt mondja, hogy aszongya, hogy aszongya.

Nyilvánvaló, hogy ebből nótázás lesz, mert az szokott leginkább így kezdődni, minélfogva Luklábú Monori Kis Illés, aki botfülű létére nem szereti a nótát, rászól:

– Ha dalárdázni akar kend, akkor mönnyék kend a másik asztalhoz, mert az én fülem nem állja a hujántgatást.

Azt mondja erre a bőrszivaros ember:

– Akkor mér nem hagyta kend otthon a fülit.

– Azér – mondja Monori –, mer nem akartam.

– No – mondja amaz –, ha kend nem akar, akkor csak akar. Én is akarok. Úgy akarok, hogy én most danolni akarok.

Monorinak is van a két térde között egy jó vastag, kézszárra akaszthatós kampós bot, azt magához vonja egészen az ölébe, hogy kézügyben legyen. Azt kérdezi:

– Aztán kend, ha jól fölkérdözöm, kiféle?

Mondja megint amaz a juhászos kalap alól:

– Nem sok hivatala van magának ahhoz, hogy ezt a kérdést föltögye.

Magának. Monori megütődik. Öreg ember létére azt mondják neki, hogy maga. A kend helyett. Sértés az ilyesmi, mert a megvetés jele. Ennél már csak az a súlyosabb sértés, ha azt mondják valakinek: az úr. Sértés továbbá az is, hogy: ön. Az új doktor is, aki nemrég került a kapitányságra, azért volt kénytelen elmenni onnan, mert senki sem hívatta, mivelhogy önözött mindenkit. Rendes embert pedig ne önözzön senki, mert az nem járja. De ne is magázzon, mert – s Luklábú Monori megfogta a kampós botot. Elsötétülve kérdezte a bőrszivarostól:

– Hát maga vagyok én?

A másik ember viszont kérdezi:

– Hát talán a szomszédék kutyájának a fia vagyok én? Hogy engöm kend a másik asztalhoz utasít? Hát engöm talán ki löhet hajítani innen, mint a beteg macskát? Hogy én ne dalárdázzak?

Monori kissé lapul, mikor mondja:

– Nono… hiszen… ami azt illeti… De kend még fiatal. Kend még csak az ötvenet se haladta túl…

Monoriban új ötlet keletkezik, az asztalra üt, és újból kérdezi:

– Hát akkor mit akar itt dalárdázni, mért nem mén el katonának, mint a többi?

A bőrszivaros feleli:

– Az egyik lábam egy ujjal rövidebb lött, mint a másik. Itt a szájam szélin a fóradás, szerb szurony csinálta. Ehun a jobbkezemrűl hibádzik a mutatóujjam, mert ellűtték. Aztán van még egy golyó bennem itt a jobboldalomban, de azt mondták a koncoló orvosok, hogy hagyjuk benne, amíg magamagátúl közelebb nem gyün a bűrhöz.

Mutatja a balkezefejének megcsonkult ujját, a jobb karjával megtapogatja az oldalát, hogy akaródzik-e már belőle kifelébb jönni a golyó. Mert ha kijjebb jön, akkor csak egy borbélyvágás kell hozzá, és kihúzzák a testéből a koncoló orvosok.

Luklábú Monori nézi sok sebbel ellátott magyar testvérét. Megilletődései vannak. Nyújtja a jobb kezét szorításra a testvér megcsonkult balkeze felé. Ő maga pedig a tulajdon balkézével fölfogja az üveget, és önt belőle az öreg testvér poharába. Szótalanul kezelnek. A bőrszivaros azt mondja:

– Visszamék én nemsokára, mert most Orsova alatt vagyok határőrségön, csak most nyóc napra szabadságot kaptam, hogy mögnézzem egy kicsit a fődet…

– Mög a családot.

– Nono.

A poharak egymáshoz érnek. Monori Kis Illés azt mondja:

– Ugyan dalárdázzon kend egy valami szép régi magyar nótát.

1916

NYELVÉSZET A DUTTYÁNBAN

A közönséges szóbeszéd ugyancsak gyakran összecserélgeti azokat a szavakat, hogy tudok, meg bírok. Az embert, ha hívják valahova, s nincsen éppen érkezése az elmenésre, egyformán mondja úgy is: nem tudok elmenni, vagy pedig nem bírok elmenni. Bár úgy is maradhatna, hogy nincsen rá érkezésem, de ezt nem mondják, mert régi szó és elfeledték. Kiment a divatból. A tudok meg a bírok összekeveredett. Mondják úgy is, hogy úgy elgyöngítött a betegség, hogy jártányi lépést se tudtam tenni, de úgy is mondják, hogy nem bírtam tenni.

De azért van még imitt-amott a nyelvnek helyes magyarázója is a világon. Például az öreg Dékány István innen az alsótanyáról. Most éppen ül az öreg a vásárálláson, a duttyán ponyvája alatt, egy kis paprikás hús mellett, mert délutánig megéhezik az ember országos vásár alkalmával a sok gyüszmékelésben. Mert az öreget százfelé is hívják napközben, hogy menjen deputálni, hogy jó-e a ló, amit meg akarnak venni, vagy alkalmas-e az a tehén, amit amott árul az a rác ember. Dékány szemügyre veszi ilyenkor a tehenet, és azt mondja róla, hogy ha alkalmas volna, akkor nem volna olyan bolond a rác, hogy megválna tőle. Mert ilyen tréfás ember Dékány, azért is olyan százráncú a szeme környéke, mert sohasem fogy ki a nevetésből.

Most is éppen halad befelé a sátorponyva alá Vas Mihály is, szintén valamely „kishús” irányában (mert drága világ van most ahhoz, hogy vezérhúsokban válogasson az ember). Mihály fáradt is, bús is, látszik, hogy valami baja van. Odatelepszik Dékánnyal szemben a padra, kérdezvén:

– No, mire végzi kend?

Azt mondja Dékány:

– Beszéld el előbb, hogy mit testálsz rám, ha möghalsz, akkor mögmondom.

– No – mondja Mihály, kissé kedvederültebben –, ha möghalok, én ráhagyhatom kendre az egész világot, csak aztán el bírja kend kormányozni, mikor a sok nagyfejű se bírja.

– Hát – véli Dékány – nem bírni köll azt, hanem tudni.

– Ugyan – rántja föl a vállát Mihály –, egy kutya az a szóbeszéd, akárhogy mondjuk is.

Dékány hallgat, és a pipával bíbelődik, mert nem akar állni a szárban. Azután kérdezi:

– No, hát tanáltál-e alkalmas tehenet, Mihály?

Legyint a Mihály.

– Dehogy tanáltam. Hiszen éppen azért vagyok ilyen öregkutyakedvű, hogy röggeltűl kezdve térdig lejártam a lábam, még se bírtam vönni.

Dékány a pipával bajlódik, és csendesen kérdezi:

– Hát akkor miért gyüttél be a tanyárúl?

Mihály nagyot néz rá:

– Miért gyüttem be? Hát mondtam már kendnek, hogy tehenet akartam vönni.

Dékány szelíden évődik tovább.

– De ha nem bírtál… Aki nem bír vönni, mit keres a vásáron?

Mihály gyanakodva nézi. Már látja, hogy a vén tréfacsináló a falhoz akarja állítani. Akkor hirtelen észhez kap, s a homlokára csap a tenyerével.

– No né. Bírni bírtam volna, mert itt van az ára a zsebömben, csak nem tudtam vönni, mert nem tanáltam a kedvemre valót.

Dékány rendbeszedte a pipát, s kinyújtott kézzel eltartva magától, nézi. Azután mondja:

– Látod-e, Mihály, hogy más-más dolog az, tudni mög bírni?

A többiek az asztal körül nevetnek. Mihály ezen fölingerül, s azt mondja Dékánynak:

– Ha kendnek ilyen sok esze van, miért nem ül föl vele a fára?

1916

VITA A KUTYA MIATT

A kisvendéglő berendezéséhez tartozik, hogy a vendéglő kutyája szaladgál az asztalok alatt, kapar az ajtón, ha a konyhába akar menni, akkor kinyitják neki, továbbá a macskák mosakodnak az ablakpárkányon a napfényben, s ha ki akarnak menni a konyhába, a kutyához mennek, és mondják neki macskanyelven, hogy kaparja meg a konyhaajtót.

A kutya ezúttal még nem volt ehetnék, nem kívánkozott a konyhába, hanem az asztalok lába között sétált. A fejét fölfektette a vendégek térdére, az ismerősökére a két lábát is föltette, s a szemükbe tekintvén, mondta nekik kutyanyelven, csak úgy nézéssel:

– No, adjon Isten sógor, hát hogy van kend?

Bejön egy öreg bácsi a csöndes, napfényes délutánon, valami ideges ember lehet, mert ahogy széjjeltekint, már bosszankodik is azon, hogy minek ide ez a kutya-macska állatsereglet? A kutya valószínűleg nem érti ezt a beszédet, mert odamegy hozzá, és a térdére teszi a fejét. A bácsi megharagszik, s elrúgja a kutyát. Szokatlan üdvözlés ez a kutyának, nem szokta meg az ilyesmit, előbb nagyot kiált hát, és úgy szalad el.

A kutya nyikkantására az asztaloknál ülő emberek közül többen az ideges bácsira néznek, és korholás van a tekintetükben. A bácsi fészkelődik, és a maga védelmére azt mondja:

– Más vendéglőkben ki van írva a falra, hogy kutyák bevitele tilos. Hátha máshol még a vendég sem viheti be a kutyáját, akkor miért tart itt a vendéglős maga kutyát a szobában? Tartsa az udvarán, ha már kedve van a kutyatartáshoz.

Egy ember a falhoz támasztott mankók mellől csendesen szól:

– Azért még se köllött volna mögrúgni a kutyát. Löhet avval beszélni. Löhet annak azt is mondani, hogy csiba. Mögérti.

A bácsi visszabeszél, mondván:

– De kérem, ha magának így nekimegy a kutya, aztán a piszkos lábait fölrakja a ruhájára, hát… – ránt egyet a vállán.

Az ember nézi:

– Nem piszkos annak a lába.

– Nem? – kérdezi a bácsi. – A sáros lába.

Az ember megint mondja:

– Nincsen most sár.

A bácsi apránkint földühösödik.

– Hát akkor poros, az ördög bújjon bele.

Az ember szól:

– Akkor a maga lábába is belebújhatna az ördög, a maga cipője is poros. Mög ha sár van, akkor az embör talpa éppen olyan sáros, mint a kutyáé. Nincsen abban szömélyválogatás.

A bácsi hallgat egy kicsit, de sehogy sincsen a kedvére ez a rendreutasítás. Rágja a szivarját, s utóbb csak kifakad:

– Ha magára úgy rátehénkedett volna ez a kutya, mint énrám, maga is csak elrúgta volna. Vagy nem?

Az ember csendesen mosolyog.

– Nem nagyon rugdalózhatok, mert nem alkalmasak hozzá a lábak. Mert mind a kettőre ráhibázott a srapnel.

A bácsi jobban odanéz, látja a béna lábakat, kissé megrestelli magát. Azt mondja békülékenyen:

– Nono, kérem, azt nem tudtam. Csak úgy gondoltam, hogy egészséges lábbal…

A béna honvéd mondja:

– Akkor sem. Tudja uram, ha maga is úgy köszönhetne az életét egy hadikutyának, mint ahogy az enyimet én köszönhetöm, magának is másforma véleködése volna a kutyákrúl.

Az emberek bólintanak, hogy az így van. A bácsi megilletődve néz körül a kutya után. Szól neki:

– Gyere ide, kutyuska, kedves kutyuskám… Hozzanak már egy feketekávét, mert cukrot akarok adni a kutyának.

A kutyaügy ezzel a lovagiasság ismert szabályai szerint elintéződött.

1916

MÁSODIK FELESÉGGEL

Azt lehetne hinni, hogy papucshősök nincsenek is a valóságban, hanem csak úgy a nyomtatott papiroson, az élclapok szerkesztőinek a kitalálásaiban. Azt pedig még jobban lehetne hinni, hogy ha véletlenül, esetleg imitt-amott, valahol, talán vannak is ilyenféle emberek, de akkor sem található a fajtájuk a tanyákon. Ahol az ember „kend”, az asszony „te”, ahol a családfő gazda és sohasem férj, hanem bizalmasabban mondva: az én emböröm, tisztelettel mondva pedig: az én uram. Ez is változik különben többféle formákra. Az én hitös uram. Az én jó uram. Az én áldott jó uram, aki fölemelt engöm magához.

Pedig vannak efféle sorsüldözött halandók kint a tanyaföldek között is, mint a példa mutatja.

A példa egy olyan jó közepesforma ember, úgy átesve már az ötvenen, de még azért magabírós, rendben felöltözködve, halad a törvényház folyosóján, s a járásbíró ajtaja elé érve, tisztességtudóan odaveri az ajtóhoz a kezefejét. Többször odaüti, de mert a kopogtatásra nem kap belülről hangot, csak benyit, teljes bátortalansággal állván meg a bírói asztal előtt. Forog a kalap a kezében, belső felindulások külső jele gyanánt.

– Mondja kend, no – biztatja a bíró.

– Aztán mondhatom? – kérdezi bizalmas reménységgel a magyar.

– Hát. Néma gyeröknek az anyja sem érti a szavát.

Lép egyet előre a tanyai ember, leszegi a fejét, azután fölszakad belőle sóhajtással a szó:

– Hej, tekintetös uram, magának hatalma van ahhoz, oszlasson szét bennünket az asszonnyal, mert már nem bírom tovább állni a kögyetlenködésit.

– Hát mit csinál kenddel az asszony?

Fölhúzza a magyar a vállát. Leereszti, megint fölrángatja. Ezt a foglalkozást úgy hívják a külső nyelven: panyókára rázza a vállát. Azt mondja az ember:

– Hát üt. Tizenhat esztendő óta az asszonyom, mert második feleség, aztán azóta mindig üt.

A bíró kérdezi:

– Aztán kend tűri?

Megint csak panyókázik az ember, s visszakérdezi:

– Hát mit csináljak?

Faggatja most már a bíró, hogy miféle okok meg bajok eshetnek itten.

– Van-e család?

– Van, négy kis család van.

– Talán szegénység van, és az élhetés végett vannak kétféleképpen?

– Nem mondható – véli az ember –, mert harminchat hold föld van a tanya körül, el lehet rajta lenni.

– De talán kendnek kemény a kapanyél? – kérdezi a bíró.

– Énneköm? – kérdezi vissza méltatlankodva a magyar.

No, akkor itt alighanem másformán áll a dolog. Másfelé lehetnek a hibák elvermelve. A bíró kérdezi:

– Kend talán úgy gyakrabban elóvakodik hazulról?

Az ember nagyot esik a szón:

– Van eset rá – mondja beismerőleg –, hogy nem vagyok mindig jelönleg otthun. Vannak olyan kisféle eltartózkodások.

Ahán, hát itt van a bajok vermése. Eljár a vén kutya a háztól. Annak pedig az a törvénye, hogy azt meg szokták verni. Mondja a bíró a magyarnak:

– Nem köllene kendnek éppen ilyen nagyon hívőnek lenni.

– Már miért, kéröm szépen – lepődik meg a külső férfiú.

A bíró csak úgy könnyedén veti oda:

– Hát hogy mindig odatartózkodik kend a templomban…

A szó azonban szíven találja Mihály sógort. Néz föl is, le is, néz a szoba fölső sarkába, csak éppen a bíró szemébe nem nézne.

– Hát – mondja –, hát… ami azt illeti… hogy éppen az igazat mondjam, nem a templomba szoktam én járni. Messze van az mitőlünk, oda csak kocsival szoktunk járni vasárnap, ha jó idő van.

– Hát akkor közelebb mit talál kend? Más asszonyát?

Mihály lelegyinti az egész beszédet, s elkedvetlenedve mondja:

– Nem ártom én az ilyesmibe magamat.

Most rászól keményen a bíró:

– Hát akkor hova a pokolba viszi el kendet az ördög mindig hazulról, mi, vén korhely?

Mihály bólint, s olyan, mint a megrettent iskolás gyermek.

– Az – feleli elszomorodottan –, az… A kocsmában szoktam én olykor eltartózkodni.

– Ejnye, hejnye – mondja elgondolkozva a bíró –, hát hiszen más embör is csak elmén a vendéglőbe olykor, én is csak elmögyök, de azután idején csak hazamögy az embör, mert régi mondás, hogy jó kutya hazajár. Hát kend mért nem óvakodik haza idején?

Hallgatás. A bíró folytatja:

– A gyerekeire nem gondol kend? A kis családra? Hogy hátha, amíg oda van kend, valamelyik leesik a kemöncepadkáról?

Mihályból ki lehetne faragni a megszomorodás szobrát, ha most hirtelenében hozzáértő kőfaragómester akadna. Azt mondja:

– Nem úgy van ám az. Mert a kocsmában azt mondják a többiek, hogy ne mönjék még kend haza, Mihály sógor, mert hiszen ígyis-úgyis mögtapogatja kendet az asszony. Hát már akkor egykutya, akármeddig maradok, mert csak mögver.

– Azután nagyon üti kendet?

– Hát – mondja Mihály – nincsen énneköm mán egyetlen ép részöm se. Mikor mék haza, bújok be az ágy alá. Többet vagyok én az ágy alatt, mint az ágyon, hogy ne üthessön.

Ejnye, a fene teremti. Ez baj, hogy Mihály sógort ilyen kellemetlenül tángálják otthon, hogy már a családnak meg a vagyonnak a szétosztásán jár az esze. Nem jól van ez, mivelhogy micsoda dolgok mégis már csak az ilyesmik? A bíró kérdezi:

– Kend úgy a testi erejében gyönge?

– Nem – mondja Mihály. – Egy köblös zsákot el bírok vinni a félvállamon.

Mondja a bíró:

– Akkor talán az asszony még erősebb?

Mihály sógor nemet int:

– Dehogy.

A melle közepe táján végighúzza a balkeze fejét, s úgy mondja:

– Csak eddig ér.

– Hát akkor – pattan föl a bíró –, mért tűri kend, hogy törje-zúzza? Hát nem tud kend védeközni, a kend gyáva teremtésit?

– Nono – mondja diadalmasan Mihály –, védeközés, az van. Mert azelőtt, mikor az ágy alá bújtam, kihúzott alúlla. De azóta cöveköt vertem az ágy alá a földbe, azután abba fogódzok, aztán akkor nem bír kihúzni.

A bíró elgondolkozva nézi Mihályt. Az élet a kisemberek történetéből senki elé sem vet annyi furcsa dolgot, mint a kisemberek ügyével és bajával foglalkozó, ítélkező ember elé. Kérdezi Mihálytól:

– Aztán birkózás sohasem volt? Kend sohase ütött vissza az asszonyra?

– Nem – mondja Mihály sógor. – Inkább oszlasson szét bennünket a tekintetös úr, de én asszonyt nem ütök mög, mert nem visz rá a lelkiismeret.

1916

MANKÓK A PAD MÖGÖTT

A kert padján, öreg fák alatt, emberek. Végig, a deszka hosszáig, a pad hátához pedig mankók vannak támogatva. Különfélék az emberek is és a mankók is. Az emberek némely része már civilben, a másik meg katonaruhában, itt-ott a kopott blúz balfelén a fehér-piros szalag vékony vonala. Az egyik gyürüceszáros, garasos fekete makrapipából pipázik, a másik ezüst pikszisből csavargatja papirosba a dohányt. Ehhez képest a mankók is különböző sarzsikban vannak. Az egyik mankó hónaljvége már párnás bőrrel van borítva, a másiké csak egymásra csavart ócska vászon. Az egyiknek az alsó vége csak botvég, a másikon gummidugó van. Nyers, még csak ki sem száradt fa az egyiknek a nyele, a másiké politúros és két ágra szolgál kézfogóval. Divatja van már ennek is.

Afféle szótalan beszélgetést folytatnak a padon az emberek. Az egyik szól valamit, arra nagy hallgatás következik; idő múltán szól rá a másik, s utána megint csak hallgatás. Az egyik reménykedve mondja:

– Én már a jövő héten alighanem csak bottal topogok.

Mondja egy külső, gazdálkodóforma ember rá a lemondás száraz fahangján:

– Én pedig aligha tudok még valaha a magam embörségibűl fölülni a tulajdon kocsimra.

No így, meg úgy. Ilyen meg amolyan beszéd. Remél az egyik, a másik már nem hisz semmiben. Szórványosan esik csak szó. A mankók a pad háta felől a fejükkel belehallgatnak, mint a földön ülő juhászok társalgásába a csacsik szoktak, de azoknak sincsen sok hallgatni valójuk. A fákról szelíden hernyók hullanak, mert most nemcsak a mankójárásnak, hanem a hernyójárásnak is divatja van.

– Üsse kend le, apám, a nyakamról – mondja egy egészen fiatal negyvenhatos káplár – mert én nem érök el odáig.

Igazsága van neki, mert csakugyan nem érhet el odáig, mert mind a két kezefeje hibázik. Az. Hajította a gödörből a taliánra a kézibombát, mert igen jól tudta hajítani, azután egyről úgy vélte, hogy nem jól ütötte be a szögét, beütötte hát még egyszer, akkor meg a tulajdon bombája elvitte mind a két kezét. Ezen az eseten az, akivel megesik, eltépelődhetne önmagában egészen a toronyból való halálugrásig. Ez a gyerek meg a két csonka karjával most is csak nevet, vidám mindig, a szivart, amit valaki meggyújtva a szájába dugott, a két bebugyolázott kezeszárával veszi ki olykor onnan, s elmegy vasárnaponkint a tánchelyre lányokkal kacsalódni, mondván nekik:

– Azért, hogy kezem nincsen, tudok én táncolni, szép angyalom.

A kezetlen fiú olykor egy kis nevetést is bír bohó beszédeivel csinálni a pad emberei között. De ez azután csakhamar elmúlik, mert a mankók a fejükkel benyúlnak az emberfejek közé. Föléled a gondolat minden lélekben: mi lesz velünk?

A föl se tett kérdésre feleli egy a bénák közül:

– Vagy suszter, vagy snájder. Vízugrók már nem löhetünk.

– Se kötéltáncosok…

– Se staféták…

…Honnan támadnak föl a béna emberek emlékében ezek az elfeledett szavak és elfelejtett kenyérkereseti foglalkozások? Ki tudná? Talán, hogy a lábak elmaradtak: meggyarapodott az ész. A vízugró valamikor az ország folyóvidékeit járta, hosszú rúd tetejéről fejeseket ugrott a Tiszába, miközben égett rajta a gyantás ruha, a fia tányérozott, a felesége sírt. A staféta valamikor komédiás ruhában, csörgő láncokkal futotta be órák hosszáig pihenés nélkül a város utcáit, s az utána futó asszonya tányérjába hullottak a kétgarasosok. A kötéltáncos lejött a toronyból kötélen, és rántottát főzött a kötélen – mindezek most a gondolatokban előjönnek, szent Jézus, segíts, a lábatlan emberek gondolataiban! Vajon föl tudja-e érni valaha az ország, hogy mivel kergetheti el a lábatlan emberek fejéből ezeket a maguktól született gondolatokat. A szó, hogy suszter és snájder, szintén régi keletű. A hatvanhatos háború után, ha benyitott valaki valamely vendéglő belső szobájába, és sok mankót látott a sarokban meg az asztalok körül, azt mondta: – Itt vagy suszterek gyülésöznek, vagy snájderok… Mert a háborúban lábatlanná lett ember mind erre a két kenyérre ment, amiket lábfej meg lábszár nélkül is meg lehetett keresni.

A bénák a fejüket lehorgasztva ülnek a padon. Csak a kezetlen közös káplár tréfálódzik olykor.

Arra megy előttük lánnyal egy fiatal tengerészkatona. Vidám beszédük elcsillapul. Szótalanul haladnak el a megcsonkult emberek előtt, a tiszai vízilegényből lett tengerjáró tiszteleg a padról hiányzó embertagoknak. Azután elhaladtában mondja a lánynak:

– Mivelünk ilyesmi nem történik… Vagy hazagyövünk épkézláb, vagy pedig nem gyövünk haza, hanem lent maradunk a hajóval együtt a tengörbe.

– Hát az nagy víz löhet – mondta rá a lány.

1916

JÓ FRANCIA DOHÁNY…

Van eset rá, hogy hetivásáros napon némely öreg tanyaiak nem mennek haza mindjárt a piac után, hanem egy kicsit elidőznek a vendéglőben. Úgy mondták ezt ezeknek előtte, hogy időt múlatnak. Nem mulatnak, mint ahogy mondják, hanem múlatják az időt, vagyis hogy teletik. Hogy teljen egy kicsit az idő, úgyis elég hosszú az éjszaka még aludni, mire kiérnek is a homokra. Kicsit elbeszélgetnek, aztán itthon ebédelnek. Néha szabad az ilyen paksziózás, különösen hogy odakint ritka madár a marhahúsleves, itt bent meg kapható; van olyan öreg külső ember, hogy tisztán csak a húsleves kedvéért bentmarad harangozásig. A kisvendéglőnek tágas udvara van, a kocsi ott lehet, és a tanyai lónak nem éppen kell nappal is istálló.

No, így Mihály, János és Zakar, három vén ember, élvezik a levest a viaszkosvásznos asztalon szép fehér tányérból. A fejek előrehajolnak, hogy csak egy drága cseppje is el ne hulljon hiába. Zakar már igen csak hajlik, mert egyenes természetű volt világéletében. Zakar tehát, mikor a tányérból magához emeli a megmerített kanalat, a balkezével mindig a kanál alatt jártatja a kenyeret, hogy semmi veszendőbe ne mehessen a finom jó levesételből, az úristen aranyozza meg a kezit annak is, aki főzte.

Azután esznek még valami kis paprikáshúst, mert az úgy szokás kis helyen, hogy előbb levest főznek a húsból, és azután kászolítják bő lére, mártogatós paprikásnak. Bicskaheggyel dolgoznak öreg Mihályék meg Zakarék, érintetlenül hagyván a villát, mert így: ízűbb. Akkor egy kis borocskát parancsolnak, nem sokat, csak egy félliternyit, még hozzá egy kutyaijesztőt vagyis hogy szoldátot. Akkor felkönyökölnek az asztalra, és néznek hallgatagul a világba. Jó volna, ha jönne valaki, aki beszélne.

Jön is ez a Várakozó Kis Vastag Ferenc, aki szintén odavaló az átokházi kapitányságba, jelönleg katona, de rosszcsont irgalmatlanul, az is volt világéletében.

Kis Vastag bot nélkül van ugyan, de sántít a kopott katonamondurban, és odakiáltja az öregeknek:

– Adjon isten, tatámék.

No, ez jó, hogy jött. Helyet kell csinálni neki, továbbá adjanak poharat Várakozó Vastagnak. Zakar szivart vesz elő, azzal kínálja. Várakozó Kis azonban zacskót hajít az asztalra, és azt mondja:

– Én mán csak pipálok. Ha Magyarországon ilyen dohány volna, mint ez, akkor én mindig csak pipálnék. Kóstolják meg kendtök, taták, ezt a dohánt, ilyent még nem szíttak, mióta az orruk kilikadt. Mert ez valóságos jó finum-fánum igazi francia dohány.

A pipák előkövetkeznek. Tömődnek, fészek is csinálódik bennük, János bácsi, aki gányó volt valamikor legénykorában Csányon, s ennélfogva ért a dohányhoz, műértőleg kapargatja bele a pipába a zacskóból a nevezetes miegymást. Valóban, már a tapintásából is kiérzik, hogy ez valóságos francia dohány.

János rágyújt. Szép fehéres kékforma füstje van neki, sok.

– Hát – mondja János teljes elismeréssel – hiszöm az Istent, de ez francia dohány.

A többiek is élvezik. Az. Hát az. Az íze is más, meg a szaga is más, mint aki idevaló dohány.

– Hát hunnan szőrözted te eztet, Fercsi?

Várakozó Kis Fercsi könnyedén ránt egyet a vállán, s egykedvűen feleli:

– Verdunbúl.

Zakar mondja:

– Az messze löhet.

Fercsi mondja rettentő komolysággal:

– Franciaországba. Ahun facipőbe jár a paraszt. Mink csak a káposztát tapossuk bele kádba a facipőbe, azok mög mindig abban járnak. Jaj, de nyomorúságos népek. Inkább a pokolban lönnék pokolbeli ördög, mint a franciáknál paraszt. Olyan vékonyak, hogy ha a fapapucs nem tartaná, a szél elvinné űket. Mint a szabót, mikor szeles időben elfelejtötte a vasalót beletönni a zsebibe.

Hát lám, ilyen nevetni valók is vannak. Erre már csak adjanak egy liter bort meg egy kutyaijesztőt, vagyis hogy kányát, vagyis hogy szoldátot.

– Hát aztán – kérdezi Mihály –, hogy kerültél haza abbúl az idegenbűl, Fercsi?

Fercsi a lábára mutat:

– Itt van a térgyem kalácsába a krasnel. Aztán hazaküldtek. Most itt vagyok a hatos számú kótpórházba, a pulcaltábornagyutcába, elsőosztályú szanaszét katona, betegek felett.

Ez szép. A pulcaltábornagyutcába első számú hatos szanaszét. Ez se egészen valami utolsó sarzsi lehet. Még egy liter bort lehet hozni erre a nagy ijedtségre. Aztán.

– Aztán – kérdezi Zakar –, hogy gyüttél onnan a Verdunbúl haza?

Mondja Fercsi:

– Negyedfél napig hozott a vasút. Akkor Durazzóba bele köllött mönni a hajóba, akkor azután álló teljes két és fél napig hozott a tengörön. De a lábam majd elveszött a fájdalomtól, ahogy hányt-vetött az a hajó.

– Huj – mondja az öreg Mihály.

A vendéglősné iskolásleánya meglöki hátulról Várakozó Kis Vastag vállát, kérdezvén:

– Hogy kerül maga Verdünből Durazzóba?

Fercsi megint csak rázza a vállát. Azt mondja:

– Maga ahhoz nem ért, kis kisasszony, öszöm aztat a szép lánycímer fekete haját. Azért köllött leszállni a vasutrúl Durazzóba, mert akkor a vasút az ellenségöt szállította. Mert azoknak is csak köll helyet engedni, hogy mozoghassanak.

A kétely, amit a kisleány kérdése Mihályék lelkébe ütött, Fercsi erélyes szavaira eltűnt, elszakadt, mint futó felhő árnyéka a virágos mezőn.

– Huj – mondja Mihály bácsi –, hát ott a bagony az ellenségöt is viszi?

Fercsi mondja, tömögetvén a kisujja körmével a pipában a francia dohányt:

– Hát persze. Mert az ott úgy van beosztva. Ott beosztással élnek, nem úgy, mint minálunk a kórmán.

No, hogy a kormány mifelénk nincsen beosztással, az mán igaz. Azt mondja Zakar.

– Félegyházárúl egy lovat se vittek el, mert ott kórmánpárti kerületöt akar csinálni a kórmán. Mi tűllünk mög mindön valamirevaló lovat elvittek, mert úgyis tuggyák, hogy nekünk hiába beszélnek.

– Azonban ne politizáljunk. Háború van, és a nemzet fogjon össze – véli Mihály –, ráérünk majd azután is mögént veszeködni. Inkább arrúl beszéljön a Fercsi, hogy mi volt abban a Verdunban?

Fercsi nagyot húz a levegőből. Aztán beszélni kezd. A mozsarak… negyvenkét centiméter, hatvanhat centiméter…. százhúsz centiméter… hu… hu… sss… sss… ahogy aljában olvadtak a halottak, ahogy tetején a hóban pedig úgy mög voltak dermedve, mint a fagyos kutyalábszár – az öregek elhallgatnák azt estig is, de közben bejön, az ostort lóbálva, Nyikuláj, és szól Mihály gazdának:

– Gázda, gyerünk már. Messzi van tánya.

Öreg Mihály gazda kikeres valami üres poharat az asztalon levő csetres közül, önt bele, és nyújtja Nyikulájnak. De a kocsis nem fogadja.

– Nye – mondja – nye. Muszkáli nem szlabad kocsmába bor. Hozz kocsira kis bort, gázda. Gyerink, gázda. Mári mami komédia csinál tanyába.

Mihály, mint célszerű tanyai ember, nem fél senkitől. Verekedett már a cigányokkal is annakidején vasvillával, és katona is volt valamikor oda alá a Spanyolviaszkországban, ahol spanyolviaszkforma sipkában jár az értetlenség. A muszka beszédére sem ad semmit. Attól nem ijedne meg. Az csak olyan mellékes. Hanem hogy a Nyikuláj a Mári mamát is említi, ez már csakugyan meggondolandó ténykörülmény. A hites asszony. A hű és jó asszony. Négy katonafiú anyja. Hát igen. Igaza van a Nyikulájnak. Bár emígy pedig ez a minden széllel bélelt Várakozó Kis Vastag annyit tud beszélni a Verdunról, ahol a hatvanhetes vártörő mozsaraknál szolgált, hogy azt el lehetne hallgatni, amíg csak a nap fel nem jön. Mert rettentő szép beszélőtöhetsége van neki. Gondolni kell azonban Márira is. Mári vár otthon, a kis tanyában, az ereszet alatt, susogó jegenyenyárfák és álmosodó akácok között… Mári most alighanem locsolja a kiskertben, mint délután szokás, a legényvirágot, a bazsarúzsa tövét, miegymást, szegfüvet, őszirózsát – igaza van a muszkának, ne hagyjuk Márit, gyerünk a Márihoz, fizessünk és bújjunk ki a város ormótlan kőfalai közül a szabad mezők levegőjére: fizessünk. Mihály zörög a poháron.

Jön a gazdasszony. Számolnak, nincsen benne összeveszés. Azt mondja azok után a vendéglősné:

– Aztán maguk, Zakar bácsi, elhiszik mindazt, amit ez a kutya rosszcsont Várakozó beszél. Hiszen ez, mióta csak katona, egy elő lépést se tött ki a város határábúl, mert a marhavásárlásnál van, ez a kutya csalafinta embör még csak eleven puskaport se szagult, nem hogy a Verdunban lött volna.

Várakozó Kis Vastag nevet. Mihály bácsi, János bácsi, Zakar bácsi egy kicsit összenéznek. Utóbb Zakar idő múltán azt mondja:

– Szép eszmetöhetsége van neki.

Nyikuláj zörög az ajtón:

– Gázda…

1916

MUTATÁS NÉLKÜL

Csendes külvárosi délután, a nap szelíden neveli az akácfák levelét. Nemigen jár az utcasoron senki, egy vendéglő nyitott kapuján belátni, tanyai kocsik állnak az udvarban, mert délelőtt hetivásár volt, s úgy látszik, némely magyarok bent időznek egy kicsit. A vendéglős egyébként szintén komám, mint annyi más, vagyis hogy valamikor együtt szolgáltunk fegyver alatt, s most megint be van hívatva. Illendő hát beszólni a koma feleségéhez, pár kérdést tenni afelől, hogy-mint van az ember, merre jár, mit ír? Azután azt is érdemes megnézni, hogy miféle dolog lehet az, ami még ennyire idő múltán is bent tartja a külső magyarokat? Mert annak mindig valami különös oka szokott lenni. Ugyan leginkább csak áldomás valamely sikerült vásár fölött.

Benyitok. Nincsen azonban ott a világon senki, csak a csendesség, az uralkodik. Hát hol van itt az öt kocsira való ember? Beljebb van ugyan még egy szoba, jókora nagy, de onnan sem hallatszik semmi zajongás sem. A sarokban van az ajtaja, az is nyitva, de nem látni be rajta a szobába, csak az ajtó küszöbéről. Csak mikor odajutok s benézek, lépek meglepődve hátra. Ilyent még nem láttam korcsmahelyen sehol sem, még sohasem.

A belső szoba belső, hosszú asztalán hosszú, sárga, templomi viaszgyertyák égnek, gyászfátyollal körülkötve a derekuk. Az asztalon tányérokba fölrakva kalácsok, szalonnák, szárazkolbász, túró, más tányérokon ételek maradványai. Félig üres boros- meg sörösüvegek, szódavíz, kávéscsészék. Üli körül pedig az asztalt egy tanyai asszonyokból, lányokból, még sor alá nem került legénykékből és ősz emberekből álló társaság. Mindenki ünneplőben, öreges asszonyok barnásfeketében, menyecskék színes viganókban, a gyerekek kalapján, az öregek sipkáján ugyanolyan gyászfátyol, mint az égő gyertyákon. Ez tor. A pár óra előtt eltemetett halott búcsúzó ünnepe.

Visszalépnék a küszöbről, de a koma felesége halkan szól, hogy csak tessék belépni, valamelyik másik asztalhoz, ezek a tort ülők nem zavarnak senkit.

Csakugyan nem. A kipirult arcokon látható ugyan, hogy tor után vannak már, de a beszéd csendben, sorjában megy, senki sem vág a másik szavába. János bácsinak mondják, hogy János bácsi. János bácsi mondja Mihály bácsinak: – Sógor, sógor… hát még hogy ezt is mög köllött érnünk… Az asszonyok bólintanak egyszer, háromszor, ötször is, hogy… hát ez így van… hej, hej, az ártatlan… ilyen véget érni… De ilyen véget… Szerelmes Jézus…

Mi lehet ez? Mi hozta ezt a társaságot ide, hogy a halott emlékezetére az ételt megegyék, és utána a kezüket megmossák, így még megtartván régi, szinte feledkezésbe ment temetési szertartások végső szokásmaradványait. A tanyákon ugyan meg van még imitt-amott, de hogy így, vendéglőshelyen, ezt még csak nem is hallottam eddig.

A vendéglősné aztán mellém ül, hogy csendesen szólhasson. Úgy mondja, hogy a kórházból temették délelőtt a halottat a belső temetőbe, s ezért került a külső tor belső helyre.

– Mert – mondja – ölés történt. Asszonyölés történt. A tulajdon sógora. Aztán mögrémült a töttitűl… Aztán fölakasztotta magát.

A háború jól ellátta a nemzetet tragédiákkal a frontokon is, de csinált itthon is. Ez is egy az itthonvalókból. Kismódú legénybe beleszeret a jómódú lány, apja-anyja oda is adják, hiszen van miből kettejüknek élni. Boldog, külső, csendes élet, felhő az égbolton csak az, hogy unoka nincsen. No, majd kivárjuk. Unoka helyett a háború következett, az ember elment katonának. Idő múltával szabadságra hazatért, a sógora már ekkor bökdöste a szívébe a tőröket, hogy hűtelen az asszony. Pedig azért történt ez a vád, mert a sógort nem hallgatta meg az asszony. De a gyanú az gyanú marad. A szabadság leteltével az embernek az asszonytól való elválása sem úgy történt már, ahogy kellett volna. Nehéz szívvel ment a frontra. S azután a sógor rátört éjnek idején az asszonyra, megölte. Kora reggel már keresték a gyilkost a portyázó lovasrendőrök. Nem sokáig kellett csapásozni utána: a tóparton ott volt a jegenyefán, amire istállókötéllel felakasztotta magát.

Nehéz történet. Talán valami tisztább, békés világ el sem hiszi majd, hogy valaha ilyenek is lehettek…

A tor a végéhez közeledik. A legénykéknek intenek az öregek, azok mennek ki a kocsikhoz az udvarba, a lovakat befogni. Egy ősz, pirosképű ember, ez a megölt menyecske apja, önt még imitt-amott a poharakba, még egy-két üveg sört hozzanak hát az asszonyoknak. Aztán félrehúzza más asztal mellé a vendéglősnét, a tárcát is előhúzza a belsőzsebből, s azt mondja:

– Hát ami vót…

A kréta ilyen helyen nem számít duplán. Még a söröket is visszaviszik, amiket az asszonyok nyitatlanul hagytak. Az öreg magyar fizet. A megindulásnak semmi nyoma rajta, mikor a lánya torát intézi. No, azután még egy szent János áldását, aztán gyerünk, mert jó kutya hazajár. A lovak már az udvaron befogva vannak. Búcsúzás, egymásnak a jó Istennel való éltetése, és semmi szó arról a szomorúságról, ami egybehozta őket. Az udvaron aztán a kocsikon elhelyezkednek. Az emberek elül a hajtóülésen, az asszonyok a szénán háttal az emberek felé, föltűrvén az ünneplő szoknyát, hogy ne törjön.

– No, Jézus nevében – az ostoros kéz a sapkához emelődik, a lovak szüggyel a hámnak feszülnek, s a kis kocsitábor a kapun át sorjában a mezők felé kiindul, és egy kocsinak a tengelye sem akarja magával elhúzatni a kapufélfát. Azért, hogy egy kicsit elidőztek, hajtani tudnak az öregek. De különben a lovak ügyelnek, mert nekik is csak legjobb minél hamarább otthon lenni.

Ahogy elhaladtak, beszélgetünk felőlük. A csapás, a fájdalom, a szörnyűség… Azután a halott urához még talán oda sem ért a gyászlevél, mikor a vérétvettnek a teste már a föld alatt.

– Az. De a toron csak mögvigasztalódtak egy kicsit. Jó az a tor-szokás, felejteti a bánatot.

– Hát… hát, igen. De az éjjel ezeknek a szíve majd leszakadt.

– Az éjjel is itt voltak már?

– Itt. Úgy volt, hogy tegnap délután temetik, hát begyüttek már tegnap mind. De a doktorok tegnap nem bírtak készen lönni a kórházban a vizsgálattal, így aztán mára maradt az eltakarítás. De az éjjel, ahogy itt tanyáztak, ki hol fért, kocsin, kocsiszínben, egy zokogás volt az udvar. Az embörök a szín oszlopába fogóztak, aztán annál sírtak. Meg van az siratva ölegendőképp, a szögény. De a tornál nem mutatják.

Tornál nem szokás mutatni. Minek az a mutatás?

1916

AMIT A SZÜLE NEM ÉRT MEG

A szüle, időses tanyai kun asszony, bemegy a jegyzőhöz a faluba. Azaz hogy, engedelmet kérek, nem falu az, hanem város, mert a kun nem engedi a községét falunak nevezni, mert az város, sőt vaáros, de leginkább, ha éppen valaki tudni akarja: kúcsos város. Sok veszekedésre adott ez alkalmat annakidején a katonaságnál, amikor odalent, ha éppen az úgynevezett Waffenstillstand állt, s unták magukat az emberek. Mert a városi legény figurázta a falusit, a falusi a tanyait, a tanyai megint különbséget tesz örökföldes meg bérföldes között, s ha a kunok azt mondták, hogy ők nem falusiak, hanem városiak, akkor mindjárt jött az évődés a kúcsos várossal, ahol ímé, Erzsók asszony csak most szombaton varrt a Miska gyereknek két ócska zsákból egy új gatyát, és lám, a Miska már vasárnap reggel a templom farka előtt fitogtatta benne magát… A kunok évődtek vissza, mindenki beleszólt, mert nincsen olyan község, amelyről valami gúnyszólás ne volna. Az egyikben találtak egy zsebórát, de agyon is verték azonnal, mint ketyegő fenét, a másikban azért vágták le a rövid bíróhoz a hosszú bírói pálcának a gombját, mert a bot fölülről volt hosszú, másutt keresztbe vitték a létrát az erdőn, s hogy elférjen, kivágták a fákat. Amott víznek nézték a hajdinavetést és megúszták, amaz helyen a bíró kiíratta egy utcasarokra tapasztalat nyomán, hogy: vigyázz, mert itt leüt a ménkű. De emitt meg eltették a nagy jégcsapot nyárára emlékül, a másikban meg kukoricakapáláskor toronyiránt teszik le a csizmát, hogy rátalálhassanak – meg sok más egyéb ilyen történet van, s végeredményükben arra alkalmasak, hogy összekapjanak a legények. Ölre mennek, s egyszer csak egy gomolyagban forog a földön valamennyi. Ez öröm volt, a testi erőnek ezt a játékát nézni – bár aki ilyenkor alul maradt, annak ez nem jó volt.

Mondjuk tehát inkább csak azt, hogy a szüle a városba ment, nehogy alul maradjunk. A szüle a városházánál bemegy a jegyzői úrhoz. Ez nagy aktus tanyai asszony részéről, aki az urak fejét nem szokta fájdítani a maga dolgával. Mondja is jegyzői úrnak:

– Hát kéröm, látja, már megint a maga fejit fájlalom.

– Nem baj az, szülém, arra való.

– Úgy hát? – esik nagyot a szón a szüle, örvendezvén a dolgok ilyetén állapota fölött. – De amúgy mög úgy is van, maguk a népért vannak a hivatalban. De hát kérdözze már, hogy mér gyüttem?

– Majd elmondja, szülém.

Simogatja a szüle az asztal sarkát, hallgat egy darabig, azután mondja:

– De hát hogy is kezdjem csak? Hiszen ösmer maga engem. Most öt esztendeje is itt jártunk, amikor a gyerök sorozódott.

– Hát persze. Azóta a maga ura meghalt, a gyerek meg katona.

– Meg… katona…

Szüle húzgálja össze az álla alatt a tisztes fekete kendő csücskeit, ez a lelkiindulatok és bánatok feltámadásának a jele.

A jegyzői úr belesegít:

– Szülém, most alighanem abban jár, hogy a gyereket eresszék haza aratási szabadságra.

A szüle sírása elmarad, a jegyzőre néz, és azt mondja:

– Hát most látom csak, hogy mi az a tanult ember. Én ki se tudom mondani, maga meg már tudja. Hát ez hogy van?

– Hát hol szolgál a gyerek? – kérdezi a jegyző.

– A katonaságnál – mondja a szüle.

– De merre?

– Merre? – kérdezi a szüle. – Azelőtt a huszároknál volt, mert az apja is azoknál szokott szolgálni, most pedig oda van messze az oroszoknál a Szibériában.

A jegyző úr mondja:

– De hiszen akkor fogoly.

A szüle mondja:

– Az. Katonarab a muszkánál. De nem készakarattal, hanem sebbel… Az. Nem szántszándékkal, hanem vére elfolyásában.

Mondja megint a jegyzői úr:

– Onnan nem lehet hazahozni, szülém.

A szüle megütődve lép hátra a papucsban.

– Nem? – kérdezi. – Hát miért nem? Hát én azt nem értem. Mondták ugyan már mások is, hogy nem lehet, de azt hittem, hogy ez nem igaz beszéd. Hát maga is azt mondja, hogy nem lehet? Hiszen a katonaságtól milyen sok ember haza van eresztve az aratásra. Hát akkor az én gyermekemet miért nem eresztik haza, amikor úgy kellene itthon, mint a falat kenyér?

– De hát hogy is gondolja azt szülém, hogy valakit a fogságból hazaeresszenek?

Mondja a szüle:

– Úgy gondolom, hogy szót ád, mikor elgyün, arra, hogy az aratás után visszamén. Hiszen azoknak úgy sincsen ott semmi dolguk, hát mért nem eresztik haza? Aki a harctéren van, annak több dolga van, aztán azt mégis hazaeresztik. Akkor miért nem eresztik haza a foglyot?

– Hát – mondja a jegyzői úr –, ezt már nem lehet nyélbe ütni sehogy se, szülém.

– Igaz lélökre mondja? – kérdi a szüle.

– Hát.

– Hát akkor – mondja elszomorodva a szüle –, akkor én hiába is fájlalom a maga fejit, ha ilyen értetlen világ van.

A szüle kimegy a szobából, búsan. Hát nem eresztik haza a gyereket Szibériából. Micsoda világot élünk, szerelmes Jézus! Még onnan sem eresztik haza, pedig ott nincsen dolga semmi…

A kapu alatt mondja is az ott időző egyenruhás hivatali személynek:

– Már nem tart úgy a néppel a jegyzői úr, mint eddig. Nincsen a gondunk iránt már olyan jó fogalma, mint ezeknek előtte.

Persze, persze. Háborús világ van. Az emberek fogalmai megváltoztak.

1916

JÁNOS MEGALÁZÁSA

Az öreg János odavolt a másik utcában, a kocsmában, két deci bort inni, mert nagyon jó sötét sillerje van a Teca néninek. Ha még egy kicsit sűrűbb lenne, megállna benne a kanál, mint valamikor Boszniában a cérna vinában. János meg is fogadta, hogy ezentúl nem megy át Tecáékhoz mindennap, mert borzasztó az, ahogy verik ezek a kocsmáltatók a bor árát fölfelé. Elvégre jól esik ugyan öregembernek egy kis bor, mert az erősít, és a jó siller kellemes melegségeket csinál, de hát nem muszáj annak nap-nap után meglenni.

Csak lassan – gondolja János, ahogy lépked hazafelé az utcán –, mert háború van. Csak spórolósan kell élni. Csak kevés bort, csak az a baj, hogy két decinél kevesebbet nem adnak. Úri helyen ugyan adnak egy decit is, de három deci árban, aztán az íze még hírül sem olyan, mint a Tecáéké. Ennélfogva ezentúl majd csak minden másodnap megy által. Másodnap igen. Elvégre emberek közé is kell menni néha, híreket hallani a háborúról s más egyéb körülállásokról.

Most is a drágaságokról tárgyaltak, és rettentően panaszkodtak az emberek, mert ami igaz, az igaz. Egy malacnak akkora az ára, mint valamikor egy jó futós lóé volt. Hogy leszünk a télire zsírral, szalonnával? János is elmondta a maga panaszait, de magában azt gondolta, hogy okos ember ésszel él. És eljővén a Tecáéktól, csak azt forgatja a fejében. Mindenki gondoskodjon magáról, idején és ahogy lehet. Elvégre nem muszáj mindenáron malacot vágni. A hús sem feltétlenül szükséges, anélkül el lehet lenni. A dohányocskából a legolcsóbb fajta is megteszi, az elég rossz, hála Istennek, és így kevés kell belőle. Bár olyan rossz lenne, hogy semmi se kellene, mint akkor, amikor a pipázás még nem volt kitalálva, s mégis megéltek az emberek. Hanem három fődolog van. A liszt, a szalonna meg a krumpli. Ha ez a három megvan, akkor minden van, akinek nem tetszik, egyen tengeri herkentyűt meg lekváros csirkét kuglóffal. Mert abból a háromféléből mindenféle olyan jó eledel elkészíthető, ami a táplálkozáshoz szükséges. A liszt jó kenyeret ad, torta meg nem szükséges. Hát a sültszalonna kutya? Vagy a szaggatott tészta kutya? Vagy a zsíroskenyér, vagy a lángos, vagy a sült krumpli hajában, továbbá nyilvánvaló, hogy a krumplileves csipöttel aranyérmet kapna, ha katona volna.

János nevet befelé magában. Mert gondoskodott idején arról, hogy a három fődologból legyen elég, még „gyugaszban” is. Lisztecske a zsákban, krumplicska a pincében, zsírocska szép régi fajta fazekasmunkájú edényekben. Néhány szalonnahasáb is lóg a kamrában. De azonfelül hűvösöl a padláson egy egész oldalszalonna is, jól eldugva a sötétebb helyre, a gyugasztóban, hogy ha a hatósági makszimilálás keresné is, ne nagyon találjon rá. Szép oldalszalonna, el lehet mondani. Fehér, dúsan sózva, még a bőre is ennivaló, mikor a maga zsírjában paprikásan megsül. Haj-haj, az ételek királya az, és reggel használva különösen tisztítja a mellet, nem hiába, hogy a disznót nem disznónak kellene hívni, hanem úgy, hogy öszömadta.

– Hej – gondolja János –, de jó volna, ha még egy ilyen oldalt löhetne szörözni…

Néha a reménységek hirtelen valóra válnak. Jön az utcán szemközt egy ember, cipel egy féloldal szalonnát.

– Ihun – szól neki János –, de szép szalonna, ugyan hun szörözte?

– Itt vöttem – mondja az ember –, nem messze, a Hóbiárt basa utcájába egy bizonyostúl.

– Eltönni valónak?

– Nem. Eladásra.

János alkudik a szalonnára azonnal, mert pénz van nála (mert nem tudni, mikor találkozik alkalom). Ez a jó ember nem is tartja drágára a szalonnát, megmondja őszintén, hogy mennyiért vette, s mekkora haszonért válik meg tőle. Megalkudnak, János fizet, mert nem súlyra megy a dolog, hanem szömmértékre. A szalonna János vállára kerül, az ember elmegy. S János megint befelé nevet magában: hiába, okos ember ésszel él. Csak fel vele a padlásra, a másik mellé, a gyugaszba, mert a bolond ember azzal is dicsekszik, ami nincs, az okos ember azt is eltagadja, ami van.

– Ketten lösztök – mondja János bizalmasan a szalonnának, ahogy viszi felfelé a padláslétrán –, olyan alkalmas társad lösz ott a hűvös helyön, hogy az csak csuda.

Az oldalszalonna nem szól semmit, ugyan nem is szokása. Csak János szól a padláson megdermedve, elkábulva, mellenvágva és sárbatiporva…

– Szerelmes Jézus… Hivalkodásomban de megaláztál…

János ugyanis a tulajdon szalonnáját vette meg attól a becsületes embertűl.

1916

BESZÉLGETÉS

Két lábadozó katona jön ki a templomból. Az egyik nehezen húzza a lábát, a másik a bekötött kezét a blúza nyílásában hordja. Azt mondja az egyik:

– Én nem szeretöm az ilyen sötét templomot. Olyan, mint a halottasház. Csupa sütétség… Aztán a gyertyák. Ha az embör nem vigyáz, vagy fölbukik valamibe, vagy föllük valamit. A rókusit jobban szeretöm. Az világos.

Azt mondja a másik: – Neköm mindegy. Nem nagyon hajkurászom az egyiket se, de ha már elmögyök előtte, aztán nyitva van az ajtaja: csak bemék.

– Az. Egy miatyánkot…

Emez felel:

– Hát ügön. Ha csönd van benne. De mikor az öregasszonyok danolásznak benne, még a miatyánkba is belezavarodok… De hát azért szokásbúl csak bemék.

– Szokásbúl?

Ez, aki a lábát fájlalja, megáll egy kicsit.

– Csak szokásbúl? – kérdezi megint.

– Hát – mondja megint amaz. – Szokásbúl. Tudod – mondja a fiatalabbnak –, a háborúban úgysincsen Isten. Hanem gyilkolás van.

A másik értetlenül néz rá.

– Hogy mondhat kend ilyet? – kérdezi. – Hát háború van. Harc van. De nem gyilkolás.

Legyint amaz.

– Mindegy. Pogányság van. Gyilkolás van, hogy ne lögyön annyi pogány. Mert most pogányok vagyunk. Mindönki pogány.

– Én is?

– Hát te is.

– Hát kend?

– Hát én is.

Elmosolyodva kérdezi a másik:

– Nem sok pálinkát tanált kend máma frustokolni?

Az öregebb megáll, egy ideig nem felel a kérdésre. Aztán mondja:

– Nem mondom, hogy nem ittam, mert ittam. De nem sokat. Nem azért mondom.

Az ép kezével megfogja amazon a blúzt.

– De tudod… Bajos ezt kimagyarázni. Hát, hogy mondjam? Hát éccaka vót, sturm vót, hurrá vót, aztán mikor beleszúrtam a bajnétot, akkor láttam csak, hogy a barátom. Hát nem vagyok én pogány?

A két lábadozó szótalanul ballag tovább.

1916

A KRASZNIKI CSATA

Pihenőre itthon levő öreg katonák beszélgetnek egy-egy üveg sör mellett. A pihenő abban áll, hogy egy kicsit hazajöttek a harctérről, s most foglyokat őriznek. Ahhoz képest, ami ott van, pihenőszámba megy az ilyesmi is. Vén trénkatonák meg azért vannak itthon, hogy kocsikat, szekereket szedjenek rendbe, fessenek, mázoljanak, javítgassanak, ezeknek meg ez a pihenő. Azután vannak egészen fiatalok is itthon, akik még csak majd ezután mennek el háborús világot látni, öreg altisztek jöttek haza a tanításukra, mint már ez háborúban szokás. Estefelé aztán, munka után, a sokféle katona összekeveredik a kisvendéglő asztalai körül, pohár bort inni, falubelivel találkozni. Hírt hallani attól, aki szabadságról jött, üzenetet küldeni azzal, aki szabadságra megy, és megosztani egymással a hazulról jött elemózsiát, mint háborúban szokás.

Azután, ahol ennyi katona együtt van, ott hamarosan felüti fejét az üzlet, mert a háborúban ez is szokás. Felkeresi a sok embert a kínálat a bakancsfűzőzsinórtól kezdve a nyolcadcédulás osztálysorsjátékig. Háborús verseket kínálnak, sapka mellé való díszítéseket, nyakbavaló pénzt, noteszt és levelezőlapot, szép képeset. A másik üzletes fotográfust ajánl, a harmadik a fotográfus mellé olyan mestert, aki a fényképet hihetetlen olcsón üveg alá rámázza, de hátúlról még be is ragasztja, hogy nem megy bele a por.

– No, ez okos dolog – véli egy katona –, ha a por legalább a fényképünkbe nem mén bele. Mert mibelénk úgyis mönt elég tavaly nyáron a Szerbiába.

Ilyen tréfás megjegyzések hallhatók. A pucpomádét kinevetik, hogy hát még mit nem, majd még a gombot is pucoljuk. Régi világbeli katonaság volt az, amikor még a gombot is olyan fényesre pucolták, hogy a légymadár is lecsúszott róla. Az osztálysorsjátékost biztatják, hogy bizonyosan vesznek tőle, de majd csak akkor hozza elő a cédulát, ha már nyert.

– Hát csak nem vagyok bolond, akkor eladni – mondja a mozgó kereskedő –, amikor már nyert.

– Hát mink mög – mondják a katonák – nem vagyunk bolondok addig mögvönni, amíg még nem nyert.

Így évődnek. Egy ember azt kérdezi, hogy a fényképen rajta lesz-e a füléből az a darab is, ami valahol a Balkánon levickolódott róla. A fotográfusi ügynök ígéri, hogy akár kétakkorát is csinálnak hozzá. Akkor jön egy kalapos kisasszony, szép háborús képeket árul. Nagyon szép képek, tanácsos mindenkinek venni belőlük egyet emlékül, hogy otthon is legyen, és nagyon szépen, olcsón rámázzák a Karika utcában.

A kisasszony nagy táblához viszi a képeket, az egyik kezével a vállára támasztja a táblát, a másik kezével pergeti a képeket. Huszonöt-harminc év előtt félosztrák-félolasz, mosolygós, nagyszakállú krajnaiak hordozták így az olajnyomású képeket, azután az elmúlt, és megint feltámadt a szokása, mert a háború mindent feltámaszt, csak az elesetteket nem bírja feltámasztani.

Mondja a kisasszony az öreg vendéglősnek:

– Itt egy szép Ferenc József és egy szép Vilmos, vegye meg, bácsi, ez nagyon ízléses most a vendéglőkben.

A bácsi mutat a falra. – Ott vannak már régön. A király már nagyon régön, a Vilmos mög mindjárt azóta, hogy a háború kiütött… Ugyan mán az is régön volt…

Mondják fejbólintva az öreg katonák:

– Bizon régön kezdtük mög a táncot. Némely részünk már el is felejti, hogy civil volt valaha.

A kalapos kisasszony szokva van már a beszédekhez, csak pergeti tovább a képeket. Ez a Belgrád ostroma, ez a valjevói ütközet, ez Szendrő várának diadalmas védelme… Ez a kraszniki csata…

Egy őrmester beleszól: – Nézzük.

– Tessék – nyújtja át a kisasszony –, ez a valóságos kraszniki csata.

A katona kissé eltartva magától a képet, nézi.

– Hát – mondja – hát… tudom is én. Ilyenforma volt. De mindön csata ilyenforma. Nézze már maga is, Mihály.

Nyújtja a képet egy öreg közkatonának. Az is nézi, nézi. Billent féloldalt a fejével.

– Ilyenforma is löhetött. Ki ért rá akkor széjjelnézni? Csata: csata.

A kisasszony kérdezi:

– A vitéz úr ott volt?

– Hát – mondja az ember.

– Akkor – folytatja a kisasszony – ez nagyon szép kép a családi szobába, örök emlékül. Ezt tessék megvenni, igen ajánlom. Szép kép és művészi kivitelben, kérem.

Az öreg katona visszaadja a képet, mondván:

– Nem vöszöm én, kéröm. Elég volt azokat egyször látni, nemhogy még a szoba falára is fölaggassam.

Azután elmosolyodva teszi hozzá:

– Hanem tudja, ha majd azt a képet áruli, amelyikön a kirájok mög a császárok mind szerbuszolnak egymással… aztat a képet majd mögvöszöm.

– Akkor – mondja elszomorodva a kisasszony – sokáig kell nekem várni arra, amíg én magával üzletet csinálok.

A katonák az asztalra könyökölve, szótlanul nézik az asztalt.

Azután egy ember már nem állhatja meg, de elsóhajtja a mondást: – Csak félóra hosszáig löhetnék én guta…

1916

TESSÉK

A kisvendéglő ajtaján belép egy szálas fiatalember. Polgári ruhában, de az azért úgy valahogy látszik rajta, hogy katona volt. A rövid haján, a barna képén, a fölfelé hajlított bajuszon, szóval „olyan frontra való kinézése van neki”, mint mondani szokták. Mosolyog, a szeme vidáman jár-kel a tekintetével erre-arra, a takarásban levő alantjáróságnak az ilyen alakról támadnak a gondolatai: mit keres ez itthon?

A fiatalember benyit az ajtón, s azt mondja a gazdának:

– Tessék.

A gazda azt mondja vissza:

– Tessék.

Az új vendég nem sok régi vendéget talál, még kora délután van. Csak néhány ember hallgat szerteszéjjel, mindenik beletemetkezve a maga gondolatába. Az új vendég elhalad az asztal mellett, s odaszól:

– Tessék.

Hallgatok. Nem tudom, mire vélni. Ismét odaszól emeltebb hangon.

– Tessék?

Mondom úgy, ahogy az előbb a korcsmárostól láttam:

– Tessék.

Ebbe belenyugszik s rámondja: – Tessék.

Azzal leül egy asztalhoz, s rendelés szempontjából azt mondja:

– Tessék.

A gazda ereszt neki a csapról egy nagy pohár habos sört, elébe teszi, s mondja:

– Tessék.

A vendég elővesz a zsebből egy darab papírpénzt, s odatolja a gazda elé, mondván:

– Tessék.

A gazda a papirosból visszaad egy sor apró vekerlepatkót, mondván:

– Tessék.

A vendég elteszi, mondván csendesen:

– Tessék.

A sört jobbkézzel próbálja fölemelni, hogy a nap felé tartván, a színét nézze az üvegen keresztül, de jobbkézzel nem megy a dolog. De balkézzel megy. Ez tetszik neki, mert diadalmasan mondja:

– Tessék!

A söröcskét azután hamarosan betessékeli, feláll s elhaladóban van. Mondja a gazdának:

– Tessék.

A gazda feleli vissza:

– Tessék.

Mikor az ember elhaladt, s becsukódott mögötte az üvegajtó, a gazda utánanéz, és azt mondja:

– Tessék… Hát tessék. Nyaklüvés…

1916

SOVÁNY BÚCSÚ

Az alsóvárosi templom tornya messze ellátszik, ki a tanyák közé, s le a torontáli falvakba. A híre pedig messze elszolgál, mert benne van a csodatevő fekete Máriakép, amely megúszott már sok mindenféle árvizeket, tűzvészeket és háborúkat, a törökök behaladásától s az elvonulásától kezdve. Sokat látott az öreg kép, hozzá csodák fűződnek, libegvén szelíden Mária körül, aki áll aranykoronával az ezüst félholdon. Föl a Mátra aljától le a messzi déli határokig zarándokolnak elébe a népek havi boldogasszony napján. Nem havi volna ez voltaképpen, hanem havas, aminthogy a sváb Maria Schneenek nevezi is, de ezen már nem lehet változtatni, mert évszázadok óta rajta maradt a havibúcsú elnevezés. Megtartják minden évben, akár van hirdetve, akár nincsen. Volt eset rá, hogy el is tiltották járvány miatt, ám azért egyes távoli népek, akik valaha idetartozandók voltak, akiknek elődei hosszú idők előtt rajzottak ki az anyavárosból, a kereszt zászlója alatt csak fölkeresték.

Mint most is. Most ugyan nincsen tilalmazva; semmiféle járványos betegség nem dühöng a háború betegségén kívül. Milyen egy ilyen búcsús sokadalom a harc harmadik véresztendejében? Az ősi templom most is úgy áll, mint ezeknek előtte, mint régen, mikor a janicsárok lovai álltak benne. A nép, mint hangyaboly a magas falak körül, a homályos ódon boltívek alatt, ahogy viszi az Istenhez a szívét. Kevesebben, mint máskor, ami hát természetes is. Leginkább asszonyok, lányok, gyerekek, meg öregek. Ahogy egy tanyai magyar mondja:

– Embörök vannak most is a búcsún, de férfiak nincsenek – férfi alatt értvén a nép katonáskodó részét.

Halkan suhannak a barnakámzsás franciskánus barátok a nép között, hogy a klastrom folyosóján a gyóntatószékből lelki szenvedők sebeire írt adjanak. Megfogyatkoztak ők is. Némely része elment katonapapnak, a hat világi testvér közül öt cserélte föl a kámzsát a katonasapkával. Az öreg egyház falai körül a sok árusátor, majdnem olyan minden most is, mint gyerekkoromban volt, amikor a nagynénik krinolinban jártak, és a fiatalság a Schneider Fánival való találkát énekelte az alsóvárosi promenádon, ahol „találkozik két szerelmes pár, mind a kettő forró csókra vár…” A sátrak csak a gyorsfotografussal, Olgával, a gondolatolvasó nővel szaporodtak, ellenben elmaradtak a kengyelfutók, s a híres vízugró sem invitálja már mutatványaihoz a közönséget a Tiszaszélre. Elmaradt a talián majmos is, a botáruló tótok, akik kordén húzták maguk után a botokat, s „igen drágák” voltak (egy bot négy krajcár), s a medvetáncoltató móc is lemaradt végképp. A többi ugyanaz, ami ezelőtt volt, Mézeskalács, kaláris, kis fésű, nagy fésű, énekeskönyv-áruló, lacikonyha, ahol húst sütnek. Dinnyeérés ideje lévén, abba is csak úgy van árusítás, mint máskor, de nem lehet annyi dinnyehéjon elcsúszni, mint máskor, mert a gyerekek mindjárt összeszedik és hazaviszik a malacnak. Ha fuvaros megy arra, ahol vidékiek dinnyéztek, megáll és föléteti a lovával a dinnyehéjat, külön dugdosván minden darabot a szájába. Hja, háború van, szükség van, s a templomban térden állva énekelik az asszonyok: – Mária, a szükségtől ments meg minket…

Bús hangulat és megalázkodás a templomban, asszonyok a nagy márványkockákra rogynak, nem bírván nehezedő szívük súlyával. Orosz foglyok félénken óvakodnak be a templomkapun, hogy szabad-e vajon nekik is ide bemenni. A sekrestye feketére barnult ajtaján embermagasságnyira bevágva egy nyilazott vonás, alávágva (valami tót barát munkája lehetett): „Víz 1879 márc. 12 itt volt.”

Kint városi lárma, adás-vevés. Szuronyos-puskás kis fráteralja katonák, mint rendtartók. Az öreg szobornál énekel a szent jeruzsálemi embör, és visszaad a kétkoronás jancsibankóból, ha vesz valaki tőle nyomtatott éneket. És Dudás Mihály takácsholmis sátorának a ponyvájára ki van festve: Mikhael Dudás, Hanf und Werg Export. Nohát. Ne mondja senki, hogy nincsen itten üzleti érzék, és ne volna kellő megtiszteltetésben részesítve a szövetséges hatalom.

Amott pedig a kis komédiássátor elé kiáll egy gyerek, és csapdossa össze a réztányérokat. Kijön az asszony tarkabarka ruhában, és fúj egy síprajáró trombitát. Azután odaszövetkezik melléjük piros hóhérruhában egy ráncos képű, törődött öregember, és kényszeredetten veri a nagydobot.

Nézi Kutasi Pétör, és azt mondja:

– Szerelmes isten, be keserű könyeret tudsz is némelyik embörnek osztogatni.

A kenyér… Egy öreg, zarándokforma ember a templomfal mellett föláll egy kőre, s prédikál. Ezúttal az asszonyi bűnösségek és hivalkodások ellen. Azt mondja, hogy a keményített ruha sátáni parázna hivalkodás. Mert a keményítő búzából készül. A búzát Krisztus kenyérül adta. Minden búzaszemen rajta van a Krisztus képe. Az az asszony, aki a búzaszemet keményítő gyanánt világi hivalkodásra használja, parázna, hivalkodó és vétkező. És Sodoma és Gomora. És jaj annak, aki vétkezik. Mert lessz az időnek eljövetele, lessz sírás, rívás és fogak csikorgatása.

Azt mondja neki erre egy takaros pötyke menyecske, keményített kékfehér vászonruhában:

– Bolond lukból bolond szél fúj. Hát a kend agyarán mér lóg ott mindig az a mocskos pipaszár? Hiszen ha abba a fődbe mind búza teremne, amibe dohányt termesztenek, még kendet is ki löhetne vele keményíteni.

A szónok leszáll a kőről, s lemondólag legyint. Hát nem… Már látnivaló, hogy nem lehet az asszonynépekkel bírni. Nagyon „el vannak világosodva”.

1916

TORONYBELIEK

A békeidőben egyszer, a többek között, lejön ide hozzánk a boltom néprajzi osztályát vizitálni Semayer, a nemzeti múzeum néprajzi osztályának az igazgatója, az országszerte közkedvelt Vilibáld. A hivatalos aktuson átesvén, azon közbevető indítvánnyal éltem, hogy vacsora után gyerünk át özvegy Ónozó Lépoldné összes termeibe, egy igen alkalmas vízparti halfőző helyre, halászok, hajósok, matrózok, superek meg más egyéb vízenjárók néprajzi föltekintése szempontjából. Annak, aki a mesterségéből folyólag foglalkozik a faji leszármazás ismereteivel, érdekes dolog az ilyesmi. Mert összevissza való, kavart és kevert dolgok vannak így, a leszármazást illetőleg. Az élet szele szerteszórja az embereket, amiként fölmegy a madár lábán az ecetfa magja a torony tetejére, s ott fává nő. A mi udvarunkban nőtt már datolyapálma, pedig sohasem ültettük. Most is nől a fal mellett egy félméteres fügefa, annak a magja hogyan került vajon ide? Talán egyedül az egyedül hatalmas Isten lehetne a megmondhatója. Talán a déli távolokról jött, örökké lármás, haszontalan kis fecskék hozták magukkal a magját, amely a lábuk bőrpikkelyében meghúzódott. Így az ember is. Ismertem a Csongrád megyei pusztákon Hoffmann nevű juhászt. Ismertem a Dugonicsokkal rokon, neves Bánhidy-famíliából egy erős szép asszonyt, aki egy pusztai béresembernek volt a felesége. A Halbőr-Förgeteg juhászcsaládnak a fölfelé menő rokonságát keresve, az ember eljut a szabadkai Halbrohrokig, akik ma is a Mózes törvényei szerint dicsérik az Urat. Érdekes dolgok ezek, érdemes velük törődni – ráérős időben.

Semayernek van egy tantétele a magyarság leszármazása felől. Kétféle magyar volna eszerint: az ugoros magyar az északi keveredés, azután a törökös magyar a déli rokonsággal való keveredésből. Az Alföld az utóbbiakhoz tartozna.

Ahogy hát a kis halfőzőhelyen nézdegélnénk az embereket, bejön egy középkorú férfi, tipikus barna fejjel a nyakán, kék szemek, őszülő, fekete, magyaros bajusz, sasorr. Mondom, a törökös magyarságról való elmélethez ezt a fejet oda lehetne nyomtatni illusztráció gyanánt. Nézi Semayer is, mint az elmélete eleven bizonyítékát. Csakhogy – mondom – az a kis baj van itt, hogy ez az ember véletlenül az Andrea bácsi, a szerbek harangozója.

Azóta több év eltelt, Andrea bácsi megőszült, de azért most is ő kezeli a harangokat a ráctoronyban. S mert a lábjában lakunk, van elég részünk a harangzúgásban, ha valamennyit megindíttatja az Andrea bácsi, a mi udvarunkon alig értjük meg egymás szavát. Valamikor gazdag egyház volt a szegedi szerbeké, régi nagy harangjaik vannak, azokkal kiáltozván szerte a mezők fölött, s át a Tisza túlsó oldalára, a szerb falvak felé.

A héten egy nap a harangoknak különös szava hallatszott. Tompa, mély hangok, mint mikor a tűzoltók félreverik a harangot. Egy-egy mély, nehéz sóhajtás, mint mikor a városházi öreg harang a vészt hirdette az árvízi éjszakán. Többször és hosszasan kiáltoztak így a harangok, előbb mély zengéssel, azután rekedten, kopottan, mintha elhasadtak volna. Alig lehetett tőlük az udvarban dolgozni. Föl is kiáltottam a toronyba: – Andrea bácsi, mit csinálnak a harangokkal? Gyerekek szabadultak oda fel játszani, vagy mi?

Pedig dehogy. A harangok utaztak, a harangok elmentek, más tornyok harangjaival együtt. Ezúttal nem képletesen, mint mikor a nagyhéten Rómába szállnak, s helyettük fakalapáccsal verik a gyerekek a fatáblát. Most ágyúnak mennek el a harangok, s nem Rómába, hanem, úgy lehet, Róma ellen. És amelyik nem fért ki a toronyablakon, azt fönt a toronyban verték széjjel darabokra. A haldokló harangok jajkiáltása volt hát az a toronybeli lárma.

Nem volt hirdetve a távozásuk, mégis, a templomok lábjánál a népek nagy tömege gyűlt egybe, nézni az ágyúöntőbe való végleges elutazásukat. Azaz, hogy nem is végleges. Visszajöhetnek még újra harangnak. Negyvenkilencben, a szenttamási tábor megostromlása után, Damjanich az ottani harangokból verette azokat az igen ritka szenttamási katonai érdemkereszteket. Tudtommal csak egy valódi példány maradt meg belőle, az itt van a városi múzeumban, a többit a magyar zászló lehajlása után megint csak harangnak öntötték, s felakasztották a rókusi templom tornyába. Gondolom, elment most ez a harang is, hogy a reze, ezúttal már negyedszer, változtasson formát.

Úgy kísérték ki a harangokat a népek a vasútra, mint a menetszázadokat szokás. Mintha emberek volnának ezek a rézdarabok, amelyek eddig beszélni tudtak, és a tornyokból szóltak az emberekhez, most pedig elnémultak egy darabig, hogy azután a szavuk mennydörgéssé változzon. Sok öregasszony sírva ment a harangok után, mint valaha, mikor tizenhat esztendős barna kislány volt, s ment a regiment után. Hát bizony, úgy jár az ember, ha megöregszik, hogy változnak az ideáljai.

Megy két öreg ember is a többek közt a harangok után. Azt mondja az egyik:

– Hát most már ezöntúl hogy halunk mög?

– Már miért? – kérdezi a másik.

– Hát majd mikor haldoklunk, nem húzzák értünk a toronyban a Szentlélök-váltságot, mert nincsen mivel. Nem lössz, amivel besegítődünk a másvilágba.

A másik öreg elmosolyodik. Azt mondja:

– Úgyse azért húzták azt eddig se… Hanem, hogy aki mönni akar, ne teketóriázzon sokáig, hanem mönjön…

1916

A SZOMBATISTA

A vásári sátor alatt, jó szellős helyen, emberek ülnek civilruhában, az egyik tanyaiasan, a másik hivatalszolgai uniformisban, de mind katona, akik aratási szabadságra jöttek haza, s most menőben vannak visszafelé. Beszélnek arról, hogy ki hogy aratott, hogy van a család, ki merre megy vissza, eddig ismeretlen országrészek, faluk, városok, hegyek nevei hallatszanak. S fölvetődik a szokásos kérdés: – Lössz-e már vége? – Hát tudja isten. Maguk a főgenerális urak sem tudnák megmondani. – Nem ám – véli a harmadik ember –, még maguk a fejödelmi személyiségeik se. Mert az egyik hejjön előre mögyünk, a másik hejjön visszafelé mögyünk: ki tud ebben okos lönni? Egy ember azt mondja, hogy ő soha életében sem sírt, még mikor gyerekkorában megverték, akkor sem jajgatott – hanem egyször volt köztünk annyi sebesülés, hogy elfakadtam sírva…

Egy tanyai zörög a pohárral az asztalon, s cigarettát kér.

Mondják neki a sátorbeliek, hogy nincsen, kifogyott a trafikból.

– No… – mondja –, még ez is.

– De hát – mondják neki –, kend sohase pipázott ezelőtt.

– Nem – legyint az ember –, de odafönt a gödörben rászoktam. Éhösség ellen jó. Azóta aztán kívánom. Nem sokat, de kívánom. Most is, amikor nem vagyok éhös.

Mondja egy juhászos-forma ember:

– Hallom beszélni ezt az éhösségöt, hogy nem volt mit önni. Nálunk ez nem volt így. Ha más nem volt is, de könyér volt.

– Nono – mormog a másik, mintha hazugságban találódott volna –, van az néha másként is. Nálunk is volt, de hátul volt, de nem bírt eljutni hozzánk az első frontba a konyha, mert zárótűz volt három napig. Volt olyan étkös embör, hogy mögötte a herét.

– No – vélik amazok –, ugyan lógyomra löhetött.

– Már mér? – véli emez. – A lónál tisztább étkű állat nincsen. Aztán egyik növény olyan, mint a másik növény. Az embör is nyersen őszi meg a galambbögyet, a fejessalátát, a zöld paprikát, mér ne löhetne mögönni a herét, ha éhös valaki?

– Ejnye – mondják a többiek –, de védelmezi kend ezt a fűövést.

– Hát – feleli az ember –, nem ögyébért, mint csak azért, mert magam is mögpróbáltam, de nem ízlött sehogy sem. Inkább ráfanyalodtam a száraz dohányfűre…

Ezen aztán az egész társaság nevet, hogy ez már aztán csakugyan figura, hogy az egyik fű zölden nem jó, de a másik nyersen is jó, ha száraz.

Azt mondja aztán a hivatalszolgaruhás ember:

– No, a mi szombatistánk ugyan el nem szívott volna egy cigarettát az egész kerek világért sem.

– Hát az miféle, az a szombatista.

– A fene tudja jobban. Szombatista, akkor van az ünnepe, aztán nem fog fegyvert.

– Úgy hát! – vélik az emberek. – Hát akkor nazarénus? Mert az nem szokott fegyvert fogni.

– Olyanforma valami – beszélte amaz –, de nem az idevaló nazarénusok közül való. Mert ezük csak mögfogták a fegyvert. De az nem. Mint került a kompániánkhoz, mint nem, én ezt már nem tudom, de egyször csak ott volt. Aztán nem fogta mög a fegyvert, mert a hite tiltja.

– Üm – mondták az emberek –, akkor könnyű világ lönne, ha mindnyájan azt mondanánk. De ha a hitöd nem tiltja a menázsit, akkor ne tiltsa a fegyvert se.

– Nono – mondja a fehér vászonruhás –, de hát neki tiltotta.

– Üssön bele a ménkű az olyan magyarba.

– Hát – folytatja emez –, várjatok csak. Beleütött. Hanem az később volt. Mikor a kompániához került, aztán nem fogta mög a fegyvert, akkor a főhadnagy úr kezdte kezelni. Hát nem fogta mög, nem fogta, no. A főhadnagy úr beszélt neki mindönt, amit ilyenkor a nazarénusnak beszélni szokás, a szép eszplikálásokat a hazárúl, az asszonyunkról, a gyerekökrűl, a fődről, hát akár a lóval imádkozz, nem fogta mög. Akkor a főhadnagy úr megvörte. Hát mit csináljon vele? Agyonlűjje? Mögtöhette volna, mert följogosítja a szabál. De nem lűtte agyon. Csak mögverte a szömünk láttára. De jól ám, hogy csak úgy zuhogott.

Elhallgatott kissé, kisvártatva folytatván, a pipaszárral arra az emberre mutatva, aki még sohasem sírt, csak „akkor”:

– Hát – mondja megint az elbeszélő –, nem sírt ez se. Egy jaj szava nem volt. Hanem azután azt mondta:

– Főhadnagy úr, tögyön a legveszélyesebb helyre, helyt állok. De fegyvert nem fogok, mert a hitöm tiltja.

Vélik a többiek:

– Akkor csak nem szaladt annak az inába a bátorsága.

– Hát – mondja megint az elbeszélő –, a főhadnagy úr azt mondta neki: én nem lűlek agyon. De ezöntúl te hordod a muníciót, a könyeret, mög mindönt, akármilyen zárótűz van, ha úgy kopog is golyó, mint háztetőn a jégeső.

– Hát aztán?

– Hát vállalta.

– Hordta?

– Hordta. Csak a fegyverbe nem bírt belealapodni, mert azt a szombatista vallás tiltja.

– Úgy – mondja elgondolkozva egy ember. – Az új testamentum könyvben benne van, hogy aki kardot emel, kard által vész el.

Tréfálkoznak vele:

– De nagy tudománya van kendnek.

Ránt a vállán egyet:

– Én nem olvastam. A nazarénusok beszélik.

– Ugyan? – kérdezi egy népfölkelő. – Hátha a muszka kardot hoz ellenöm, akkor én talán a mézeskalácsostól vigyek ellenibe mézeskalácskardot?

– Én csak – védekezik amaz –, azt mondom, amit hallottam. Azt mondják, hogy az írásban van. Én alúllam a lovat is kilűtték, hát én bennem ne kételködjön sönki.

Persze. Nincs is erről egy árva szó sem. Csak éppen hogy beszélgetés közben mindenféle előadódik. A fődolog most már inkább az volna, hogy mire végezte a kompániánál a szombatista.

– Az úgy volt – folytatta az elbeszélő –, hogy egy kis rohamra kimöntünk a gödörbűl, vagyis hogy a régi beszéd szerint sturm volt. Azután a muszka is möghátrált vissza a gödribe, mink is visszacurukkoltunk a gödörbe, de a főhadnagy úr ott maradt a füvön, mert meghalt. Akkor mondta a szombatista:

– Hát a főhadnagy urat ott hagyjuk?

– Akkor mondtuk neki, hogy dehogy hagyjuk oda, hanem várunk vele egy kicsit, majd ha estelödik. Akkor a szombatista kimászott a gödörbűl, elmászott a halottig, a maga hátára fordította, akármint erőködött is a muszka, aztán mászott vele visszafelé. Aztán egészen a gödör széléig elhozta, csak akkor, amikor oldalt mászott, hogy a gödörbe befordulhassanak, akkor érte a szombatistát is a fejlüvés… Az…

Alkonyodik. A nap kezd a dorozsmai dombos templom tornya felé hajolni, hogy a háta mögött a puszták végtelenségén átal valahol a maga tengeri fürdőjét megtalálja. Itt az idő a szétmenésre. Bontják a sátort is, az asszony egyre szól a lányoknak, hogy szedjék széjjel az asztalokat, ne csak a szájatok járjon mindig, hanem a kezetek is. Az emberek, a szombatista sorsa felől elgondolkozva, szétmennek. A szabadság letelt, holnapután jelentkezés.

– No, Isten áldásával. Talán még tanálkozunk.

– Talán.

1916

GYURKA

Mihály régi katona volt ugyan, de azért nem hívták be, mert mán fölülhaladta az ötvenegy esztendőt. Ellenben az első feleségétől való három fiát beszólították, azokból egy gyalogos, egy huszár, egy pedig tengerész volna, de mert Durazzónál megsebesült, és a ballábára hibás, áttették a hajóról kutyamosónak Kataróba. Mihály a második fiatal asszonnyal egyedül maradt a tanyában, utóbb kapott segítségül egy orosz foglyot is, úgy nevezik, hogy Gyurka.

Jó ember a Gyurka, az állattal jól bánik, csinált bodzafából furulyát, és esténkint, mikor a hold szelíd fényével elönti a csöndes tanyaudvart, dudál a bodzafán.

– Szépen sipíttatja a száraz fát a Gyurka – mondta ilyenkor az asszony.

– Ühüm – felelte rá Mihály.

Aztán akkor parancs jött, hogy Mihályt is bekívánja a király, hogy menjen el a két lóval, kocsival hadikocsisnak, mert ez most már nem megy másként. Mihály nehéz szívvel kászmálódott, és szomorúan nézte, mikor az asszony rakta bele a tarisznyába a füstölt szalonnát meg a sonkacsülköt.

– Mért olyan szomorú kend? – kérdezte az asszony. – Hiszen csak az ország határáig mén kend. Akkor mögvöszik kendtűl készpénzön a kocsit, lovat, azután kend hazagyühet. Úgy van benne a hirdetésbe.

– Az ám – mondta Mihály –, aztán azt hiszöd, hogy mind igaz az, ami a katonai hirdetésbe benne van. Majd akkor odább visznek. Aztán te mög itt maradsz evvel a Gyurkával, a szél hordja el a haját…

Az asszony sértődötten szól:

– Ugyan, hova gondol kend? Hát én csak nem töszök föl egy muszkával?

A muszka beleszól:

– Mihály bácsi. Gyurka jó embör. Gyurkát nem köll félteni.

– Hát hiszen – mondta Mihály –, nem is tégöd féltelek én, hogy az ördög bújna beléd.

– Aj, aj – mondta a muszka –, Mihály bácsi mérges. Gyurka nem bánt senkit. Gyurka nem bántja asszonyt. Gyurkának van otthon feleség, három kis gyerek.

Mihály így aztán elment a kocsival, lóval, és persze hogy nem volt igaz az, amivel a hirdetésben traktálták. Mászkált Przemysl alatt, Lemberg alatt, Tarnopol környékén, igyekezett ország használatára elvégezni a dolgát, de hát olyan ez a katonai mesterség, hogy minél alkalmasabb az ember, annál kevésbé eresztik. Mihály tehát időn túl is fönt maradt a „vereködési színvonalba”. Írt olykor pirosszínű kártyalapot haza, amelyekben őszintén kívánta a muszka császár ábrázatára a hólyagos himlőt. Hazulról pedig küldött neki a levélnek mását a Kati asszony, hogy ne aggódjon semmi felől, és Gyurka is ráírta a levélre a maga bice-bóca betűivel, hogy a Gyurka jó ember.

Azután ez így volt. Azután egy napsütéses délután kaszált itthon a Gyurka a közön, mert az ároknak a senkiésem füvét kaszálta a tehénnek.

Akkor kijött a tanyaudvarból a Srapnel kutya, azután ugatott bele a világosságba.

– Mit ugatsz, Srapnel? – kérdezte a Gyurka. – Nincsen itt sömmi.

De a Srapnel csak ugatott. Buju, buju, dijidi, dijidi, mek-mek-mek. Srapnel az útra ugatott.

Az út kanyarulatánál előtűnt Mihály hadikocsis, a mellén a kisezüst vitézségi medáliával.

A Srapnel, mint a bolond nekirohant, és azt kiabálta hihetetlen örvendezéssel, hogy akati, meketi, bukkenfukk.

Gyurka pedig, visszafelé fordulván, bekiáltott a tanyába:

– Kati, gyere ki! Meggyitt másik gázda…

1916

DISPUTA

Nem lehet mondani, hogy az ne volna nagy öröm, mert csakugyan az, mikor afféle vén ötvenesztendős célszerű agg szentségek találkoznak egymással, akik harminc évvel ezeknek előtte együtt szolgáltak, különösen pedig nem is itthon, hanem oda alá messze a Törökországban, ahol olyan tornya van a templomnak, hogy a harang lejár belőle esténkint aludni. És más különféleségek is vannak ott lent, a jó Isten háta megett.

Ül hát a vén népfölkelő a féldecije mellett, nézi a kis kotyogtatósnyakú üveget, benne a törkölyt, s mondja neki magában: de fölmönt a dolgod, de fölmönt a dolgod, hogy így mögdrágultál. Te is fölmásztál, mint az uborka a fára.

Akkor jön egy másik rettentő módon vén csatár a pirosszalagos medáliával, és nézi amannak a ruháján a pirosszalagos medáliát. Aztán nézik egymást, előbb kissé idegenkedve, azután, bizalmasabban, végezetül mind a kettő ezt mondja:

– Nini.

Azután mondja az egyik:

– Hát kend az?

Mondja amaz:

– Hát… Hát kend is csak az.

– Hát. Zekszumfircik, firte batalion…

– Hát. Drájcente kompánia, firte cukk, cvájte kamarájcsaf.

– Kend akkor a Szécsi Márton.

– Nem, a Vőneki Illés. Kend mög a Borsodi Bálint.

– Az. De a Borsodi Bálint cváj, mert vót Borsodi Bálint ájnc is.

– Tudom, tudom – int jóváhagyólag Vőneki –, de az a fircenténél vót, az italos kapitán keze alatt. Aki, mikor hazagyüttünk, örömibe úgy berúgott, hogy éjjel kiesött a kaszárnyaablakbúl, aztán möghalt ott a kaszárnya falánál. Odale nem halt mög, hanem hazagyütt a városháza fala mellett möghalni.

A másik emlékezik rá: ez csakugyan így volt.

– De – mondja – nem a városháza fala mellett történt ez. Hanem odaki a Mars térön, a Normálba.

Csakugyan. Az öreg kaszárnya is fiatal volt még akkor, úgynevezett minta-laktanya, minélfogva normál-kaszárnya volt a neve.

– Hát igön – feleli a másik vén csont –, a Normál fala mellett. De hát azt is a város csináltatta, hát az is csak a város háza.

– Nono – hagyja rá Bálint No. II. –, hát hiszen… Ha így keressük.

Mindegy azonban ez most már, akárkié volt is a fal, a fődolog, hogy az öreg kapitány bácsi kiesett az ablakon, éppen az utcai fabehányó vasrácsra, s ott is maradt, semmit sem szólván. A szomorú esemény ezúttal csak arra jó, hogy a két vén csont megtudja egymásról, hogy ők csakugyan régi cimborák. Nem afféle „messziről gyütt” emberek, akik hazudhatnak össze-vissza mindent, hogy merre jártunk, meg amarra jártunk, még halat is láttak a tengeren repülni, meg miegyéb bolondság. Most már lehet beszélni, egyik sem bolondítja el a másikat.

– Nem állítjuk egymást a falhoz – mondja Bálint. – Kend most hun szolgál?

– Krakkóba. Fönt a Galíciába.

– Az nagy város löhet.

– Még nem értem a végit, pedig ide-oda mászkálunk őrségre. Hát kend?

– Én mög oda alá a Pólába. Az is messze van, úgy a tengör szélin van, hogy majd beleesik. A kuk fesztungferpéknél. Most idehaza vagyok két heti urlapon.

– Az én lapom is csak tizennégy napra szól, de hat nap ráadás van utazásra.

Illés eltolja Bálint elől a pálinkásüveget, mondván:

– Ne igya kend ezt a kutya mérget. Igyunk bort.

Bálint védekezik:

– Könnyű kendnek. Odale van cerna vina. Krakkóba nincsen, vagy ha van is, ahhoz nem juthat a mienkfajta embör.

– Hát hiszen éppen azért – mondja Illés. – Itthon ne éljön kend vele. Étel után tót iszik pálinkát.

(Az ám, jó emberek. Meg az urak patkolják meg a jó ebédet snapsszal, mert az úgy finom, pedig voltaképpen a tót szokása ez.)

Azonban ez is mindegy. A pálinkás karafina félretolódik, és bort „szipolyoznak” őfelsége legöregebb hű katonái, akik már olyan rémséges vének, hogy a lépésük alatt a föld is hajladozik. Apránkint a nyelvük megered. Bálint a sapkaszélből egy féltett félszivart húz elő, és a fészkes fenét kívánja a korcsmára, mert van ugyan benne gyufatartó elég, de a tartóban nincsen gyufa: talán porcelánbolt ez, vagy mi? Így kerül gyufa, az erélyes fölszólalás nyomán, amit megelégedéssel vesznek tudomásul. Mert ami dukál, az dukál. Illés egy fél virzsíniát halász elő a sapkaszélből (kincs ez most, emberek). Nézi. Előhúzza a bicskát. A fél virzsíniát a bicskával, kettőbe vágja.

Azt mondja Bálint évődve:

– Mér nem hosszában vágta kend ketté?

Azt mondja Illés:

– Bolond kend, sógor. Nem ért kend ehhön. Inkább igyunk.

Illés aztán a bicskával fölaprózza a negyed virzsíniát alkalmasan, a dohányt beletömi a pipába, s rágyújtván, a bölcs nyugalmával jelenti ki:

– Így viseli az embör a sapkaszélbe a dohányzacskót.

– Hát – mondja Bálint –, holtig tanul az ember.

Régi dolgokról beszélgetnek, amik oda alá történtek. Mikor a puskaműves be volt rúgva, aztán ágynak nézte a török temetőt, aztán mikor lefeküdt benne, aztán mindjárt kijózanodott, mikor a kumsiák rálüvöldöztek. Mikor a suszter elment patrulba, de a barákba felejtette a puskáját. Mikor az infanteriszt Ördög a poszton megabfertigolta a macskát, mert dezertálni akart. Mikor a sáncon a Bakacsi a sötétben ellenségnek nézte a fekete tehenet, aztán belelőtt. Meg sok egyéb furcsaságokat, amik a régi tarkabarka életből csendesen elvermelve voltak a koponyák valamelyik kisebb skatulyájában, s most ezek a skatulyák nagy hirtelenséggel egyszerre kinyíltak. Minden bújukat-bajukat elfelejtik, hogy a fiak is oda vannak, miegymás, Illés akkorákat nevet, hogy „könyvedzik” tőle a szeme.

– Hűjnye, de jól mulatunk – szól Bálint. – Ilyent nem löhet Pólába tapasztalni a fesztungba.

Fesztung… Régi emlékek rajai jönnek elő, mint ócska fa derekából a darazsak. Egy régi nóta, a morva testvérek énekelték odalent. Generál Laudon. Laudon rükt ejn. Mit fircig tauzen Mann rükt generál Laudon ejn. Generál Laudon, Laudon rükt ejn. Rükt in di fesztungen mit fircig tauzen Man. Halt! Gever herausz, patrul forbej! Ver da? Generál Laudon! S a vén kóbuszok fújják:

Rükt in di fesztungen, mit fircig tauzen Man, Generál Laudon… Laudon rükt ejn…

– No – mondja Illés vidáman –, még ezt se felejtöttük el.

Bálint neveti. A susztert neveti, mikor otthon hagyta a puskát. Hát még…

– Hát még – mondja szinte fulladozva nevettében –, mikor kend a kutyát nyúzta…

Illés képéről elülnek a nevetés ráncai. A szájszél körül is, meg a szemek körül is. Illés ridegen néz Bálintra. Azután áthajlik az asztalon, és úgy süvíti:

– Micsoda? Hogy én nyúztam a kutyát? Az nem igaz. Kend nyúzta a kutyát!

Bálint megütődve néz Illésre. Hm. Hát micsoda beszéd ez? Hát nem Illés nyúzta a kutyát, mikor a bűre a dobba köllött?

– Hát mán csak ne beszéljék kend. Kend nyúzta. Hát nincsen abban szégyön. Nem kendnek köllött a kutyabűr, hanem a dobnak.

– De mikor nem én nyúztam, hanem kend nyúzta!

Szentséges hős atyák és hihetetlenül agg csontok ebben a pillanatban már mint ellenségek állnak egymással szemben. Egyik sem nyúzta a kutyát. – Hazudik kend – mondja Bálint. – A kend szava sem jár – replikáz Illés.

A háború egyértelműleg azon a kijelentésen nyugszik, hogy csak sintér nyúz kutyát, ők pedig nem sintérek. Illés is, Bálint is egyaránt nyúztak már nyulat, birkát, esett lovat, tehenet, de kutyát nem nyúztak. A sintér szokta nyúzni a kutyát, nem röndös gazdálkodó embör. Szömtelenség ilyet mondani.

Illés és Bálint már úgy vannak egymással szemben, hogy nemcsak az üres féllityiket, hanem a telit is emelgetik. Nem azért, hogy öntsenek belőle egymásnak, hanem hogy az egymás fejéhez vágják. Ilyen esetben, katonai szempontból, azon a defenzív részen van a stratégiai előny, aki a fal mellett ül, s így az offenzíva hátulról nem vághat a fejéhez semmit. Bálint, a fal mellett lévén, diktál:

– Mönjék kend el elűllem. Mögtagadom kendet. Nem üsmeröm el kendet vén szentségös harcos komának. Böcsületös embör nem hazudik. Nem én nyúztam a kutyát. Kend nyúzta a kutyát.

Mielőtt azonban a háború véglegesen kitörhetne, a harmadik asztalnál egy ember leteszi maga elől az újságlepedőt, s átszól a vén szentségekhez, kérdezvén:

– Hát nem arrúl az esetről van szó, mikor a tizenháromnál beszakadt a dobbűr?

Illés és Bálint egyértelműleg mondják:

– Hát.

– No – mondja amaz a harmadik asztaltól –, hát nem a káplár Szeless lűtte le a kutyát, hogy lögyön dobbűr?

Illés és Bálint csodálattal igazolják:

– Hát.

– No – mondja megint amaz –, hát nem azt a kutyát lűtte le, aki a vásárhelyi sánta zsidó Dikk kantinos kamráját lopkodta?

Illés és Bálint növekvő értetlenséggel néznek a cibilre, mondván ismét:

– Hát.

– Hát a Lim partján aki volt, nem abba a meszes gödörbe hajították azt a kutyát?

A szentséges vén agg csontok már szinte megdermednek a rémületükben. Hát honnan tudja ez ezeket, cibil létire? Bálint halkan mondja:

– Ilyenkor látszik mög a tanult embör. Azt is tudja, ahun ott se vót.

– No – mondja megint az a harmadikasztalos ember –, hát nem a tizenhatodik század adta kölcsönbe a Malkócs cigányt, hogy nyúzza meg a kutyát?

Illés és Bálint képe földerül. A Malkócs. Hát persze hogy a Malkócs, a makai Cigánybécsből! A feketeképű nagy lomha katona. Illés azt kérdezi:

– Honnan tudja ezöket az úr?

– Úgy, újságbúl – mondja a másik asztalos. – Bele volt ez már szerkesztve az újságba.

Illés már majd elalszik. Bólogatva mondja:

– Ilyenkor látszik mög a tanult embör. Azt is tudja, ahun sohase vót.

1916

A SZŰZDOHÁNYOS VILÁGBÓL

A szaladás

Netu Márton halad hazafelé Torontálból egy kocsi dohánnyal, a felesége is a kocsin. Az ilyen vállalkozás szerfölött veszedelmes, mert a kocsival nem lehet elbújni sem erdőbe, sem árokba, sem híd alá (a hidat most újmagyarul hivatalosan úgy hívják, hogy: áteresz, mivelhogy átereszti a vizet. Hivatalosan olyan szépen fejlesztik ezt a magyar nyelvet, hogy valóságos csoda, hogy még imitt-amott marad belőle valami).

Netu fülel a kocsiban, mert tudja, hogy lesnek rá a fináncok. Kémje volt azoknak is, mert pénzért mindig adódik minden, s hát nagy dicsőség lett volna az, egy egész kocsi szűzdohányt elfogni az országúton.

Czukkerman-dohányt.

Csongrádon vagy Szentesen, már nem tudom bizonyosan (ennélfogva alighanem Szegvár lesz) lakott egy Czukkerman nevű gazdálkodó, kisebb birtokos, aki dohánynövesztéssel foglalkozott. Nem sok termett a földjén, mert kis földön sok nem nőlhet, de ami termett, az a pipás embernek a mennybéli gyönyörűsége volt. Minélfogva aztán a csalfa Netuék akárhonnan csempészték is a dohányt, valamennyire ráfogták, hogy az Czukkerman-fajta. Az ilyen aztán kelt, mert hiszen, haj, ha az ember bontogatta ki a zacskót, és kínálta vele a többit, mondván egyszerű szóval: Czukkerman, akkor valószínűleg még a pipák is könnyezni látszottak örömükben.

Hát így van ez. Sok szivaros ember mondja, hogy a garasos szivar meg a tízkrajcáros szivar íze között megtalálja a nyolckrajcáros különbséget, de a tízkrajcáros szivar meg a negyvenkrajcáros szivar finomsága között lehetetlen megtalálni azt a harminc krajcárt, ami az árban köztük van, de azért, akinek módja van hozzá, mégiscsak a negyvenkrajcárost szívja, mert annak más a formája, és el van cifra papirossal bolondítva, mint az éjjeli kocsmának az a butéliás aszúbora, amely itt termett a delavare-tőkéből a homokon. Netu sem tett mást, Netu üzleti alapon állt, és Czukkermannak nevezte a dohányt, mondván:

– Ilyen szép eretlen levelest még nem látott világéletében az úr.

A fődolog azonban most az, hogy ezúttal a dohány még csak az országúton van a kocsin, annak még előbb be kellene érni a városba, hogy Czukkerman gyanánt eladódjon. A falvak között elballaghatott vele valahogy Netu, de már ím a város közeleg, a lapos mezőn a tornyai messze ellátszanak, s a kocsiülésből az alsóvárosi ősi templom felé tekintvén Netuné, fölfohászkodik: ó fekete Mária, segíts a pogányok ellen.

Mária asszony az országúti levegőégben meglibben széles köntösében, tartván karjaiban szerelmes kisdedét, Mártonné előtt, és Mártonné megnyugodva mondja Netunak:

– No, csak ügyeközzék kend a lovakkal.

– Nono – mondja Márton.

Nem érdemes ugyanis asszonnyal sokat feleselni, mert annak másként jár az esze. Hajtani, hohó! hát még mit nem? Cammogni kell, éppen csak hogy mászni kell – mert íme, az országút szürke porában fekete pontok mozognak így távolosabban, némely fény is csillan meg köztük, az bizony nem mást, mint a finánc szuronyos puskáját jelenti. Mária nem segített.

Dehogynem azonban. Netu cammog a kocsival. A fekete pontok közelednek, mert kocsi és a fegyveres katonák szemközt mennek egymással. Mikor már jó közelre érnek, Netu kiugrik a kocsiból, a szalmazsákot a vállára kapja, átugorja az árkot, és szalad be vele a szálát hányó búzavetésbe.

A pénzügyi katonák meg utána, mert ez most már bizonyosan az a híres, nevezetes, keresett Netu Márton dohányügyi rablófőnök. Netu szalad a zsákkal ész nélkül, a fegyveresek loholnak utána, a szabadon maradt országúton pedig Netuné szól a csáslónak: Ráró!

Ráró megindul, viszi a rúddal a Vilmát, csattog a patkó, porzik az út, tűnik a kocsi, bent a földeken Netu az üldözők kiáltásaira lihegve megáll.

A fegyveresek odaérnek.

– Ide a zsákot!

Netu a szentek egyszerűségével nyújtja át, mondván:

– Ehun e!

– Mi van benne?

– Leginkább – mondja Netu –, szalma szokott ebbe lönni, hacsak valami csodát nem tött vele az isten.

– Az ám – mondják az üldözők –, hacsak nem dohány.

Netu a zsákot balkézzel nyújtja, a jobb kezét a szívére teszi, kérdezvén:

– Hát pipálok én?

A pénzügy katonái kifordítják a zsákot. Abban bizony csak szalma van. Rátámadnak Netura:

– Hát mért szaladt kend evvel?

Netu angyali ártatlansággal mondja:

– Ennyi puskát még sohase láttam az országúton. Azt hittem, hogy maguk a Rózsa Sándorék… Mögijedtem. De hát ugye, maguk nem bántik a jó embört?

Mire jó a búcsú?

Volt régebben Arad megyében néhány nevezetes dohánytermelő község. Mifelénk, az Alföldön, a Czukkerman-dohányon kívül a többi nem volt valami híres. Kapadohánynak, komiszdohánynak nevezték, nem is igen adtak rá semmit. A négykrajcáros pakli dohányra rá volt nyomva, hogy K. D. Ez bizonyára királyi dohányt jelentett, de csak úgy volt szokás olvasni, hogy kapadohány. A katonaságnál meg úgy fordították le a két betűt, hogy komiszdohány.

Hanem azok az Arad megyeiek – azokról a valódi pipás úgy beszélt, mint valami kincsről. Mikor azzal megtömték a pipát, és rágyújtottak a parazsa magasra kidagadt a pipából, és piros tüzével tekintgetett széjjel, erre azt mondták: – Ez aztán dohány, ez keresi a fináncot, hogy merre van?

Az pedig ott volt mindenütt, ahol csak kellett, az volt róla a mondás, hogy a föld alól is előbúvik éppen akkor, amikor nem is várják. Csak éppen Netu Mártont nem tudták elfogni. A házat, amelyben az alsóvároson lakott, vigyázták állandóan, hogy rajtaüthessenek, föl is dúrtak ott kamrát, pincét, padlást, de sehol a dohánynak nem tudták nyomát találni. Az rejtély marad, hogy Márton útközben hova és hogyan dugdosta el a kincseket.

Netu herével megrakott kocsival jött át a hídon, fekete pápaszem az orrán, a szűr kifordítva: ki gondolta volna, hogy a here alatt dohány van. Kukoricaszár között is behozta, pedig Arad megyétől idáig sok falun, városon keresztül kellett haladnia. Hajtott Netu néhány hitvány bürgét is, mint juhász és a szamárháton, a szamárnyeregben, amin zsákban a juhász szokta az élelmét vinni, volt a dohány. Az sem volt utolsó, hogy az üres kocsinak az aljára volt kötve a vásári etetőponyva: abban jött be a kincs. Sötét éjszakákon segítettek a vízenjáró ladikos emberek is, s a ladikok csendesen faroltak oda a vízimalmok oldala mellé. Ki gondolt volna arra, hogy a csöndes vízimalmok búzaőrlés helyett dohánnyal foglalkoznak? Ki gondolt volna arra, hogy a hídon átjáró menyecskék miért olyan kövérek, talán húsz szoknya van rajtuk tápéi szokás szerint? S ki gondolta volna, hogy aratás után az ide-oda húzgált cséplőgépben dohány van? Jó, hogy repülőgépek nem voltak még abban az időben, mert Netu alighanem még a levegőn át is vitte volna a dohányt, hogy a tekintetös urak éhön ne maradjanak valahogy.

Netu szeptemberben befogatott, s átporoszkált a Bánátba. Csak maga ült a kocsiban az asszonnyal. Még Makóig se ér, már megfogják az országúton a pénzügyőrök:

– Hova megy kend, vén kujon.

– Csak ide – mondja Netu –, az apátfalvai vásárra. Kehös az egyik lovam, el akarom adni, hátha akad valami jó embör, aki mögvöszi.

Netu azonban nem Apátfalvára megy, túlhalad rajta, Pécskán kifog etetni, s másnap hajnalban ott van az aradi faluban, ahol az aranyszín dohány szagától illatos a határ. Netu megrakodik. A kocsira ponyvatartó lécek kerülnek és ponyvatakaró. Négyszegeletes templomi lobogó is kerül elő valahonnan, a gyékényponyva külsejére virágágyak, mintha szentelt barkák volnának, még szentkép is jut a gyékény oldalára. Olvasó, az szintén szükséges. Netu ebbe a fölszerelésben megvárja, amikor az országúton kibontakozik az a kocsisor, amely a máriaradnai zarándokokat viszi haza a búcsúról Csanádba, Csongrádba. Templomi zászlójával ekkor valamely alkalmas pillanatban, itatás alkalmával, közébük verődik. Megy velük odább, hazafelé, Netu hajt, Netuné énekel, mikor a körülmények úgy hozzák magukkal.

Lesik ugyan Netut az ahhoz értők úton-útfélen, mert tudják, hogy üres kocsival ment át a Bánátba. De ki gondolná, hogy ebben az ájtatos kocsisorban foglaltatik, s ki gondolná az öreg rózsafüzéres zarándokról, hogy ez a Netu, mikor mellette egy öreges asszony olyan szívhezszólóan énekel a kapcsos könyvből? Netut már csak akkor fogják meg, amikor estére kelve, a zarándokok búcsúzása után a kocsival a kapun a portájára befordul.

– Hej, hát hol a dohány, Márton?

– A dohány? – kérdezi Márton. – Miféle dohány.

– Amit hozott kend.

Netu nevet. Szépen, világosan, a lelkéből.

– Én, dohányt? Hát van az én kocsimon dohány?

Biz azon nincsen, akárhogy dúrkálják. Van rajta egy zsák, abba beleszúrnak a bajnéttal, amire Netu csöndesen mondja:

– Nem jó az fövetlenül, mert az csak krumpli.

Az állami monopólium emberei utoljára is csak nem tehetnek egyebet, mint hogy megfenyegetik Mártont mindenféle rettenetes büntetésekkel, amire Netu panyókára rázza a vállát, felelvén:

– Ez a rossz kocsim van, mög ez a rossz két lovam, hát elvöhetik… Föl csak tán nem akasztanak.

A nadrágellenzőből előhúzván a selyempillangósra hímzett dohányzacskót, kicsavarja, a szélét legyűri s kínálja:

– No, tessék, no. Ilyen dohányt nem pipáltak, miuta az óruk kilikatt.

S a távozók után nézve, Netu mondja az asszonyának, a minden próbálkozásában hű csempészbajtársának:

– Már mögint elvezettük űket a Tiszára inni, aztán szomjan gyüttek vissza.

Netuné nézi az urát, mint hőst. Mert az csakugyan olyan világ volt, hogy ők az államhatalommal szemben való, harcoló hősnek nézték magukat.

Harangszó

Ahogy a dohánycsempésznek volt kéme és besúgója, éppen úgy volt az az állami pénzügy embereinek. Az egymás üldözése, meg az egymás elől való bujkálás sohasem ment másként. A régi polícia eseteiből erről sokat lehetne beszélgetni. Hogy csak egy példát mondjak efelől. Ittebefalva lent van a déli vidéken. Egy őszi este Ittebén bemegy a bérlőhöz négy subás ember, puska náluk, még régifajtájú mordályrevolver. Megvan természetesen a szokásos ijedelem: ezek rablók.

– Dehogy – mondja az egyik subás –, én Bende szegedi komisszárius vagyok, ezek meg a rendőrlegényeim: a rablók majd csak éjféltájban jönnek. Feküdjön le mindjárt mindenki.

A bérlők ugyancsak kétközben voltak afelől, hogy mi igaz ebből a beszédből, de hát lefeküdtek, mert mást nem tehettek. Éjfélkor pedig jöttek amazok a subások, és emezek a subások részben beléjük lőttek, részben elfogták amazokat a subásokat.

Az ilyesmi sohasem ment besúgó nélkül. Volt a csempésznek is besúgója, hogy merre jár a finánc, volt a fináncnak is besúgója, hogy merre van a csempész megbúvóhelye, ahogy akkor mondták: vermése. Ahol, ha üldözik, a dohányt lerakja a kocsiról, eldugja, s ő maga az üres kocsival bátran halad az országúton, legföljebb szemibe nevet a fináncnak.

Volt egy ilyen falu. Kissé alább, lefelé, már a kevertbeszédű vidéken. Arról a fináncoknak hírül vitték a besúgók, hogy az a legnagyobb vermés. Ott, ha az egyik házban nem, de a másikban bizonyosan találnak dohányt. Mert az a raktár, onnan hordják széjjel.

A besúgó nem dolgozik ingyen, várta is a besúgásért az angáriát, de nem kapta meg, mert ahányszor csak a finánc őrcsapat rajtaütött a falura, sohasem talált benne szűzdohányt, legföljebb annyit, amennyi a dohányzacskóban volt.

Sokáig így tartott ez. A súgók folyton jelentették a dohányt, a fináncok sohasem találtak semmit.

A falu lapos mezőn feküdt. Csak kétfelé szolgált bele az országút. Az alvégről meg a felvégről. A falu közepén pedig állt a templom. A templom fölött a torony. A toronyba a harangozó, egyúttal tűzbakter, meg eleven óra, aki a marhaszarvon keresztül széttülköli a falu házainak alacsony tetői fölött a torony sétálójáról a fertályórákat. A toronyból el lehet látni mind a két országútra messzire.

Ha most már akármelyik országúton föltünedezett a sötét ruhájában, az országút fehér porának hátteréből a fináncőrjárat, a harangozó a toronyban megütötte néhányszor a harangot.

Akkor azután, aki falusi lakosnak szűz leveles vagy vágott dohány volt elrejtve a házában az ágy deszkák közt, a derékalj alatt, az mind vitte föl a dohányt a toronyba. Minélfogva azután az állam pénzügyei fölött szigorúan őrködő zöldhuszárok semmiféle dohányt sem találtak a derékaljakban.

Rég volt ez. És csak addig tartott, amíg a besúgók föl nem ismerték a harangozó szándékait. Akkor a fináncok föltörtek a toronyba, és megtalálták ott a dohánymagazint. És a falubeliek, nézvén föl a toronyba, kétségbeesve kérdezték egymástól:

– Hát már még az Úristen se véd mög bennünket az osztrák ellen?

1916

ELHAGYOTT KIS HELY

A kis vendéglő udvarát ugyancsak belepte az ákácfalevél. Nemigen söprik, mivelhogy minek és kinek. Az asztalok félrefordítva állnak, egy-egy szék alájuk dugva, hogy lecsurogjon róluk a víz, ha esik az eső. A kuglizóban egymás tetején hevernek a babák, ahogy valamikor az utolsó kuglipárti ott hagyta, de azok is elmentek már mind eleven babákkal kuglizni. A gazda is elment, az udvaros is elment, csak az asszony maradt otthon, mint a görög az üres boltban. Egymaga vár, de nem tudja mit, nem tudja kit. A kilincset nemigen nyitják rá. Néha egy-egy itthonmaradt, de az is csak ritkán, betekint. De hamar elmegy az is, a bornak hallatlan ára van, a sörét is ugrasztják napról napra, dohány nélkül nem is ízlik, a cigaretta pedig már régen kifogyott a fiókból. Elhagyatott világ ez, a macska az asztalon, a kutya az asztal alatt alszik. A toronyból néha szól az egyedülmaradt kisharang, s az ereszet alatt olykor ver a kanári.

– Ugyan, kinek danolsz, kis ártatlanom? – kérdezi az asszony. – Talán éhös vagy?

Lehetséges.

– Ugyan – beszéli neki az asszony –, csak gyünne már valaki, hogy elmöhetnék a bótba.

Jó hogy mondta, mert van az úgy, hogy kívánni kell az ilyesmit, s akkor megtörténik. Öreg katona nyitja be az ajtót, benéz az udvarba, de hogy nem lát ott senkit, megint csak visszahúzza. Az asszony odakiált.

– Vagyunk itten, hé!

A katona bejön, azaz hogy bejár a bóton.

– No – mondja –, úgy nézöm, elférnek egymástúl a nagy tolongásban. Adjon Isten.

– Magának is. Messzirűl-e?

– Nem nagyon – mondja az ember –, csak Lengyelországbúl.

– Hát üljön már le.

– Éppen azt akarom, mert már majd elszakad a lábam.

– Mi van benne? Golyó?

– Ménkű – mondja a katona. – Ha golyó volna benne, ki löhetne vonni, de aróma van benne, aztán jár-kél benne a fájdalom. Aztán azt nem vöszi ki belüle sömmi.

– Nono, hát hátha? Majd kiszívatik a doktorok. Történt már ilyen eset. Csak üljön le. Aztán lögyön szíves vigyázni a házra, amíg én elmék.

Az ember idegenül néz az asszonyra. Mit akar ez?

– Én? – mondja. – Hát hogy vigyázzak én a más házára? Idegön létömre?

– Ugyan – szól neki az asszony –, hát magyar katona maga talán?

A katona keresi a fájós lába helyét, hogy hova volna a legjobb letenni, aztán ránt a vállán:

– Az vagyok, hát persze hogy az vagyok. De hát hogy őrizzem én a más házát, az enyimet se őrzi sönki.

Az asszony beszéli: – Hát nézze mán, hát ott az a kanálimadár a kalickába, aztán éhös, aztán annak hoznám el a bótbúl az önnijit, hát addig csak csőszködhetne egy kicsit.

A katona brummog:

– Hát mi közöm énneköm ahhoz a verébhöz? Mit tartja kalickába? Mért nem ereszti ki? Nem való a madarat rabságba tartani.

Az asszony összecsapja a kezét. Hát mekkora értetlenség ez már megint:

– De hát nem veréb ez, hanem kanáli.

– Ménkű – mondja a katona. – Úri huncutság. Veréb, csakhogy bekenték sárgára.

– Jaj, az én kanálimra még ilyent mondani is! Hiszen ha ezt kieresztöm, elpusztul. Hát a lelkire vönné a halálát?

A katona nézi a kanálit, az asszonyt, a szomorú udvart. Halál… Játszott vele eleget, s ha jól keressük, a lelkire sok halált vehetne Uzsoktól mostanáig… De ki törődik most az ilyesmivel?… A ménkű.

Azonban a madár. Hát mégis. Kalickába a madár, miegymás…

– Hát, hát mönnyön a madár önnijiért, majd addig itt maradok.

Az asszony elmegy, a katona szétnéz. Hát biz ez a telek is el van hagyatva nagyon. Milyen lehet az otthon való?

No, majd meglátja már nemsokára, estére hazaér. Ráér itt csőszködni, a vasút úgyse indul hamarább. Csak rá ne nyissa valaki az ajtót, mert mit tudna neki szólni, hogy mi járatban van itt. A kutya fölkel, és a térdére teszi a fejét. A katona a kutya fejére teszi a tenyerét. A macska megirigyli a kutya sorsát, a katona vállára mászik.

– No – mondja a katona –, még az kéne csak, hogy az a veréb is idegyüjjön a kalickából.

Azonban azért jól van ez így. Bizonyosan otthon is így lesz ez a kutyával meg a macskákkal. A kanáli élete most őrajta állt. Hány ellenség élete állhatott rajta, s bukott el, ki tudná? Egyre-kettőre emlékszik – az a vörös milyen nagyot kiáltott –, de hát a golyók járását ki tudja, belőlük hány találhatott?

Jön vissza az asszony a papiroszacskóval. – No – mondja –, köszönöm is, hogy így mögsegítött. Csak most már le tudnám vönni a kalickát.

– Hát álljon székre – mondja a katona.

– Én? – kérdezi a terjedelmes néni. – Evvel a százhúsz kilóval?

Az ám. A katona odabiceg a kalickához, a botot a falhoz támasztja, s leemeli a madárházat. No, így jól van. Akkor mondja az asszony, az eszéhez kapván…

– Jaj, nézze mán, még majd el is felejtöttem kérdözni, hogy mivel szolgálhatok?

– Hát, adjon egy üveg sört.

Az asszony viszi a sört. A katona azt mondja:

– Hát poharat minek hozott?

– Hát nem pohárbúl issza?

– Ménkű…

Fölhajtja, mondván:

– A Flóriánvíz így jó.

Az asszony nagyot esik a szón:

– Az ám. Látja. A szép régi jó világba, mikor a kulacsbúl ittak… De nincs is az mán, ebben a nagy bűndrágaságban. Hát mondja mán, huva lött a kulacs?

A katona unja már a sok beszédet, azt mondja rá:

– Oda, ahuva innen a vendég.

Ezzel aztán nem is szólnak többet. Nézik a földet, amelyre halkan peregnek lefelé az ákáclevelek, forogván maguk körül, mint a bolond, mint ahogy forog most maga körül ez az egész bolond élet. Az egyik azt akarja kiolvasni az ákáclevélbűl, hogy hova lett a kulacs, a másik meg azt, hogy hova lett a vendég?

Idő múltán mondja a katona:

– Tűnőben vannak. Tűnőben vagyunk mindnyájan, mint ez a rossz levél. Némely részünk még fönt van a fán, a másik részünk mán leforgott.

A katonának a vörös jut az eszibe: mekkorát kiáltott….

1916

NÉPFÖLKELŐK

Fehérfejű népfölkelők az asztal körül, vagy hatan-heten: úgy együttvéve kitesznek valami háromszáz esztendőt. Szabadságon vannak, mind messziről jöttek. Némelyik a fronton, a más része őrszolgálaton állt, de valamennyi idegen országban. Most két kis hét szabadság, annak is a fele éjszaka. Viseltes gúnyában egészséges fejek, némelyiknek a bajusza ősz, a másiké még feketés, mert nem egyformán szürkül az ember. Leginkább ötven év körül vannak, némelyik már túl is rajta. Haj, haj, az régen volt, mikor csak a harminckétéves korig tartott a katonáskodás, mikor az utolsó fegyvergyakorlat után azt mondta a katona a kaszárnya falának: Szervusz, maradhatsz most már magadnak, sohasem látlak többet… A sipkát az egyik sarokba, a kardot, panganétot a másik sarokba vágtuk, mivelhogy megtörtént, ami történt, a végleges és visszavonhatatlanul utolsó háromszoros lefúvás. Mindennemű agg csont és vén plenker részére szívszaggatóan fújta a dudás, és csorogtak a könnyei mellé: hogy ugyan neki még majd mikor fújják? Most meg itt ülnek fehér fejjel a vén katonák, nem beszél az egy sem, pedig imitt-amott bizonyosan átestek egyen és máson, de hát minek arról beszélni? A másikkal is megesett, csak éppen hogy az egyikkel a Sztríj partján, a másikkal az Isonzóén, vagy a Vojusa mellett.

Kérdezi tőlük egy idősebb ember:

– Aztán nehéz a strapa?

Összenéznek, hallgatnak. Idő múltán mondja közülük egy fehérfejű:

– Gondolhati… Öreg embörnek már a szíve is nehéz.

Megint csak szótalanok. Olykor meglökik egymás poharát. Van, aki lenyúl az asztal alá a térdekalácsához s dörzsölgeti. Azt mondja a másik: – Kendnek is?

– Az.

– Borecet, az jó.

– Az jó.

A harmadik mondja:

– Ecetös korpazacskóban… Az jó.

Bólintanak rá, hogy az csakugyan jó. Ugyan a méhecskével megcsípetni, az is jó. De mégis, a borecet, az az igazi. De nem akit odabe a városba a gyárba csinálnak. Azt nem hívják semminek sem. Azután a gyöngén főtt vöröshagyma, úgy a kés lapjával szétnyomkodva:

– Az a lűtt sebrűl is jó. Mög a vágott sebrűl is. A szúrt sebrűl is.

– Kendnek vót?

– Nem – mondja az ember –, csak mástul hallottam. Mögszúrt ugyan a kozák, de csak a csizmám szárát, de azután a Papdi sógor auszfaltozott úgy a régi módi szerint. Fejbe ütötte a lovát, aztán ahogy a ló félrefordult, fölszúrt a kozákba hónaljon, aztán levötte a lórúl.

Papdi sógor nyomkodja a pipán a parazsat, s azt mondja:

– A régi legrama, mit még odafent tanultunk, jobb vót. Ugyan a bajnét is hosszabb vót akkor.

– Hát – mondja egy katona –, jobban fölásta a lovast. Mert például….

Papdi mutatná, hogy miként megy az, fejbeütés balrúl, hogy a ló jobbra menjen, akkor szúrás fölfelé balrúl, jobbra kilépéssel, oldalba. No. Ez szép. De a tanulmányos mutatvány közben Papdi Illés föllökte a poharát, s a bor szerteszét folyik az asztalon. A kocsmárosné mondja a hatéves kislányának:

– Eredj, kislányom sebössen, törüld föl arrúl az asztalrúl a bort.

A kisleány csak néz, de nem megy.

– Eredj no – biztatja az anyja –, nem bántanak azok a katona bácsik.

Azt mondja Papdi:

– Dehogy bántalak, kislányom, hiszen a kis unokám is nagyobb, mint te vagy.

A kisleány a törülőronggyal az asztalsarokhoz odamerészkedik. A vérben dolgozó fehérfejűek közül egyszerre három hajol rá, hogy megcsókolja a csitri haját.

1916

JAKAB JAKAB A DIPLOMÁCIÁVAL

Az öreg szomszéd a közelben legelteti a lovát a tarlón, mert most olyan világ van, hogy akinek lova van, az bérbe veszi a más ember tarlóját, hogy legyen a lovaknak valami falnivalójuk. Most a tarlónak is ára van, annak a giz-gaz szalmának, amit a kasza rajtahagyott, és ami paréj nőtt volna rajta, ha eső lett volna hozzá.

Az öreg a fák felé tessékeli legelésükben a lovakat, hogy így közelebb jusson a fák alatt ülőkhöz, és szóbeszélgetésbe elegyedhessen. Jószándékú, célszerű ember az öreg Jakab Jakab, kis tanyán nagy családot nevelt, minden fia elment katonának, kettő már el is esett, az egyik a Doberdón, a másiknak az oroszokkal volt összeütközése. A lovakkal idébb jön Jakab bácsi. Köszönések vannak, azután kezelések. Adjon Isten. Hát adjon Isten magának is. No, mire végzik? Hát csak ehun e, hát maga? Hát vergődök itt ezökkel a szögény párákkal, mert ezök is úgy élnek már, mint az angyal, hun ösznek, hun nem. Már majd a tarisznyát rá löhet a combjukra akasztani, mint a szögre.

– Nono, a másé se különb. Aki eddig nem tudta, hogy hány bordája van a lónak, az most megolvashatja.

– Hát hiszen kéröm, ami azt illeti… Mindön soványodik, az embör is…

Jakab ezt a meglepő kijelentést teszi:

– Hát kéröm, a ló mög az embör: az kettő.

– Hát persze hogy kettő. Két ló is kettő.

– De ne tessék furfangérozni – veti közbe Jakab –, hanem a ló mög az embör: az kettő. Mert ha az embör soványodik, a szíjon húz eggyet, de ha a ló soványodik, az akkor is csak a kocsit vagy az ekét húzza. Az nem a szíj után igazodik. Hacsak nem a szíjustor után.

Ez igaz. Az apátfalvi kántor azért énekelte már a régebbi időkben is, hogy: oh, mely keserves az lónak élete, húzás és vonásban telik el élete… Lónak lenni nem jó.

– Imitt-amott már még majd embörnek sem – véli Jakab elkomorodva. – Szégyönlet a világra ez a háború.

Ej, ne is beszéljünk róla, úgysem segíthetünk vele rajta egy szikrát sem. Ez igaz. Ez megint azon igazságok közé tartozik, amelyek igazak. Ha az ember szélütés lehetne úgy egy jó féldélután formáig, talán ezzel az erővel intézkedhetne benne valamit. Vagy például ha láthatatlan hóhér löhetne, ott löhetne, ahun akar, aztán a pányvát annak a nyakába vethetné, akinek a nyakára az a pányva éppen a legjobban ráillik.

A mezőszélen ilyen szelíd beszélgetések folynak, de csak a vén fák levelei alá itt-ott bejáró napfény a hallgatójuk, az meg nem szól rá semmit. A cinkék sem, amik a fák alatt ugrálnak, a fakopáncs-madár sem, amely a fák oldalán dolgozik rovarirtási célokból, mintha külön napszámot kapna érte, a kutya sem, amely láncáról eresztve bódultan kering a füvek fölött, örülve a szabadságának, a macska sem, amely barátságosan vágja a körmét a Jakab szomszéd csizmaszárába, csak a Badár ló jön közelebb és rázza a fejét.

– No – mondja neki Jakab –, estére szél lössz, majd kevesebb lössz a szúnyog.

– Hát mondja már, Jakab bácsi, hát hogy is van?

Az öreg végighúzza a barna kezét a homlokán. Birizgál a hajában, mert van neki még, szürke ugyan, de sok.

– Hát – mondja a kérdésre –, mint a kutya a kútban.

Hát ez elég. A kutya a kútban sohasem időzött szívesen. Jakab szava nehéz, Jakab szava szinte bántó, szinte nyers, ám Jakab öt fiúnak az apja, és kettő már belőlük az ország használatára életével végképp adózott. Három pedig még forgatja a fegyvert, a puskát, a kardot, a fokoscsákányt, még az is – mondja Jakab – akit a napsugárral helyrehozattak.

Ez a legfiatalabb fiú, aki még a békében volt katona, de a kaszárnyában vendégül kapta a csontszaggatást, amivel hazaküldték, és otthon a tanyavégi napsugárral kiszedette a csontjából a hétfájdalmat a doktor. A felséges napisten így segítvén az Imrén, az Imre legény elment a többi után.

– Most az Albániába van a tüzéröknél – mondja Jakab, és rászól a lóra: – Eredj a pokolba a fejeddel innen, mindig a képembe fújsz, mint a duda.

Az ilyen barátságos lófúvás után nem győzi az ember a szemét törölgetni.

Azt mondja Jakab:

– Mi keresni valónk van nekünk oda alá abba az Albániába?

Kár, hogy szitakötők nincsenek már ebben az időtájban a levegőben. Mert azok talán meg tudnának erre a kérdésre felelni. Más aligha. Jakab előhúzza a zsebből az újságlapot, abból mutatja:

– A Vojuzánál állnak, hát mért köll innen a makraszéki tó vizitűl a Vojuza viziig mönni?

Ez az. A napokban hallottam, hogy egy nagy csapat fiatal katona jött a hídon átal ide, és más nagy csapat fiatal katona ment rajta átal a túlsó oldalra, hogy egy öreg ember a híd gyalogjárójáról csodálkozva mondta:

– Miért mennek ezek a fiatalok imide-amoda? Miért nem marad mindenik a kaszárnyájában, aztán akkor nem kellene ennyit mászkálniok.

De a fiatalok is gondolkoztak így valaha. A szerelmes kislány, amikor megtudta, hogy elviszik a városból a világoskék mentés huszárokat, és helyettük sötétkék mentések jönnek, azt kérdezte, hogy miért nem cserélik csak ki a mentéket?

Azonban hát most nem így forog a világ. Imre legény eddig a makraszéki tó vizében tapogatózott hal után az ócska kassal, most meg a Vojuza vizénél tölti az időt. (Ugyan van-e abban potyka?)

Azonban ki tudná mindezeket megmondani, Jakab bácsi? Nem az úristen kormányozza már a mi életünket, hanem a diplomácia.

– Szálljon rá a hólyagos himlő – véli Jakab Jakab.

Véleménye közhelyesléssel találkozik.

– Hát – mondja Jakab – én is voltam odalent, amikor a hunyadi Noák kapitány elsőnek rakta föl az ászlót a szerajevói vár falára. Hát aztán tudom én, hogy mért voltam én odalent? Mért van most az Ümre odalent?

Az újságot rázza a kezében Jakab Jakab. Azt kérdezi:

– Hát micsoda az a balkáni politika?

– Ezt nem tudja sönki.

– Nem tudja? – hördül fel Jakab. – De hiszen maguk tanulmányosok. Maguk olvasnak könyveket, írnak újságokba. Mért köllött az Ümrének a Vojuzához mönni? Hát mi az a balkáni politika?

Kint a tanyán, öreg fák alatt, kutyák, macskák, elsoványodott lovak között kérdezi Jakab Jakab, egykori boszniai katona, hogy mi az a balkáni politika. Ki tudná megmondani? Talán a Badár ló, aki belefúj az öreg Jakab nyakába, hogy jó lenne már hazamenni mindenestül.

Mit magyarázzak? Mikor lent jártam, a keresztény szláv csókolta a „svába” katona kezét, hogy az ottlétünk enyhítette a mohamedán vallású szlávok szigorú uralmát. Mert akkor a török országához tartoztak. Tavaly pedig, amikor a fiam járt fegyverrel ugyanazon a helyen, akkor már részben Montenegróhoz, részben Szerbiához tartoztak ezek a novibazári népek. És ekkor, az idők újrafordulásában, a „svába” katona kezét a török vallású népek csókolták, mivelhogy fölszabadították őket a szerbiai meg a montenegrói keresztény szláv uralom zsarnokságai alól. Hát van itt politika? Huszonnyolc év – csak egy fél emberöltő – és ezen idő alatt baráttá váltak az ellenségek, és gyilkosokká a barátok. Még ma is a fülembe cseng a kis kurta kafanákban az öreg szlávtörökök szava: ki tudnánk mi benneteket innen verni, de hát most nem… elég vér folyt már eddig is… sokan vannak eltemetve a hegyoldalakban, ahova ti fölírtátok, hogy – kakoje si ti jos?

Mit beszéljünk azonban erről öreg Jakab Jakabnak, aki látta, amikor hunyadi Noák föltette az ászlót, és bizonyára ment is utána ennek a vitéz kapitány úr hunyadi Noáknak.

Legjobb nem szólni semmit, a nyugalom kedvéért. Jakab hazavezeti a Badár lovat itatni, a szíve mélyébe temetvén két elesett fiát.

1916

AZ ÁROKBAN

Széles árok van a külvárosi utcán, a fák alatt, ilyenkor nyáron száraz és jó nyaralóhely a hűvösben. Olyan a hajlása, mint a jól vetett ágyé, az árokpart buja füve adja hozzá a puha derékaljat, amit még megjavít a fákról leperegő, hulló falevél. Békeidőben is szoktak az ilyen helyeken nyaralni meleg délutánokon öregemberek. Asszonyok a házukból kimennek az apró gyerekekkel oda varrni vagy ruhát foltozni: akinek fürdőre nem telik, annak ez is elég. A fa mindenütt fa, a levegő mindenütt levegő, jó a fák alatt heverni annak, aki ráér, s hogy valamelyik házból mindig szól a külvárosokban nagyon elterjedt gramofon, az ingyen koncert mellett ingujjban elszunyókálnak az emberek. Jó az ilyesmi is időtöltésnek, és a fődolog még hozzá, hogy nem kerül semmibe sem.

Most a katonavilágban a katonák is megpróbálják ezt a mulatságot. Olyanok, akik betegen üdülésre hazaküldve vannak, így próbálnak üdülni. Öreg őrszolgálatos népfölkelő a szabad délutánján a fák árnyéka alatt időzik, a zsoldból többre amúgy sem igen telvén, foldozza madzaggal a bakancsát, mert már nagyon „oszolni” készül. Apró cigánygyerekek a hadbament apjuk letett hegedűjével itt próbálkoznak játszani, az egész malacbanda ott kuporog az árokban, és a primás rászól a másik rajkóra:

– Gizsdúrt, gizsdúrt, te dili!

Tegnap délután egy öreg népfölkelő töltötte az árokban az időt. De se nem hevert hanyattfekve a fa lombsátorát nézve, se nem aludt a sapkát a szemére húzva, hanem négykézláb mászkált az árokban, mint valami lassújárású állat. Mint a medve. Meg-megállt, azután megint tovább lábalt. Nézem messziről, hogy ugyan mit akar és mire végzi? De nem tudom elgondolni, hogy miféle okból mászkál így árokhosszat, lehajtott fejjel, kutató szemmel tekintgetve szét. Ahogy közelebb érek, fölveti a fejét, rám ismer, s mosolyogva mondja:

– Adjon Isten.

– Adjon Isten, komám. Maga most tartja farsang háromnapját?

Azt mondja:

– Már mér?

– Hát akkor volt szokás legénykorunkban a bolondját járni.

– Aj – mondja sértődötten a vén katona –, ugyan már, mit nem néz ki belüllem. Nem a bolondját járom én, hanem az okossát.

– Már mér?

A katona mutatja a félig teli dohányzacskót a kezében, úgy négykézlábálltából.

– Hát – mondja diadallal –, engöm se lát többet a trafikosboltos.

– Ugyan?

– Hát. Mert ez a falevél olyan dohán, hogy pipába különb dohán, mint a dohán.

– Az akáclevél?

– Dehogy – mondja. – Az nem jó. Az kesere. Mög csíp. Hanem ez a nagylevelű e. Ezt úgy köll kikeresni a többi közül. Ez ojan finom, édös ízű, hogy csak csuda.

Mutatja is az újfajta dohányfüvet, egy magnólia-féle fának a levelét. Ezzel aztán az öreg katona megy tovább négykézláb, kutatva az avarban. Arany mondja valahol, alighanem Toldiban: Én az avart jártam, tűnődve megálltam. Egy régi levélen azt írva találtam. Ezt bizonyára nem találta az avar levelére fölírva: ötvenéves magyar, katonaruhában, négykézláb mászkálva keresi az avarban a levelet, amit fölpipálhasson…

Azonban: ha egyször ojan jó, hogy az valóságos csuda.

1916

AZ ÖREG WEISZ HARAGSZIK

A Tandelmarktot magyarra zsibpiacnak fordították le. Nálunk a nép közönségesen szögénypiacnak nevezi. Általában jobb szavakat tud adni, mint amiket hivatalosan megállapítanak. A hivatalos gőzekére azt mondja, hogy az szántógép, a haláleset-fölvevőre, hogy az halálbíró. A zsibpiac is csakugyan helyesebb úgy, hogy szegénypiac, mert oda a szegénység viszi ki az ócska cókmókjait, hogy a magafajtájú másik szegénynek eladja. Változatos holmik csodálatosan tarka raktára, mert különösen érdekes, mert az árdrágulás a szegénypiac fölött sem suhant el nyom nélkül. S olyan holmik is kerülnek ki rá, amik eddig meghúzódtak a régi családi-szekrény valamely zugában. Régi megbarnult „Maria hilf”-képek fekete keretekben, rézkapcsos könyvek, nemes diploma bádogtokja a titkosan járó lakattal, néha egy rozoga biedermeier bútor, amott egy töröttfülű bécsi porcelán. Ez összekeveredik a mostani élet ócskaságaival, kopott szalmakalappal, bőrtarisznyával, amin látható, hogy ócska csizmaszárból készült, törött tajtékpipákkal, kopott rézárukkal.

Van nagykereskedelme és van szatócsüzlete. Némelyik csak országos vásár alkalmával teríti ki a földre az egész vagyonát, amikor az egész héten ott heverhet, a másik naponta kihordja egy garabolyban. Leterít a földre egy kopottas kendőt, arra ráteszi minden kincsét: öt-hat orvosságos üveget, egy petróleumlámpát, egy csizmahúzót, egy réz óraláncot, s árul, ott ül vele naphosszat, pedig az egész kacat nem ér meg két hatost. Elesett katona holmiját árulja amott bús özvegyasszony, az ünneplő tajtékpipától kezdve a patkós csizmáig. A csizmából, haj-haj, kimaradt a gazda végképp. Odébb valami nagyon régi patikából maradt edény, benne szürkés por, az edényre ráírva: carbo humanum. Égetett emberi csontliszt. Kinek a porából égették vajon, s miről lehetett orvosság Paracelsus Bonbastusék idejében?

Néha nem tudják szögénypiacosék, hogy mit árulnak. Nem ismerik az értéküket. Porcelánnak, csiszolt régi üvegnek az árát nem sejtik: egyik ócska edény olyan mint a másik. Olykor régi hímzések vetődnek a szögénypiac porába, s az újdonsült cigánybíró is ott kódorog, hogy nem találna-e vajdabotra való nagy ezüst buzogánygombot. Sóhajtás innen is, onnan is, alkudozás közben:

– Nem adnám el, édös lelköm, a világ kincsiért sem, de hát ez a háború… Ez töszi…

Ócska vasai között trónol egy hajlított lábú, múlt századbeli, szakadozott dívánon az öreg Weisz bácsi, régiség maga is sok elvásott, rozsdás holmi között. Weisz bácsinál minden van, ami csak kell, éppen csak hogy elkopott szántógép még nincsen. Voltak a régi alföldi nagyfalukban olyan boltosok, akik mindent árultak, az volt felőlük a mondás, hogy be lehet menni a boltjukba meztelen, s ki lehet hajtani az udvarukból négylovas hintón, csak pénz legyen hozzá. Weisz bácsi hasonlóképpen király az ócskavasak birodalmában, nincsen az a holmi, amit elő ne tudna piszkálni a többi közül. Mivelhogy „van itt mindön”.

Halad Weisz bácsihoz valamelyik unokája a sok közül, vigyázva lépegetvén mezítlábával a sok szúrós rozsdásság között. Viszi nagyapónak kendőben az ebédet, egy darab kenyeret. Haj-haj, jó az is, ha van, amilyen világot élünk. A vén ember kitakarja a kendőből a kenyeret, a térdére teszi, előveszi a bicskát, s kenyerez.

Weisz birodalma előtt elhalad egy furfangos, évődő ember, és odakiált neki:

– Adjon Isten jó étvágyat, Weisz bácsi.

Weisz mérgesen néz az emberre, és leteszi a bicskát a kanapéra, amelyen egykor arszlánok tették a szépeket delnőknek. Lehajol Weisz, fölvesz egy darab vasat a többi közül, s az emberhez hajítja.

– Ejnye – mondja a furfangérozó ember –, hát már mér vágta hozzám ezt a juhászgamót, Weisz bácsi?

Weisz bácsi mondja:

– Te kutya… Te csúfondáros kutya! Hát szabad most jó étvágyat kívánni a szögény embörnek? Hát olyan világot élünk, te rosszaság?

– Nono – mondja az ember –, éppen erre a juhászgamóra vót szükségöm.

1916

KÜLSŐ ÖREGEK

A puszta csendes és elhagyatott. Nem legel rajta a ménes, mert a ménes elment katonalónak. Csak messze lent látszanak némely juhnyájak, belemosódva az őszi avar színébe. Itt-ott néhány fa, amely küszködik a szikes földdel; valaha sok volt, de elpusztultak, mert ahogy a gyökere elér a szikföldig, a fa beadja a derekát, és lefekszik a földre aludni. Másfelől kútágasok jelentik, hogy hol lehet vizet inni, egyébként csend van a tájon. Az igen elszaporodott nyulak nem sok lármát csapnak, ahogy egymást látogatni mennek a buckaoldal bozótjába. Nem vadász rájuk más, csak a parlagi sas, amely is a sasülési fák közül megindulván, halkan keringél fönt a magasban. Csak az úton nyikorog egy kunlászlószekere, a kétkerekű kordé, előtte öreg csacsi, a kordéban öreg asszony. Messze a puszta aljában épületek látszanak, az a puszta majorja, Kun László szekerén az öreg fehércseléd oda igyekszik.

Kissé kiesünk a puszta hangulatából, ha elmondom, hogy az öregasszony egy nyugalmazott juhászné. Az ilyen egzisztenciák ritkaságok, itt azonban kivételesen vannak. A birtok, amelyhez ez a néma puszta tartozik, külön nyugdíjtörvénnyel gondoskodik az elöregedett emberei felől, s a béres vagy lovascsősz, magtáros vagy tehenes, juhász vagy gulyás, ha a kenyere javát megette, és az életének a nagyobbik részét a föld szolgálatában eltöltötte, nem jut ebrúdra, hanem kijár neki a nyugdíj, köznyelven gyugdíj. Azért gyugdíj, mert a népnyelv nem tűri a csinált úri szavakat, s ha már mást nem tehet velük, legalább csavar rajtuk egyet.

A gyugdíj pénzben, búzában, rozsban, kukoricában jár, fertályesztendőnkint adódik, s a nyugalmazott juhászné azért viszi most a kordén az üres zsákokat a major felé, hogy ott majd a magtáros a gyugdíjat belegyugja a zsákba.

Nincsen ebben baj semmi. Az öreg magtáros az egyik fertályesztendőben éppen úgy kiméri a kidukáló gyugdíjat, mint a másikban. Csak éppen hogy most azt kérdezi a magtáros, bizonyos Papdi Balázs:

– Tán beteg az urad, Etal, hogy nem maga gyütt?

– Az uram? – mondja az asszony. – Az uram möghalt két hónapja.

– Úgy hát? Hát akkor neköd nem jár annyi, mint ezöknek előtte. Egynek nem jár annyi, mint kettőnek.

– Nono – mondja megint az asszony –, aztat én is úgy gondoltam. Azért is mondtam, hogy möghalt az uram, pedig sömmi baja se volt, csak hogy éppen már nyolcvan éves volt. Még vasárnap röggel föltisztálkodott, azután azt mondta: nem tudom, fiam, mi löhet ez, nem jól esik a dohány, azzal aztán mög is halt. Mert mindig mondta, hogy majd akkor hal mög, ha majd egyször nem esik jól a dohány.

– Haj-haj – gondolta a magtáros –, neköm se esöget már olyan jól, mint ezeknek előtte. – Hát akkor Bálint möghalt. De hát most már itt baj van. Gyerünk Etal a kasznár úrhoz.

Az öreg Etal ijedten rebben meg, kérdezve.

– Csak tán nem vöszik el a gyugdíjat?

– Dehogy vöszik, már hova gondolsz? Csakhogy errűl írás köll.

– Írás? – Etal nem ismer írást (nem voltak még abban az időben iskolák, Balázs is csak bicskával rótta az írást a pásztorbotra). – Mi lehet az az írás? A halott írás nélkül is halott.

– Az bizonyos – véli mély meggyőződéssel a magtáros –, de azért írás csak köll.

No, nem valami sok. Azt mondja a kasznár Etalnak, hogy megkapja a nyugdíjat, de azután hozzon a halottról születési levelet. Már hogy keresztlevelet.

– Születési levelet – ismétli megzavarodva öreg Etal. – Az. Ha én tudnám, hogy az milyen. Bálint sohase beszélt arrúl, hogy ű születött.

– Hát pedig – mondja a kasznár –, alighanem ő is csak születött valahol.

Etal sietve felelt.

– Hát hiszen kéröm, aki élt, annak születni is csak köllött. De hát hun születött? Hiszen amióta csak élt, mindig itt élt a pusztába. Juhászbojtár volt már tizenkétéves korába. Hát hunnan tudjam én most már azt, hogy születött-e, vagy hogy hun születött?

– Nem beszélt sohase a szüleirűl?

– Árva volt az, kéröm alásan.

– Azt se említette sohase, hogy mikor bojtárgyerek volt, melyik faluból mostak rá?

Örömmel kap a szón Etal:

– De bizony csak, kéröm. Kutyanyakrúl mostak rá.

No, ehol vagyunk e. Kutyanyak csak egy sor ház a pusztaszélen, nincsen ott se pap, se kántor. Ott ugyan nem ád születési bizonyítványt senki. De talán Vértelekre vitték Bálintot keresztelni annak idején, amikor a világra született, hogy juhászattal töltse az életét, nézvén nyolcvan esztendeig a napot, a holdat és a csillagokat, amelyek csendes nyári éjszakákon a pásztorral titkos beszédbe elegyednek.

– Hát öreg Etal, Bálinttal milyen oltárnál esküdtek?

Etal gondolkozik. Hogy is, hogy is csak… Hiszen olyan régen volt. De mégis csak… Csányon volt-e?… Nem, Kistelekön volt… Persze, igen, a Varga volt a plébános (akiből később püspök lött, vagy miniszteri titkár, vagy ilyesvalami, ámbár ezt nem lehet tudni bizonyosan).

No, de a dolog rendben van. Ha Bálintra annak idején Kutyanyakról mostak, akkor ott is született, ha pedig ott született, akkor Kisteleken keresztelték, mert a csordakúthoz nem vihették: a dolgok ezen megállapításukat megnyervén, Etal föltette a gyugdíjat az alcserényre, s nyugodtan húzatta ki a kordét a csacsival a majorudvarból. Kun László szekere nyikorgott, a kutyák ugatták, s Etal határozottan ismételte:

– Persze, hogy Kutyanyakrúl mostak rá. Hiszen csak tudom, beszélte eleget…

Az sem utolsó dolog a huszadik századbeli puszta életéből, mikor fegyelmi büntetést kap a számadó gulyás. Miért? Hosszú volna azt elmondani, meg nem is tartozik másra az egész ügy. Csak elég az avval, hogy a síróhegyi öreg számadónak adják ki egy este parancsban, hogy úgy nézze magát körül a világi sorban, hogy novemberben hurcolkodhat, mert át van helyezve a rohodai puszta gulyájához, azontúl afelől tartozik majd felelettel.

– Úgy hát? – kérdezi az öreg ember, állván a parancs kiadáson a többi elöljáró cselédség között.

Kicsit elborul az öreg előtt a világ. A másik pusztába menni. Az olyan neki, mint más embernek, ha másik országba kell menni laknia. De hát mindegy, a parancs parancs. Nem kérdezi, hogy miért, bizonyosan tudja is, hogy „valami történt és valamit észrevöttek”. Megy. Október végén az igák előállnak, s viszik az öreg pásztor holmiját, bútorát, házanépit át a Rohodára.

– Helytállok én, uram, ott is. Mert hiszöm az Istent, hogy az én kezem alatt…

– Nono – mondják neki –, hát hiszen nem is azért, hanem mert, tudja, mert éppen úgy van, hogy a Rohodára maga köll.

Megy, bár a szíve felit itthagyja a síróhegyi pusztában. Terel a Rohodán, jár a barom után, őrzés közben a botra támaszkodva „kinézi magát a világból”, közben terel, amerre legelő van, bár hiszen halad a barom a maga esze után is. A bikagulya télen sincsen födél alatt, csak karámban, Mihály télen tehát subában támaszkodik a botra, s látván a tömérdek varjút ténferegni a havak tetején, azt gondolja magában, hogy alighanem háború lössz már mögént a burkussal.

Így telik el két esztendő a számkivetésben. Egy este pedig Rohodán a parancskiadásnál azt mondják Mihálynak, hogy úgy nézze a világi sorsát, hogy novemberre visszahelyeztetik a síróhegyi gulyához.

– Úgy hát? – kérdezi Mihály, miközben a melle majd szétpattan a boldogságtól.

– Úgy.

– Hát, helytállok én ottan is, kéröm, mert hiszöm az Istent, hogy aki barmot én az én kezem alatt neveltem…

– Nono, hát az most úgy van, hogy most ott van kendre szükség, öreg Mihály.

Október végén az iga előáll, Mihály, barombeli törzsfőnök, háza népével ismét vándorol. Lassan mennek ezek az igabeli ökrök, csakugyan lassan. Ám idővel mégiscsak föltűnik a síróhegyi puszta. Ez más mező, bárki bármit beszéljen, ez más mező, s a kenyérváróhalom oldalából elszáradt ökörfarkkórók integetve szólnak Mihályhoz: – No, möggyütt kend?

– Hát – feleli a kóróknak Mihály.

Az iga délután a majorudvarba bekanyarodik. A házakból népek jönnek elő, és üdvözlik Mihályt azon alkalomból, hogy az Isten hazasegélte, és arra járván az ispán, szól az is Mihálynak, hogy:

– No, öreg Mihály, ugye, hogy csak jobb lössz itthon?

Öreg Mihály tisztelettel mondja:

– Már kéröm, ami azt illeti. Mit feküggyek én abba a nehéz rohodai fekete fődbe? Jobb lössz énneköm ebbe a könnyű síróhögyi homokba feküdni.

Rakják le az igáról Mihályné régi, kopott menyasszonyi ládáját. Mihályné bólint, mondván:

– Jobb, jobb, párom. Könnyebb lössz nekünk ebben a homokban feküdni, párom.

1916

FÖLTETSZIK A HAJNAL

Hajnalodik a legelőn. Arról messziről, a Duna felől, egy olyanforma dárda jelenik meg az égen, mint valami tüzes vasrúd. Fekszik a föllegek között, s lassan emelkedik fölfelé. A birka még összebújva fekszik, a pulikutya azonban már fölkel, lerázza magáról a harmatot, s ásít, mondván kutyanyelven:

– Csakugyan jóízűt aludtam.

Most lehet. Kevés az ember a pusztaszélen, nem úgy van, mint más időben; cigányok sem járnak, nem fogdossák el a birkát, bár hiszen elég kevés van már úgyis. A birkára nincsen háború, mégsem ér rá megöregedni.

Kothencz János fekszik a földön, a kifordított subában. A vasrúd egyre jobban halad fölfelé a föllegek között, utána már küldi világosságait a nap. (Ez is lassan jár még ilyenkor, álmos szegény, azért vannak a hat tótok a tápéi réten alkalmazva, hogy hajnalonkint rudakkal tolják fölfelé.)

Kothencz mozog. A szamár a birka túlsó végén megmozdul, s Kothencz felé haladván, mellette megáll. A juhász kihemperedik a subából, föláll, s a nagy darab állati bőrt a csacsira teríti.

– No – mondja –, adjon az Isten jó röggelt –, s köszön a napnak, amely a föld peremén felpislant, s nézi a mezőt, hogy úgy van-e, ahogy tegnap este hagyta, mikor elment az Óperenciás tengerbe fürdeni.

A puszta azonban úgy áll most is, mint tegnap. Mély csend fekszik rajta, még mélyebb és hallgatagabb, mint máskor. Kothencz int a pulinak, hogy zargassa meg egy kicsit a bürgét, aminek a puli eleget is tesz. Nehezen mozdul ugyan a birka, de a puli a lustájának a hátára ugrik. A birka próbálná lerázni, de a puli a szőrébe kapaszkodik, s a gyámoltalan jószág kénytelen tűrni, hogy lovagol rajta a kutya.

– No, ögyünk – mondja Kothencz.

A csacsi odaáll, mert rajta van a tarisznya. A suba is lekerül megint róla, az előbb ágy volt, most szék lesz. Kothencz a tarisznyából ételt húz elő, elsőbb kenyeret, abból szel, a kenyeret a tarisznya szája felé fordítván, hogy a morzsa abba visszaessen. Takarékos világ van most.

A puli János elébe áll, a csacsi a háta mögé. A kenyér héjából János vet a pulinak, más darabokat pedig átnyújt a válla fölött, mint a nagyobbik állat részét. Közben széttekint olykor a nyáj fölött. Ez szükséges, mert a birka igen balgatag állat, s néha minden ok nélkül megindul a mezőn, haladván, maga sem tudja, hogy hová. Egy gyámoltalan jószág most is így tesz, mondja hát János a kutyának:

– Hé.

Kinyújtott karjával mutat a kószálásnak indult állat felé. A puli azonnal ugrik, kiált a birkára: belebeff, belebeff, húj, húj. Szalad a kutya, hirtelen azonban megáll, s nem megy a birka után.

– Né! – mondja Kothencz.

Az. Ez csakugyan az. Ilyen még nem történt. Csakugyan elváltozik hát egészen a világ?

A puli megfordul, és szalad a pusztaszél másik vége felé. Kothencz csak nézi, a csacsi is utána bámul. A puli úgy vágtat, mintha ló volna.

– Hát – mondja Kothencz a csacsinak – ezt is mög köllött érni. Hát mi löhet ez?

Hiszen ha csak ennyit kellene megérni. Azonban van folytatása is. A puli a székhalom felé halad, a kutyatejbokrok felé. Valami mozog a kórók között, valami szürke. Kothencz nézi, vagyis hogy inkább csak nézné, de az öreg szem már nemigen szolgál el odáig, szivárványos is már előtte minden, a két gyerek régen elment, hírük-hamvuk sincsen, írásuk nem érkezik… Lehet bár, hogy küldik a levelüket, de ha küldik is, hogyan találjon az ide a pusztaszélbe, s ha idetalálna is, ki értene itt az elolvasásához? A szamár, az okos állat, azért nevezik szamárnak, de az íráshoz az sem ért.

– Igaz-e, csacsi? – kérdezi öreg Kothencz.

A csacsi azonban nem int a kérdésre most a beszédes szemével, mert a csacsinak is elvette az isten az eszét, mert szalad a kutya után, és olyan bolondul hányja-veti magát, mint a borjú szokta a mezőn, de az is csak egészen fiatal korában.

A kutyatejből halad előre a szürkeség. Kothencz ernyőt csinál mind a két tenyerével a szeme elé, hogy jobban lásson. Föl is áll a kanapéról: ember az, sánta katona, szürke molnárszín-köpönyegben, a puli ugrál már rá a melle-magasságáig, a csacsi táncol, mintha muzsikaszót hallana, az öreg Kothencz szalad a nagy juhászkampóval a csacsi után, hogy hej-haj, a jó reggelét. A gyámoltalan birkaság, egyedülhagyatását látván, rémülve fut Kothencz nyomában.

A nap pedig, a nagy égi világító állat, szétrúgván maga körül a föllegeket, sugarai által nevetve üzeni a jegenyefának:

– Tudtam, hogy mára megjön a Jancsi fiú…

1916

PÉTER NAPJA FÖLKEL

Hosszú, hajlott ember az öreg Péter, a nagy csontjai el vannak görbülve egy kicsit. Ezt a kubikmunka okozta, az tette. A kubik az olyan foglalkozás, hogy mindig megfizették az árát, mert nem minden emberfajta bírja, mivelhogy nehéz. De éppen azért aztán megtöri az embert idő előtt a talicska, amit a magas töltésoldalakra tol naphosszat és esztendőkön átal, behúzza magához a vállakat. A csontok a föld felé hajolnak, ami a talicskában van, s amiből élnek ezek a nehéz munkájú népek. A hosszú Péter is ebből élt, mint fiatal, járván országot-világot, tolván a kurta kubikos talicskát az országutakon azon földek felé, ahol ezzel a talicskával a kenyerek a kis családnak megkereshetők. Sokfelé eljártak a földépítésnek ezek a pionérjai. Csináltak Németországban vasúti töltést, építették a földvárakat úgy a Przemysl meg a Rzesów alatt, mint ahogy a bukaresti földfalakat is csak ugyanezen kurtanyelű talicskák tolták össze, egyformán becsapván őket a vállalkozók Németországban a márkával, Romániában a leivel minélfogva némely elkeseredett kézben levő kubikosásó nemcsak kubikgödröt ásott, hanem koponyát is hasított.

Mindez azonban régen volt. Péter nyugalomba helyezte a subát s a gyékényt, a kubikoslakás ezen két alkatrészét, a konyhába került a bogrács, amint főzni szokott, s a zacskókat, amikbe vitte magával a tarhonyát, libagégét s a paraszti asszonytudomány egyéb tésztakonzerveit. Így lesz az országjáró itthonülővé, mikor az idő elhalad fölötte.

Történt azonban mostanában, hogy Péter megint csak előkereste a subát s a gyékényt, hogy szakértői szemlét tartson fölöttük. A bográcsot is elővette, a talicskát is körülnézte, mondván derülten az asszonynak:

– Alighanem elmék. Készítsd a fehérruhát.

– Mén kend? – kérdezte az asszony. – Hát hova a jó Isten világába menne kend?

Péter a csizmát vizsgálta, hogy milyen a mibenléte, a rézmasinatartót is előkotorászta a fiókból, de megint csak visszatette, mert nincsen már ehhez való gyufamasina a mostani világi forgalomban. Ellenben a kosnak a szarvából készült sópaprikatartó még egészen beválik, mert az ilyen állati csontféle maradandó.

– Mék ám – ismételte jókedvvel Péter, mert előbe tűnt megint a régi szabadkószálás, amit baráberéletnek is neveznek –, mék ám, mert hívnak. Aztán ha hívnak, akkor muszáj mönni, ha akar az embör, ha nem.

Péter sürögve keres az udvaron egy ákácfadarabot, s faragni kezdi belőle az ásókaparót, tudvalevő ugyanis, hogy ásókaparó nélkül nem tökéletes az ember. Lassan és hozzáértéssel barkácsolja Péter az apró falapátot, s a nyelébe bicskaheggyel belevágja a félholdat a három csillaggal meg a kígyóval, mert Nacsa Péter kubikos szerszámain mindig ez volt a címer, amely az eszköznek a gazdához való tartozandóságát jelentette a régi időben is.

– Úgy hát? – kérdezi az asszony. – Úgy hát? Hát mén kend?

– Én ne mönnék? – egyenesedik ki, már amennyire a csontok engedik, Péter. – Hát azt hiszöd, hogy nem tudok én még helyt állni? Én, Nacsa Pétör, bokorgazda? Mi?

Roza kedvtelve nézi az öreg Pétert, forgatván s hajtogatván ki-be a térdén az ócska subát, hogy bizony ennek sem ártana, ha megfiatalodna, s mondja is:

– Hiszen… Hát kend is csak kend.

– No? Tán nem?

– De ügön – feleli öreg Roza. Azután félve teszi föl a kérdést:

– Azután hát… ha már elmén kend, miféle dologra mén kend?

Péter megnyugtatja:

– Nem víz ellen mögyünk. A harctérre se mögyünk sáncot csinálni. Csak vasutat építünk… Csak olyan szárnyvasutat.

Roza megkönnyebbül. Csak vasút. De még az sem egész vasút, hanem csak a szárnya. Milyen lehet egy vasútnak a szárnya, s hány szárnya van vajon neki?

Ezt már nem kérdezi meg, mert nem az asszony dolga az ilyen beleavatkozás. Ellenben a másik kérdés, ezt föl kell tenni:

– Aztán mit fizetnek?

Péter most megint a régi, kiegyenesedett ember. Olyan büszkeséggel, amilyen ezen különleges eset természetéhez illik, tudatja:

– Tizennégy korona a napidíj.

Roza értelmetlenül kérdezi:

– Napidíj? Nem napszám?

Péter büszkén feleli:

– A napszámnak letelt. Nem olyan világ van. Nincsen már napszám, hanem napidíj. Aztán tizennégy korona a napidíj.

Az asszony csodálattal tekint föl Péterre. Napidíj. Aztán tizennégy korona napjára. Nem napszám, mert hiszen a szó is határoz. Péternek vénségére fölkelt a napja. Boldogan mondja az asszony:

– A bográcsba úgy nézhet kend bele, mint a tükörbe…

1916

A VÁROS VÉGÉN

A város végén, a legszélső házak lábjában van most az Úristen legszebb állatkertje: libák és kacsák eveznek a lábukkal a vizen, a víz szélén három malac ül egymás mellett, s figyelemmel nézik az ingyencirkuszt, ahogy a füvön két fiatal pulykakakas berzenkedik, és vágják egymást a szerelmi vetélkedésben egy idősebb, testes, de még jómagabíró özvegy pulyka kedvéért. Nézi a cirkuszt egy komoly kecske is, de nem sokat ad rá, alighanem látott már különbeket, s lehet, hogy túl is van már azon a koron, amikor még az ilyesmi érdekelni szokta az embert. Az apró pásztorgyerek száraz kóróból, miegyébből tüzet rakott, és a víz szélén sarat gyúr, alighanem pulykatojást talált, azt majd belegöngyöli a sárpalacsintába, és megsüti a kóró parazsán: a primitív konyha Tubalkain óta nem sokat változott.

A víz szélére kirúg a kis ház sarka, inkább födél, mint ház, az udvarán a régi magyar kert hervadó virágai, bazsalyikum, bazsarózsa, legényvirág, mályva, miegyéb, a kerítés mellett ki tudná mi szél idehajtotta fügefa, a kerítés meggörbült, lukas deszka, halászbárka oldalai voltak egykor, a kis ajtó küszöbje piros, törött félmalomkő, ez meg vízimalomban „őllt” valamikor, amikor még az a nóta járta, hogy: Két malomra tartok számot, De csak egytől szedek vámot. Kopik a kő, majd megvágattatom, Félrevágom csárdás kis kalapom. – Azonban nincsen már csárdás kalap, s a kő lekopott küszöbnek, a kövön most azoknak az unokái járnak, akiknek valamikor a kő őllt. De még ez a szóbanforgó unoka sem egészen mai csirke, hanem korosabb asszonyszemély, aki halad a kerítés felé az udvaron át, s kinyitván a kis ajtót, azt mondja barátságosan:

– Adjon Isten jó napot, kéröm.

– Adjon az Isten jó napot magának is, szülém. No, hát mire végzi?

– Hát csak tudja, kicsit kigyüttem ide, hogy mögnézöm magát, hogy ugyan ki jár erre mifelénk itt a város végin. Úrforma nem igen szokott errefelé járni.

– Csak talán a végrehajtó?

– Az, az, a jó Isten akárhova tegye. De nem tréfaképpen mondom, kéröm. Hanem valóságosan. Nincsen erre az úrfélének járása. Mit is keresne itt, úgy-e bizony?

A szüle ezzel azt akarja mondani, hogy: hát te mit keresel itt?

– Hát csak erre járok, nézelődök, szülém. Egy kicsit megjáratom magamat.

– Úgy-úgy – mondja a szüle, birizgálva az állát a két ujjával. Azután gyanakodva pislog, s azt kérdezi:

– Mondja már, ha mög nem sérteném, nem dedegtiv maga?

– Nem én, szülém, nem vagyok dedegtiv. Hát honnan gondolja, hogy az volnék?

Húzódozik, fölveszi kötőjét a két kezébe, összehajtja meg kisimítja megint.

– No – mondja –, nem olyan dedegtiv, aki a röndérségnél van. Nem olyant gondolok én.

– Másforma pedig nincsen, szülém.

A szüle tiltakozik:

– Dehogy nincsen. Tudom én azt jól, hogy van. Az a bizonyos, az a másik. Az újságdedegtiv. Hát csak azt kérdözöm én, hogy nem olyan újságdedegtiv maga, kéröm?

– Nincsen olyan dedegtiv, szülém, már akármit mond is.

A szüle most megharagszik, hogy lám, hát az ő szava nem jár? Micsoda beszéd ez? Nézd el, nézd.

– Hát csak tudom, amit tudok – szól megsértődve. – Van újságdedegtiv. Itt is volt valami két hónapja a szomszéd házban, amikor egy embör fölakasztotta magát, aztán olyan szépen kiszerkesztötte az újságba az egész esetöt, hogy az csuda. Egészen akkurátusan ki volt abba írva mindön.

– Úgy hát, szülém? Hát akkor az újságíró volt.

– Az, az – esik nagyot a szón a szüle. – Hát az… Hát hiszen éppen ezt beszélöm. Hogy mondom, nem olyan újságdedegtiv maga, aki mindönt tud?

Ez fogós kérdés, ugyan mit akar vele a szüle? Talán valaki rosszul szerkesztette ki az újságba?

– Azután, ha az volnék, akkor miben löhetnék én a maga hasznára, szülém?

– Hát maga csakugyan az?

– Hát úgy, körülbelül… szögrűl-végrűl, ha éppen nagyon keressük.

– No, kéröm szépen – mondja most már vidámabban a szüle –, hát akkor azt mondja mög, kéröm, hogy aki katona, aztán odaszolgál messze, az olyan embört mennyi idő múlva eresztik haza szabadságra?

– Hát kit így, kit úgy, szülém. Van, akit hat hónap után, a másikat tíz hónap után.

– No, ugye – mondja diadalmasan a szüle –, ugye, hogy maga is úgy mondja? Hát tudtam én eztet. De hát akkor mivelünk micsoda röttentő igazságtalanság történik, nézze már!

– No?

– Hát van énneköm egy öcsém, az katona. Aztán már álló két esztendeje oda van, aztán nem eresztik haza. Más mindönki hazagyütt már azóta, hogy egy kicsit szétnézzön a ház körül, csak eztet a szögény ártatlant nem eresztik.

– Nem löhet az, szülém.

– De amikor úgy van, ahogy mondom – erősködik a szüle.

– Nem esött el?

– Dehogy – véli a szüle –, nem szokott az elesni.

– Nem is beteg?

– Nem hát. Nincsen annak egy szöm baja se. Csak az a baja, hogy nem eresztik haza az ártatlant. Hát micsoda dolog ez? Hát szabad így sarcoltatni valakit? A másikat előeresztik, ezt mög nem eresztik elő? Hát van akkor isten az égben?

– Aztán hol szolgál ez a maga öccse, szülém?

– Hát hol szolgálna? – mondja a szüle. – Hát Oroszországban szolgál. Ottan fogoj Oroszországban, az oroszoknál. Levelez is onnan minket, de nem eresztik haza.

Jaj, hát ez már más, ha így van a dolog. Ha egyszer fogoly. De hát a szülének hosszasan kell ezt magyarázni, és csak nem érti meg.

– Nézze, kéröm – szól elszomorodottan –, ezt még neköm sönki eddig nem mondta, hogy a fogjokat nem eresztik haza. Hát mért nem eresztik a fogjokat is néha haza. Hogy szétnézhetne mégis… egy kicsit… a ház körül.

Könny csillan meg a szemében, és a szüle csendesen itatni kezdi az egereket. Jó világ jár most az egerekre: sok asszonyszem itatja őket – a szüle is belesegít zokogva.

– Aki fogoly, az fogoly, szülém, azt nem eresztik haza. Aki orosz fogoly itt van, azokat se eresztjük mink haza, hát az oroszok sem eresztik haza a mitűllünk valókat.

A szüle a két karjával a kerítésre borul, annak búgja el lelki szomorúsággal:

– Hát akkor hiába is várom… Hogy énneköm eztet két esztendő ótától fogva nem mondta mög sönki… hogy hiába várom…

A malacok ülnek a víz szélén, nézik az asszonyt, és nem tudják mire vélni a dolgot.

1916

MÁRI NÉZSI AZS URÁT

Szemközt velünk egy kis utca nyílik ki a Tisza-szélre. Békeidőben nagyon csendes hely, mert olyan különösen van megépítve, hogy az utca házai közül egynek sem nyílik a kapuja erre az utcára, csak a tanyákról a piaci kocsikkal beszökött s itt eltévedt kutyák kódorgó helye volt. Most járatos hely, mert az egyik sarki háza, amely iskola volt, a háború óta katonakórház. Három utcára szolgáló nagy kétemeletes épület. Lányok jártak ezelőtt bele, most gyűröttruhájú, plezúros, beteg emberek, sántítva cipelvén sebjeik terhét, nagy szótalansággal. Meg a felgyógyultak mennek belőle örömmel haza, pihenő szabadságra. S mint katonakórháznál szokás, beteglátogató népek rajzanak körülötte, apák, anyák, hitvesek, öreganyók és apró gyerekek, hogy a szeretteiket, ha rövid időre is, megölelhessék. Különböző fajta népek, különböző viseletekben jönnek-mennek, az orvosok kocsijai haladnak, az elhagyott kis utcában szomorú forgalmat csinált a háború. Mindenki halad és siet, csak a nagy házzal szemközt, az utca napos felén ül a falhoz kuporodva, kék szoknyában, piros rékliben, sárga fejkendőben mezítláb a Mári cigányasszony és pipál. A kurtaszárú piros cseréppipa merészen mered ki a kemény foga közül, s Mári pipálja benne az újfajta dohányt, krumplilevelet vagy ilyesvalamit.

Mári így pipálván, állandóan a második emelet ablaksorára néz. Ha esik az eső, Mári a fejére borítja a felsőszoknyát, az alsó alá behúzza a lábát, előbbre húzza a fejkendőt, de azért csak ott kuporog: néz föl ez „emelet”-re és pipál. Egy pakli gyufa egy napra aligha elég neki. Olykor föltámad a felsőtanyai puszták felől az északi szél, s végigzúdul az utcán, mert a nyílásával éppen az útjába esik neki. Mári ilyenkor még jobban összegubódzik, mivelhogy a szelet a cigány éppen nem szenvedheti, de a helyét el nem hagyja. Néha segítőtársa is akad a foglalkozásban, egy másik cigányasszony, de az már öreg, az már csak hajlított csutorájú pipából füstöl, alighanem nincsen már elegendő foga az egyenes szárhoz. Ha jön, az is lekuporog a fal mellé, és segít a Márinak semmit sem csinálni.

Mondom a Márinak:

– Talán itt akarsz a más háza fala mellett möghalni, hogy olyan szorgalmasan támogatod nap-nap után, Mári asszony?

A pipa mellől mondja a Mári, szemérmesen ráhúzva a szoknyát a lábafejére:

– Nem én. Hanem csak nézsöm azs uramat. Nézzse, ahun nézs ki most is, a. Nézzse, mijén sép ember azs én uram!

A második emeleten a finom, befelé nyíló, belga üveges ablak mögött katonasipkában cigányfej mutatkozik. Ami nálunk sápadtság, az az ő barna bőrükön sárgaság, a bajusz meg a pakompart rendben van tartva:

– Egészen röndös embör az urad, Mári.

– Azs enyim ne lenne azs? – kérdezi büszkén a Mári. – Ehezs nincsen fogható, tudja azst a ténsúr? Azs én uram a világ legelsé katonája.

– Az derék dolog. De hát be is szabad hozzá menni, Mári.

– Tudom én azstat. Délután. Akkor bemék. De csak kis időre sabad bemenni, azsután pedig innen nézsöm az uramat. Ugyan, nézzse mán, hogy mijén sép ember azs én uram. Még magánál odabe a búzseumba sincsen ijen sép ember festve, mint azs én uram.

– Nono, Mári, az már nem egészen úgy van! Hát a szőregi vajda?

– Ugyan ne besíljen a ténsúr – legyint Mári a pipaszárral. – Azstán azs nem is katona. Azs én uram katona, a világ legelső katonája. Ahun van mán megin a, nézzse csak, de jól nézzse mög.

– Hát aztán rajkók otthon, Mári? Azokkal mi van.

– Hát otthon van azs öreg májkó. Azstán kijár azs uram után a hadisegélység. No, mit gondol, majd ijen katona után ne járna ki? Most van becsülete a csigánnak, tudja-e? Nézzse, mijén sép házsba lakik. Sohase lakott még ijen sép úri házsba csigán.

Mári mondhatatlanul büszke, alighogy kiverte a pipáját, újra tölti.

Aztán hirtelen mondja:

– No, nézzse mán, megint ott van! Hát van ennél sebb ember a világon? Ó, esem azstat a sépséges fejedet, ugyan mikor boruls azs ölembe? Hogy elbirizsgálnék abba a sejem hajadba?

S Mári kuporog tovább a fal mellett, és nézsi az urát. A világ legelső katonáját nézsi.

1916

MENNEK HAZAFELÉ

Megjön az állomásra a messziről jött vasút, sok utast hoz, katonákat is, akik kurta szabadságra érkeztek haza. Mások pedig mennek vele tovább, mint ahogy a vaskocsi egyebet sem tesz, csak húzza-vonja az embereket. Az egyik jön, a másik megy, a kormos vaskocsinak mindegy, viszi-e, vagy hozza a népeket, némelyiket úgy elviszi, hogy vissza sem hozza, a másikat úgy hozza vissza, hogy maga sem ismerne rá. Valamikor szokás volt, hogy a vasút töltése mellett a mezőn dolgozó asszonyok a katonavasút láttára a földbe vágták a kapát, és sírtak egy sort, ma már csak nézik, vagy talán már nem is nézik: nagyon megszokott dologgá vált az, ami egykor ritkaság volt.

– Most olyan élet van – mondja kiszállóban egy öreg népfölkelő a másiknak –, annyi számba se mögy az embör, mint a veréb.

A másik nem szól. No, majd otthon. A verébnek is van fészke, gyerünk haza, ha már idáig jutottunk, verebek. Végig tekintenek az állomás eresze alatt, csak úgy próbaképp, hogy ugyan van-e ismerős, vagy hogy várja-e őket hazaérkezőben valaki, bár hiszen úgyis tudhatják, hogy nem várhatja, mivelhogy honnan tudnák az érkezésüket. No, majd otthon. Van fészke a verébnek is.

Lassan haladnak kifelé, mert sok az ember, az egyik felekezet igyekszik el a vaskocsitól a földek közé, a másik felekezetet hívja már el a parancs a mezőkről a bagonyhoz. Aztán akkor a sok bagony elébe fogott vasbika mén-mén az emberekkel, némelyikkel elszaladt egészen a másvilágba. Azt mondják, ott jobb.

– Haó – mondja egy, a bagony felé tülekedő fiatal katona a népfölkelőnek. – Möggyütt kend, Pétör bácsi? Hát arrafelé esik-e?

– Szokott – mondja Péter. – Hát te?

– Mék.

– Hát otthon?

– El vannak…

A forgatag elszakítja őket egymástól, mert eléggé alkalmas a forgalom, még a pipák is egymásba ütődnek, nemcsak az emberek. Amott az újfajta borjúnak, a hátizsáknak a kapcsai akadnak egybe, egy italos huszár elkiáltja magát: – No, ehol a kétfejű sasmadár… –, s az emberek megállnak nevetni, hogy még nagyobb legyen az összegabalyodás.

– No – mondja az öreg, gyűrött népfölkelő –, hogy még most is ráérnek tréfálni.

– Fiatalság, bolondság – feleli a másik –, mink is ilyenök voltunk legénykorunkba.

Az igaz. De azóta az idő eljárt, és nagyot haladt a vállak és a fejek fölött.

– Haj, haj…

Szétnéznek az állomás előtt a téren, lám, ez is csak olyan, mint azelőtt. Most is összevissza szaladgálnak rajta az emberek, mert az ilyen helyeken mindig és mindenütt értetlenség uralkodik, mert örökké sietnek, és sohasem tudják, hogy hova érnek evvel a nagy sietséggel.

Az egyik népfölkelő megfordul. A másik utána. A gondolat közös: egy pohár bort kellene inni. Ugyan olyan-e még, mint volt? Azonban lehet is! Tele van a váróterem végképp. – Ha egy almát elhajítanának, nem érne köztük a földre – véli Péter népfölkelő és a szótalanabb társa feleli rá: – Egy sraknel tán igön… Hát igaz is. Nem lehet annyi utazás után pénzért egy pohár borhoz jutni. Azt mondták pedig odafönt, hogy csak odafönt nincsen a pénznek ára. (Úgy látszik, kevés a bagony: nem tudja elhordani az útban levő népeket.)

– Hát gyerünk, no – mondja Péter –, hazafelé.

Mennek. Áthaladnak a töltésen, amely alatt a sok bagony szaladgál, s hurcolja előre-hátra ismeretlen világokba a népeket. Haladnak azután az út mellett, az alacsony eperfák alatt, a gyalogösvényen egymás mögött, libasorban, csak úgy kettesen, átvetve olykor a zsák terhét az egyik vállról a másikra.

Kocsik haladnak el mellettük, az országúton kocogván oldalt rájuk tekintenek.

Valamikor, ha Péter vagy János így haladtak volna gyalog a fák alatt, s kocsik mentek volna el mellettük az országúton, ha egy kocsin nem, hát a másikon bizonyosan meghúzták volna a gyeplőszárat, szólván le a kisülésről.

– Pétör bácsi, gyék kend, szívódjék kend föl ide a kocsira, úgyis egyfelé mögyünk.

Most azonban nincsenek ilyesmik a világi forgalomban. A kocsikon muszkálik ülnek, s nem kiáltanak brrt a lovakra, hogy álljanak meg. A szemükbe húzzák a tepszisipkát, s hajtanak „hazafelé”. Péterék is ugyanebben az igyekezetben vannak, szintén haladnak az otthon felé, s bár alacsonyan eresztették ki alsó ágaikat a gyalogösvény fölött az eperfák, a fejüket mégsem kell lekapni előlük, lent van amúgy is.

Péteren néha az látszik, mintha meg akarna állni, hogy majd szól valamit a társának, úgy félformán meg is áll, de aztán ránt egyet a vállán, gondolja, minek?, s megy tovább.

János megérti, s szintén ránt a vállán, ezúttal azonban nem a régi huszármentét rázza panyókára, hanem a zsákot. Haj, régi világ, szép régi katona, huszárvilág voltál-e valaha, vagy csak mese vagy?

Két gyűrött, öreg népfölkelő bandukol, s az oroszok hajtanak a kocsiúton. Péter olykor odatekint. Hogy milyen a kocsi, a szerszám, a jószág?

Kisvártatva visszaszól, menésben féloldalt, Jánoshoz:

– Azonban azt mög köll nekik hagyni, hogy röndbe tudják tartani a lovakat.

A szótalan János bólint rá. Két vén katona lépdel az alkonyuló, álmos földek között, hazatérőben, rövid szabadságra.

1916

A JUHÁSZ MEG A MUSZKA

Azt mondják, hogy Budán lakik még olyan sváb a braunhaxlerek közül, aki még sohasem volt Pesten. Nálunk nem tudom, van-e olyan ember, aki még nem volt a városban, de olyannal már találkoztam kint a messzi pusztában, aki negyvennyolcban járt bent utoljára, akkor is csak azért, hogy beálljon honvédnek. Az igaz, hogy ez nem most volt, lehet valami tíz esztendeje. Jártuk a pusztát valami hivatalos ügyben, már nem tudom miben, alighanem azt a helyet kerestük, ahol a Lefánti juhász a Világos alól bujdosó Gracza és Záhony honvédőrnagyokat a pénzükért megölte, vagy hogy még régebb dolgokat kerestünk a kietlenségben, ahol virágzó élet volt valaha, elég az avval, hogy egy nyárfaerdő enyhelyében megálltunk etetni, s az erdőből előjött egy idős ember, azt kérdezve, hogy nem borszedésben járunk-e, mivelhogy neki is volna jó bora eladni való. Mondtuk, hogy nem abban járunk, de ha bora van eladó, mért nem visz be belőle mustrát a városba, ha jó a bor, valamely korcsmáros azon minutumban megveszi, még maga ki is jön érte. Mondta az ember erre, hogy ő nem szokott azzal vergődni, hogy a városba járjon, talán nem is ismerné ki magát benne. Kérdeztük, hogy mikor volt bent utoljára. Mondta, hogy negyvennyolcban, mert akkor kivert a szó a városból ide a pusztaszélekbe is, hogy Kossuth szólítja a népet, akkor bement katonának, de azóta ő már a városbajárással nem vergődik, a törvénnyel sose volt baja, hát afelől nem hajkurásszák, az adót mög beszívesködi a szomszéd.

Különös dolog az ilyen, nem is minden emberrel esik meg, de szórványosan előfordul. A határ nagy, a felső széléről a félegyházi piacra járnak a pusztalakók, az alsó szélén pedig a szabadkai harang szavához igazodnak. Így némelyik ember nem is tud a városról, évtizedek múlnak el, amíg rászánja magát, hogy belemegy, különösen, ha a törvény a pecséttel nem hajkurássza, a harácsot pedig beszívesködi a szomszéd. Azonban persze most más világ van, áll a had, s minden kocsi kereke kifordult a tengelyéből.

E pár sor praefáció elmondása szükséges volt az alábbi dolgok elmondásához:

A felsővároson söpri a kocsiút kövéről a szemetet egy szálas délorosz káplár, az utcába pedig bekanyarodik egy pusztai kocsi, öreg juhászosforma ember van rajta, ül az alcserényen. A lovak a kocsi előtt ide-oda bandukolnak, mert a ló a gyeplőn keresztül mindjárt megérzi, ha a gazda nem tudja, hogy merre menjen. Aminthogy nem is tudja. Tekintget erre is, arra is a széles juhászkalap alól, utóbb megáll a sarkon, leszáll a kocsiról és odamegy a káplárhoz:

– Dicsértessék.

– Dicsértessék.

Mondja a juhász:

– Nézze mán kéröm, egy kis sót vinnék ki a birkáknak, nem tanálom a sóházat. Pedig aszongyák, hogy erre szokott lönni.

A káplár kérdezi: – Hol urak adnak só népeknek?

– Az, az, kéröm. Azt keresöm én. Hiszen itt van valamin. A nagy víz előtt is erre szokott lönni.

Mondja megint a muszka:

– Akkor menjen bácsi ott sarok ulica balra.

– Értöm – mondja a juhász, és szemközt állván, mutat a balkezével jobbfelé.

– No, nem – mondja a fogoly. – Megfordulsz és úgy balra, bácsi. Nem tudsz, mi az balra? Nem tudsz, mi az: csele? Mikor ekernek mondod: csele? – A fogolyban hirtelen föltámad a káplár, és rákiált a juhászra: – Napolje!

– Igönis, kéröm – mondja a juhász –, tudom mán, erre napkelet felé, ki a Tiszapartra.

A káplár bólint:

– Ott megtalálsz, hol urak adnak sót népeknek.

A juhász mondja:

– Most már értöm. Az Isten fizesse mög a szívességit.

A káplár fölnéz az égre. Isten? Hol lehet az most?

Most a fekete Isten uralkodik, a halál fekete Istene, a crni bog, a fehér Istent elbújtatták a pópák valami cifra aranyos ikonosztáz mögé.

A juhász fölmászik a kocsira, a káplár nézi, hogy merre hajt. A seprőnyél a széles válla mélyedésébe vetve. Mikor látja, hogy jófelé fordította a lovak fejét az öreg, bólint. Két kézbe veszi a seprőnyelet, azután megint a vállába ereszti, a két kezét előre terjeszti, a két tenyerét fölfelé fordítja, és azoknak mondja:

– Muszáj vót én gyinni Oroszországúl, hogy í tuggya, hol urak adnak sót népeknek…

…Hát, muszka káplár, utcaseprő fogoly, ha semmi nem bizonyos is, de az bizonyos, hogy furcsa világ jár most urakra és népekre egyaránt.

1916

MAGUKBANÉLŐK

Hó van a városszéli utcákon, arra kint az aklok felé, és a hónak a csendje. A hó elveszi a kocsizörgés zaját, de meg nem is igen jár most kocsi, néha egy-egy alacsony paraszti szánkó suhan végig az úton, az ócska suba széle leér róla, s a birkaszőr cifraságokat ír reá. Némely varjak mint bús fekete testek ülnek a száraz ákácágakon, mert a varjú most a vetésekről beszármazott a városba, ebben a fordított világban. Azelőtt havas télen a pipiskemadár jött be a mezőkről a verebek társaságába, hogy sanyarú téli élhetést keressen az úti szemétben, most a veréb meg a pipiske mind elment a háborúba a lovaskatonák meg a trénkocsik után, mert azoknak a táborában talál elszemetelt zabot. S az apró szürke kis hidegrevetettségek helyébe bejöttek a tarlókról e nagy feketeségek, a varjúk, de találkozik olykor holló is közöttük.

– Tán jóllaktatok már a harctéren? – kérdezi tőlük a vén Csúszó Menyhárt, ahogy baktat az öreg csizmákban a fák alatt az új kutyával. Mert Menyhárt divatozik, kutyával jár.

– No, Menyhárt bácsi, hát kendbe is beleütött az úri mód, hogy hat lábat visz magával sétálni? – kérdezik a szánkóról.

Menyhárt nézi a lovat, a kutyát, kicsit belerázza magát a subába, mondván:

– Hát fölfogtam űtet. Úgy sincsen sönkim, hát lögyön valakim.

Az új kutya a két lábát Menyhárt subájára teszi.

– Jó, jó – mondja Menyhárt –, ne hízelögj, még majd ellopsz valamit.

Menyhárt halad aztán tovább a kutyával, mint olyan öreg ember, akinek valakije van.

Míg a kutyát „fel nem fogta”, senkije sem volt, csak az emlékei az elhaltak után, s egy szomorú, csendes, bús és kietlen porta, magános ház, amelynek a konyháján Menyhárt maga főzött magának, mert minden, aki csak valaha vele élt, oldalteső, felfelé menő, lefelé való, testvér, rokon, fiú, szülő, feleség, mind elhagyták már végképp, s kimentek lakni a nyugalomnak csendes éjjelébe, közanyánk ölébe, honnét istenüket, kegyes teremtőjüket áldják örömmel. Menyhárt úgy maradt a házban, mint egymaga, téblábolván nappal, hányódván-vetődvén éjszaka, amikor néha megroppant a sublót vagy az ágydeszka, s Menyhárt kérdezte ilyenkor tőlük: ugyan melyiktök jár most itthon?

Nem sokat érő élet az ilyen élet, annyi szent bizonyos, s Menyhárt egy hajnalon, mikor a kósza kutya egymaga csatangolt az utcán, s megérezte, hogy ebben a házban szintén egy elhagyatott élet vergődik, s végighúzta a körmeit a kis kapuajtón, gondolván, hogy ő itt elférhetne lehetősen, Menyhárt kiment a kutya elébe, kinyitotta neki a kis ajtót, és azt kérdezte tőle:

– Mit akarsz?

A kutya nem szólt semmit, hanem bement az udvarra, hevert egy ócska ködmöndarab az ereszetsarokban, azon meghúzta magát a födéltelen nincstelenség alázatával, s a fejét emelve, Menyhártra nézett, mondván: én, mint ínséges senki és semmi, nagyon jól ellehetnék ezen a ködmöndarabon.

– Hát – mondta Menyhárt –, abban igazad van, hogy én tégöd csakugyan föl is foghatnálak… Aztán éppen azért föl is foglak. Úgy sincsen sönkim, hát lögyön valakim. De aztán nem hagysz-e el holnap vagy holnapután valami jobb helyért?

– Nem – mondta a kutya. – Hiszen kutya vagyok én, nem embör.

Az öreg Mihály, innen a városszélekről, az aklok közeléből, nem szereti a villamost, ezért nem is igen használja, ha a belső városban van olykor dolga, mert kíméletlenség az az örökös hajtás, amit a villamos csinál. Mert ha nem ló húzza is, de valami erő csak húzza: hát mért nem pihentetik néha ezt az erőt?

Ezúttal azonban Mihály mégiscsak felszáll a villamosra, mert hallotta a hírét annak a bírónak, akivel szót lehetne érteni, de messze van a hivatala, Mihály pedig fáradt, s azonfelül be is van csapva. Mihálynak a lelkéből ez a tarkabarka csúfondáros élet letört egy darabot, s az egymagaéletét élő Mihály keresne valakit, akinek elébe a törött lelkének a megmaradt darabjait odaterjessze: dúrkáljon köztük.

Mihály viteti tehát a lelke darabjait a villamossal, zökkenve néha igen alkalmasokat, mert emennek a vaslelke darabjaiból is letört némely részeket ez a tarkabarka, csúfondáros háborús élet, amelyik nem pihenteti az erőt. Mihály némi keresgélés után rátalál a bíróra, akiről ver a szó, hogy szót lehet vele érteni, és azt mondja neki: – Tekintetös úr, én is a bajos embörök közé tartozok.

– Hát csak el kell mondani, ha lehet, segítünk rajta. Hát mi a baj?

Azt mondja Mihály:

– Hát kéröm, én be vagyok csapva, mög ki vagyok fosztva.

– Aztán ki fosztotta ki?

– Egy szöméj. Egy asszonyszöméj mög a két lánya.

– No. Egy asszony, meg két lány: sok az egy ilyen öreg embernek.

Mihály megzavarodik egy kissé, belefogózkodik a bajuszába, az asztal sarkát megsimogatja két ujjal.

– Az kéröm nem olyan valami dolog. Hanem. Neköm nincsen sönkim. Mert aki volt, már mind rég elhalt. Magam élök a házban. Aztán egy estefelé, ahogy mék haza, ott ül a ház előtt a kis padon egy mönyecske mög a két lánya. Aztán akkor azt mondja ez az asszony: – Engöm kivertek onnan, ahun eddig laktam. Aztán nincsen sönkim. Nincsen, ahun a fejemet lehajtsam, evvel a két lányommal. Aztán akkor úgy gondoltam, hogy én itten kendnél elférhetnék. Fogjon kend föl.

– Tekintetös úr – mondja Mihály –, esött az eső, szél fújt, ez a három mög ott a házam előtt… Hát én akkor úgy gondoltam, hogy elférhetnének. Úgy sincsen sönkim. Aztán fölfogtam űket.

– Ismerte azelőtt?

– Hát úgy. Tudtam, hogy a harmadik utcában laktak.

– Azután mi lett?

– Hát kéröm – beszéli Mihály –, elvoltak. Gondot viseltek rám. Már örültem is neki. Pedig jobban töttem volna, ha úgy töttem volna, mint Menyhárt, aki kutyát fogott föl. A kutya hű, emez mög… – s Mihály búsan ütött rá a kezével a levegőre.

– Hát elhagyták?

– El – erősíti Mihály –, el. Eltűntek. Tudja, mint amikor a galambász nagyon magasra kergeti föl a galambokat, azután utoljára úgy fölmönnek, hogy tűnőben vannak, hát úgy eltűntek. Azután elvittek mindönt. A pénzömet, akire rátaláltak, aztán egy féldisznót. Pedig azelőtt főztek rám, mostak rám, most mög eltűntek. De mindönt elvittek. A himmi-hummit is elvitték, még kéröm, a dagasztófát is elvitték. Hát ki vagyok én fosztva.

A kifosztott Mihály megtörten áll a bíró előtt. Már alighanem csakugyan úgy van, hogy a „szöméj” nemcsak a féldisznót meg a dagasztófát vitte el, hanem a Mihály vén szívéből is egy alkalmatos, jókora darabot.

– Aztán, öreg Mihály – kérdezi a bíró –, valami kis olyan csalafintáskodás, olyan szerelmeskedés nem történt közbe-közbe?

Mihály áll egy kicsit a kérdésre, azután megzavarodva mondja: – Hát kéröm, ami azt illeti, a magamfajta öreg embörnek is jól esik, ha néha egy kicsit mögverögetik a hátát…

1917

1917 TELÉN

Szűrszabó István, öreg népfölkelő huszár, odafönt „kapott négyet”, hát hazaeresztették, hogy pihenjen egy kicsit, aztán szerezze vissza a vérét, ami elfolyt. Az öreg Pista ugyan nem négyszer sebesült meg, hanem csak háromszor, de mert a sebeket flastrommal, megpatkolták egy kis vitézségi ezüsttel, mégis csak úgy mondják ezt, hogy négyet kapott. Ül hát István otthon a tanyában, mint vitézséges szakaszvezető, a vállára vetve a prémgalléros bőrös. Csendes, havas világ van odakint, néma és fehér a tájék, csak a hulló hó fátyolán keresztül lehet látni, hogy jönnek más katonák is errefelé, lábalván a havat a szürke köpönyegben. Csak egy jön mankón, a Biacsi Ferenc, mert annak a lába hibás, azt mondja, megütötte a szalmába odafönt a Czartoriszknál, mikor a nagy összemönés volt.

Jönnek az emberek egy kicsit elbeszélgetni, mert jó néha otthon is lenni, nemcsak mindig oda az idegenségben. Aztán Pistát csak nem régen küldték haza, ő még többet tud mondani, mert emezek már elmondtak mindent, ami az eszükbe jutott.

– Adjon Isten.

– Hát adjon Isten.

– No, hát hogy vannak kendtök ebbe a dekkungba, aztán a koch micsoda menázsit főzött máma?

– Hát ehun van ez a pad e, tessék helyet foglalni, itt jól fölnyújthatja kend a fejit, akkor se üti bele kend a golyóba. Aztán olyan menázsi volt, hogy kendtök ahhoz foghatót még álmukba, mikor lakodalomban voltak kendtök, még akkor se hallottak; mert itt lekváros csirke volt ebédre, tengöri herkentyűvel.

– Hűjnye, a fene teremti, hát aztán bor volt-e hozzá?

– Hát – mondja Szűrszabó, kínálván a vizeskancsót – citronyos fóralt bor volt szögfűszöggel mög cimethajjal, tessék belülle. Ugyan mán egy kicsit meleg, de szokott ez néha melegebb is lönni, úgy aratás idejin.

Hát így tréfálnak, hogy teljen az idő. Eljön a hátulsó szomszéd is, Baráczius Józsep, akinek öt fia van a hadban, a Sándor éppen a Szűrszabó szakasztjában teszi a nyerget a lóra: hogy talán a Pista tudna felőle valamit mondani.

– Hát – mondja a Szűrszabó –, jó huszárfattyú az a Sándor is, csakhogy a fene ebbe a sok regrutába, ennek mindnyájának csak az a háború, ha lóhátrúl hadakozhat a karddal, hogy eredj neki, lükd föl. Ha már gyalogosan köll dolgozni a karabéllyal, az már nem mén a fejibe. A múltkor hozzá is nyúltam.

Baráczius elváltozott hangon kérdezi:

– Mögütötted?

– Mög. Hát mög, no. Hát nem szántszándékkal, hanem csak tanításbúl. Mert az úgy volt, hogy gyalogosan voltunk, aztán gyütt a röpülő. Akkor telefonoztak hátra, hogy miféle ez a röpülő? Akkor hátulról mondták, hogy nem a mienk ez a röpülő, löhet rá lűni. Akkor lüvetök. Aztán nézöm a Sándort éppen a háta mögött, hogy hogy lű? Hát ahogy féltérgyön van, behunta mind a két szömit, aztán csak ereszti vaktába fölfelé a gojót.

– Aztán ezért ütötted mög? – kérdezi Baráczius.

– Nem én – neveti Szűrszabó. – Ezért még nem szóltam volna sömmit. Hanem aztán, ahogy eleresztötte a gojót, fölnízett a repülőgépre, oszt aszongya:

– Hát mögbillent, bátya.

– Hejnye – mondom –, hát oda se nézöl, ahova lűssz, osztán még azt mondod, hogy mögbillent, hát kupán vágtam, hogy máskor jobban billögessön.

Nevet a társaság, Baráczius pedig azonnal fogja is elő az ajtó mellől az ostorát, hogy nohát ezt a billentést elmondja otthon az asszonynak addig, ameddig el nem felejti – mert olyan felejdékeny természetű ember ez a Baráczius (már egyszer föl is ült a kocsiba, s csak azután vette észre, hogy a ló még az istállóban van).

Nagy a beszéd. Katona Ferenc azt mondja, hogy ő azelőtt nem tudott halottat nézni, most azonban már haj, haj – s legyint. Sólyom Tánczos Pálnak a balkezében van a pipa, mert a jobbkezét szintén megütötte a szalmába, s a pipa kíséretében arra vélekszik, hogy ami vót, az vót, aztán sok beszéd: szögénység. Ellenben Révbeli Jóljárt Mihály, mint vízi utászkatona abban a véleményben van, hogy az utász a világ első katonája, mert ha a Sztríj mellett, meg a Sztohod mellett nem lett volna akkor kutászat, akkor megehette volna a fene az egészet. De most erre a beszédre fölszabadul az egész társaság rája, és azt mondja Jakab Jakab, öreg Jakab Jakabnak a fia, hogy az infanteriszta katona, az katona, a többi mög az infanterisztaság nélkül egy hajítófa, nem sok, de annyit sem ér. Aztán az infanterisztaságban jó a horvát katona, jó a bosnyák katona, aztán ezök a nagy fene mahumet tiróli szakállas katonák (én végig csókoltam belüllük odafönt egyször egy egész szakasztot – szól közbe Szűrszabó), hanem mégis legelül mégiscsak a magyar infanteriszta jár. No, így aztán többen szólnak a zöldre festett asztalon kínlódó ügyhöz, csak Muladi Mihály szanitéc nem szól bele, mert ő csak afféle szanaszét katona, dögész.

Hát Szűrszabó beleszól:

– Hát – mondja –, ne bántsátok a lovas katonát. Mert a huszár már sokszor leszállt a lórúl a baka kedviért, de a baka még sohase ült föl a lóra a huszár kedviért. Hát akkor testvéri szeretet lögyön, embörök, aztán nem ér sömmit se a vetélködés.

De Jakab Jakab más véleményen van. Azt mondja:

– De nagyra vagy avval a lóval. Én négyet kaptam a Czartoriszknál.

A kutászat tagja beleszól:

– Én egyet, de az is elég, mert a nagyjábúl való.

Szűrszabó mondja:

– Én is négyet kaptam.

Jóljárt azt mondja:

– Hármat kaptál, nem négyet, hát ne beszélj.

Szűrszabó mondja:

– A medáliával együtt négyet kaptam.

Jóljárt már kezdi verni az asztal sarkát:

– De én nem kaptam medáliát, mégis négyet kaptam.

Szűrszabó kételkedve néz Révbeli Jóljártra, kérdezvén:

– Négyet?

– Hát négyet – mondja Révbeli Jóljárt.

A vita tovább tartana, levetkőzések következnének, a szemtől-szembe való mutatás céljából, hogy ki, hol, mit és mennyit kapott, hogy ide nézzön kend, ha látni akar kend valamit, mert kend még ilyent nem látott, amióta közfal van az orrában, de mindez fölösleges, mert azt mondja az a bizonyos nevezetű Muladi Mihály szanaszét katona:

– A Pista hármat kapott, a Mihály négyet kapott. Én vittem mindakettőt hátra a vonalbúl a hátamon. Ha akkor ott nem vagyok, akkor most is ott kuruttyolnátok, hé, a vérötökbe.

A zöldre festett, kopottas asztal fölött nehéz paraszti katonatenyerek nyúlnak át a szanaszét katona felé. Szűrszabó Istvánné, mint hites asszonyszemély, elkapja a szanaszét embernek a kéznyújtásra emelt karját, bekötött fejkötős menyecskefeje lehajlik, és az ajkával illeti a karon a mondúrt, mondván – hát akkor a jóságos Isten áldja mög magát is.

1917

EZ IS ELMÚLIK

Az öreg utcaajtónkon, amióta ismerem, még nem esett meg ilyen dolog, mint ebben a három egyfolytában való vizes esztendőben: úgy megdagadt, hogy vagy nem lehet becsukni, ha pedig nagyon becsapják, nemigen akar kinyílni. Ez eddig sohasem volt szokása, s most már nem tudni, a két fal ment-e össze, s azok nyomták ilyen szűkre, vagy pedig ezek a nagyon vizes idők dagasztották meg a fáját, mivelhogy mindig veri az északi szél rá a havat meg az esőt. Miután azonban a falak még a régi helyükön vannak, nincsen más mód, hogy a sok víz tette az öreg kapuval ezt a csúfságot.

– Ezt a sok esőt pedig – véli a szomszéd – a háború tötte a sok ágyúval, hát olyan a háború, hogy az semmit sem hagy helyben, még ezt a vén kaput is kiforgatja a maga valóságából.

Hallatszik, hogy valaki könnyesen benyomta a kapuajtót, azután meg be akarja csukni, de nem bírja benyomni. Csapdossa de hiába. A kapualja meg döng. Kinézek már, hogy ugyan kiféle van a kapuval ilyen vergődésben, hát egy bozontos, őszhajú, nagysipkás, bocskoros ember kínlódik vele.

– Sose vergődjön, úgy sem bírja becsukni.

– De… – mondja a háttal fordult ember –, be kell azt tenni, hogy ki ne szaladjon az utcára a csirke.

– Van is itt csirke.

Az ember megfordul, akkor látom, hogy vén cigány, valahonnan ismerős is. Azt kérdezi:

– Már még maguknál sincsen csirke?

Nagy szakálla van, régen látott ollót. Elég hideg is van, de azért nyitva van a felöltője is, az inge is, a szakálla beszolgál az inge alá. A fekete szeme olyan szemöldökök alól csillog, amik beillenének bajusznak is. Kopott az öreg nagyon és sovány. Mintha láttam volna valamikor, a jobb világban. Nagy ezüstgombos, feketezsinóros, kékposztós vajdaruhában, vajdabottal a kezében, az ezüst óraláncon tallérokkal, állatfogakkal, ezüstlóval, ezüsthallal, az arcán fényes, fekete, kiborotvált állú szakállal, ahogy azt a hindu maharadzsák szokták viselni… Az ám… Ez Ráfael, a János, vagy a Mihály, vagy a Pétör, az már mindegy, de valamelyik Ráfael. Valami tíz év előtt, szintén erős hideg télen, mikor ugyancsak megvolt akadva az élhetéssel a sátoros nép, cigány-ékszereket vettem tőle, gombot, láncot, mentekötőt, vagy az ékszert, vagy a zálogcéduláját. Akkor vajda volt, amit eladott, úgy adta el, hogy majd jön még tavasz, meleg nyár, lesz még a cigányra is jobb világ, ha a napamnak ád az isten pénzt, feslik abból a cigánynak is, bográcsért, kártyáért, nótáért, lókupeckedésért.

– Nem a Ráfael vagy te?

A tegezésre visszategez, s örül, hogy a régi ismeretség föltámadt. – Az. Az hát. Tudod te. A Mihál. A Ráfael Mihál.

– Aki vajda volt azelőtt.

A vén cigány a földre néz, azután végigtekint a maga sáros, ázott, kopott mivoltán. Mintha a lelke szakadna ki, akkorát sóhajt.

– Vajda! Valamikor… Hova lett az már. Nincsen már meg a cigánynak a nemzetsége. Se a lova, kocsija. Se a sátorja. Elment, elmaradt. Minden elmaradt.

Akkor megint fölemeli a fejét, a mellére üt:

– Katona a cigány. Mind katona.

– Aki meg nem szökött.

Megbotránkozva int a fejével az öreg. Ráfael Mihál vajda keze alatt, aki a sátorokban fölnevelkedett, az nem. Hozzáteszi:

– Hiszem az Istent, hogy nem.

– Más is katona, Ráfael.

– Tudom – mondja. – Most muszáj. Elszökni? Mit szökne el? Csak megfogja zsandár. A fehér inkább szökhet. De a cigányt mingyárt megismeri.

A tarisznyát a szíjánál fogva előrántja, s néhány fakanalat húz elő belőle. – Nédd – mondja –, faragtam ezt a kis kevés kanalat. Vedd meg ezt a kevés kis kanalat. Beteg a rajkó, hideg van, kis gyerek sír, vedd meg ezt a kevés kis kanalat…

Rossz kis fakanalak, amikre a bicska rávágta a félholdat, a csillagokat, a hullámosan futó kígyót, s a soklábú, madárfejű állatot, amelyik mindig szalad. Művészetét az egykori vajda maga sem becsüli sokra, mert szomorúan nézegeti. Az. Az ám. Ezüstgomb, tajtékpipa, kékposztóruha, kecsegeorrú rámáscsizma, zöld erdő, rónaság, szabad sátoros élet, vajdabot, bársonykalap – visszatérnek-e még valaha? Nincsen már más meg belőlük, csak ez a néhány kis fakanál.

1916

TALÁLKOZÁS

A homoki dűlőúton lassan halad egy féllovas kocsi, öreg ember ül benne az alcserényen. Semmiféle ülése nincsen készítve, a csatlós ülést sem tartotta szükségesnek fölvetni: nyilvánvaló, hogy nem valami messze útja van. Csak talán ide valahova a szőlők közé, talán a sógorhoz vagy a komához, szót érteni valamin. Odakint minden apró dologért már utazni kell, lehet, hogy lámpaüvegért megy az öreg tanyai boltba, vagy eladó fiatal macskát keres, mert az övék elpusztult. Macska nélkül pedig nem ér a ház környéke semmit.

A közön szemközt is jön egy kocsi. Mint mondani szokás: ráhalad emerre. Szűk az út. Valaha bővebb volt, de hol az egyik ember szántott el belőle egy darabot, hol a másik, utoljára annyi maradt csak az útból, mint a pántlika. Így megy ez nagyban. Az országok elszántják egymástól a földet, aztán akkor a népek összevesznek.

A szemközt jövő kocsi is csak olyan szegényes készség, mert szintén féllovas, de az már hosszabb útra készült föl, mert van egy kis ülés rajta kukoricaszárból, és szűrből kormányozza a féllovat egy kopott bőrsipkás ember.

A kocsik összeérnek.

– No – mondja amaz –, várjék kend, majd egy kicsit oldalra fordulok, aztán kend is forduljon oldalra.

– Ügön – mondja amaz is –, az jó lössz, hogy kerékagyat ne akasszunk.

Hát hiszen, uramisten, könnyen el lehet a dolgokat intézni, ha egymást megértik az emberek.

Ahogy mind a két kocsi úgy a féloldalával az árokban van, hogy valamiként egymás mellett elférjenek, megállnak. Mind a két ember kitekint oldalt a kocsiból, hogy a kerékagyak nem akadnak-e össze. A két ló is megáll, s félformán hátratekintvén, egymás oldalbordáit nézik. Elég jól láthatók, valamint hogy a lábuk csontjára is föl lehetne akasztani a tarisznyát, megállna rajta bátran, mint a szegen, amelyik a falba van verve. A lovak szótalanul állapítják meg magukban a sanyarú sorsukat, az emberek pedig szóba elegyednek.

– Ugyan kéröm – mondja a hosszújáratú a rövidjáratú emberhez –, én jól mék-e erre, ha a Szelek birodalmába akarok érni?

– Hát melyik Szelet keresi? Mert a Szél Miska az amarra odább van, a Szél János egy kicsit idébb, a Jóska pedig úgy van, hogy körösztül köll mönni köztük. Ott van három jelös jegenyenyár, amellett elfordul balra, aztán kisvártatva jobbra mén kend, aztán akkor ott van. A Jóska tanyája messzirűl mögmutatja maga-magát, mert a padlás vége kékre van festve.

– Úgy hát? – kérdezi a másik. – Hát akkor az új tanya?

– Hát, olyan újforma. Valami tízesztendős.

A bőrsipkás az állát birizgálja az ujjaival, s elgondolkozik. Az egyik ló hátranéz, hogy mi lesz már: megyünk, vagy nem? Szól:

– Tizenöt esztendő… Én már régebben elszármaztam errűl a tájrúl.

– Hm – mondja emez, s mást nem szól.

Mert vannak ilyen elszármazások. Valaki leég, vagy betegség megy a családjára, vagy pörbe keveredik, s azon úszik el a tanya sarka egyik a másik után; vannak rossz fiak is, meg van sok mindenféle olyan eset; hogy valakire rá van téve az átok, az olyan ember alól kiszalad a föld, az ember elszármazik, s világgá megy, mint a Döme kutyája.

Az ember veregeti az ostornyéllel a kissaroglya szélét, mondván:

– Hát sehogy se ismeri ki kend már magát ezön a vidékön?

A másik mondja:

– Sok új tanya keletközött itt.

Az igaz. A földek folyton-folyvást darabolódnak. Mindig több lesz az út meg az udvar. Ha sokáig így tart, a rozsbúza részére a földből mindig kevesebb marad. Olyan lesz ez idővel, mint a város, hogy egyik ház a másik mellett, utca utca mellett, az egyik házban lakik a fiskális, a másikban a bába, a harmadikban az orvosdoktor, azután megint fiskális, bába, doktor, már ahogy ez a városokban szokott lenni. Az emberek szaporodnak, a tanyák keletkeznek, a földek elaprózódnak, mindig több út kell, több tanyahely kell, kutat is többet ásnak, igen, ez a szaporodás, de a föld nem szaporodik, inkább elfogy, s mikor az emberek sokaságai a hadba mennek, a már kiszáradt szemű asszony, mereven kitekintvén a távozók után, azt mondja: – ez azért van, mert már nagyon el vagyunk sokasodva.

Szóval sok új tanya van a vidéken, a messzibbről jött ember azt megállapítja. Emez nézi. Aztán nézi a kocsirúd mellett az út homokját. Megint csak nézi az embert. Azt mondja:

– Én úgy homályosan vélök kendre.

A másik csendesen feleli:

– Löhetségös.

– Kend nem olyan fuvaros embör volt?

– De.

– Csépára a holtakat látó vén embörhöz nem kend hurcolta a szent asszonyokat?

– De.

– Négy szent asszony volt nyolc pöngő odavissza?

– Az.

A kérdezősködő most már teljes bizonyossággal mondja:

– Hiszen akkor kend a Muladi sógor.

A kopottas ember nem szól, csak integet, hogy: az. Elég is erre integetni. Jobb nem szólni, mert a torkán akad az embernek a szó az emlékezéstől meg a fájdalomtól. Hej, jó lovacskák, finom lovacskák, akik fölszaladtatok egy nap alatt a szolnoki vármegyébe, másnap meg visszaszaladtatok, harmadnap már szántottatok, hová lettetek? Tanyaház, eperfás, öreg malomkő az eperfa alatt, ki néz most annak a tanyának a hátuljából le a rét felé, ahol a messzi határon földpárába vesző jegenyeóriások állanak sorfalat? Muladi meghajol az emlékek súlya alatt, s a pipát a gyeplőszárhoz veregeti, mondván:

– Kend mög akkor Dobó Illés.

– Hát – esik nagyot a szón az Illés. – Akkor van annak húsz esztendeje, hogy kend innen elszármazott?

Muladi int:

– Több is.

– Aztán?

A kérdésre Muladi húzódozva mond annyit:

– Hát? Hát.

Amaz megérti, nem faggatja tovább ebben az irányban, mivelhogy minek is. Csak aziránt adja föl a szót:

– A Szelek közül melyik Szélhez akar kend odajutni?

Muladi komoran szól:

– A Szelekön túl akarnék én mönni. A Szelekön túl van az én sógorom, a Várakozó Fekete János. Ahhoz akarok én mönni. De úgy akarok én odamönni, hogy sömmiféle új tanyába énneköm be ne kölljön szólni, hogy merre van az útja, mert akkor… mert akkor… mert akkor szégyenletömbe… – a megroskadt Muladi fejjel hajlik le a gyeplőszár felé.

Illés nézi az elszármazottat. Hej, teremtő Isten, de sok tarkabarka dolgot művelsz néha-néha. Hát akkor itt a Szelek tették azt Muladival, amit tettek. A föld elszaladt Muladi alól, mert a szelek kifújták alóla. Azután az új földeken új tanyák, új tanyában jegenye meg páva – bár hiszen majd elpusztul az a tanya is, amelyiknek pávája meg jegenyéje van… Illésnek most hirtelen az eszébe jut, hogy Muladiék tanyáján is páva seperte a farkával az udvart. Hát – gondolja Dobó Illés –, ahányat fordul a kerék fölfelé, annyit lefelé… Nem gazdaságos dolog pávát tartani. Bizonyos káröröm ver fészket egy pillanatra Illés gondolataiban, de azután, ahogy az elesett Muladira néz, ezek a lelki kegyetlenségek elmúlnak Illésből.

– Akkor – mondja akadozva –, ha a Szelekhön nem akar kend beszólni… akkor tudja kend azt a tanyát, ahun a Fogas János a padláson mögégött?

Muladi bólint, hogy tudja.

Illés folytatja: – Aztán akkor azt a régi tanyát is tudja kend, amelyik előtt Hódi András bérössit leverték.

Muladi megint bólint, hogy igen. Az emlékezetes hely, mert éppen az út szélén van, aki arra járt egykor, az mind tudta, hogy a béressel ott történt, ami történt. Két kés is volt a hátában. Bár ma már nem tudni, hogy miért is történt ez az egész dolog. Szép legény volt a béres, de szegény legény volt a béres – a homok sok mindent betakar, talán nem is volna jó, ha valamely nagy Luca-szél mindent kifújna alóla.

Nem is igen szól Dobó efelől semmit. Csak annyit mond, hogy: – Onnan aztán kisvártatva balfelől ott vannak a Várakozóék.

– Értöm – feleli Muladi.

A gyeplőszárak áttevődnek a balkezekbe, jobbkezek átnyúlnak a kocsioldalon keresztül egymás felé. A féllovak megindulnak, a két szegénység megy, egyik lefelé, a másik fölfelé a közön…

Kis idő múltával mind a két kocsi megáll. Dobó meg Muladi visszanéznek egymásra. Azután megint csak haladnak a kerekes edények tovább, a nap a fölszakadt föllegek közül kisüt, de az is csak a Szelek birodalmára süt. Látszik, hogy Muladi emeli a kukoricaszárülésből az öklét. – Emelgethetöd már – gondolja Illés, és a masinatartó után kotorász a zsebben.

1917

A RIBILLIÓRÓL

A kocsiállásos vendégfogadó udvarán muszkák ácsorognak. Régi hely ez, negyvenkilencben alighanem az öregapjaik kötötték be ide a lovaikat, most a késő utódok szintén lovakkal bajlódnak, ahogy otthagyta őket a kocsi mellett csőszül a gazda. Rájuk lehet bízni a jószágot bátran, kedvvel bánnak vele, s beszélnek hozzá, a ló a becéző hangot megérti, akár oroszul van, akár tatárul.

Ácsorognak a foglyok a kocsik mellett az istállóajtóban, valami nagy társalkodás nincsen köztük, mert az Isten tudja csak, hogy hányféle nemzetségből vannak összeverődve. Némelyik alig a bukovinai határon túlról, a másik Ázsia túlsó oldaláról, az egyik csak nevetve nézi azt a telet, ami itt van, a másik már a forró homokú pusztákról való. Az a szakállas széles, aki egy darab fából bicskával farag a kocsisaroglyához valami olyan darabot, ami abból kitört, az alighanem a szibériai nagyerdőkből származik, ahol minden ember barkácsolómester, emez meg madzaggal, szegheggyel a szíjat varrogatja, hogy ugyan miként lehetne az ócska hámból újat csinálni. Egy meg ül a fűrhécen, s komolyan nézi a maga elé terjesztett magyar újságot: ugyan mit olvashat ki belőle? Arra megy egy falábú ember, az tud néhány szót szólni velük a nyelvükön, bólintanak rá, egy a sapkához emeli a kezét, s a bicegve haladó lábatlan rokkant katona után tekint.

Hallgatnak azután megint csak, egyebet mit is tegyenek. Egy fiatal, bajusztalan legényke cigarettát csinál, néhány szem dohány a földre esik, gondosan hajol le érte, hogy összeszedje, azután négyen is élvezik az egy darab papírszivart, a szíváshoz sorra járulnak.

Akkor jön közibük egy másik fogoly a piacról, annak felöltőt vett a gazdája, mutatja is, a többi nézi, végigsimítják, a posztóját kétujjal megcsippentik.

A felöltős ember csöndesen mond nekik valamit.

A foglyok fölütik a fejüket, és néznek rá. A tányérsapkák alatt csóválódásnak indulnak a fejek. Azután kételkedve néznek egymásra. A szemekben, mintha fölvillanna az öröm apróka lángja, azután hirtelen elalszik. Egy fogoly meglöki az újfelöltős muszkát, s rámordul valamit. Amaz nem sokat törődik vele, ráüt a csizmája szárára, és billeg. Némely része neveti, a másik része csak nézi, mint olyan emberek, akiknek már úgyis mindegy minden.

Akkor arra halad egy öreg tanyai magyar a nagy sipkájával, újság a kezében, odaszól nekik:

– No, Vasziliek, kiütött a fóradalom Oroszországban. Nem sokáig lösztök mán itten.

Nem értik. A magyar magyaráz:

– No… Revolúció! Ribillió!

Hogy még teljesebb igazságot mondjon, nemzetközi nyelven nagyot kanyarít a karjával a levegőbe, rúg is hozzá egyet, szólván:

– Cár: fuccs! Cárusgye: obsit! Merre a nap süt!

A fogolyszemekben megint egy kis fényforma villan föl. De csak egy kis hirtelenségre. Mert hihetetlen az ilyesmi.

A cár… Az sohasem megy el onnan, ahol van. Vagy ha elmegy, jön helyette másik. Mese lehet ez csak, újságkitalálás, a szegény muszka foglyokat akarják vele bolondítani. Igen, hányszor mondták már, hogy a cár az oka mindennek, hányszor kívánták a pokolba, a neve említésekor hányszor tették össze a két kezüket úgy, mint mikor valaki a csirke nyakát kitekeri, de most csak mégsem akarják elhinni, hogy Russzijában olyan világ is lehessen, hogy a cár ne legyen. Csak a szibírják hagyja abba a saroglyaléc faragását, s vidáman tolja föl a fején a sapkát – ő tudja miért. Az öreg tanyai ránéz, s azt mondja:

– No, csakhogy van legalább egy őszinte embör is köztetök…

1917

HA A PALÁNTÁK NŐLNEK

A szabóműhely üveges ajtaján lassan nyomul befelé a boltba egy időses asszony, halad utána az ura: aféle célszerű külvárosi magyarok, akik odakint a városszéli földön a paprikával szoktak vergődni. Sok dologgal jár az ilyesmi, mert a paprikával palántás korától kezdve úgy kell bánni, mint a gyerekkel, ásni, ajnározni, takargatni, de azért alkalmas foglalkozás, mert paprika nélkül nem bírt ellenni a világ régebben sem, most meg egészen rákötötte magát. Ami egyébként nem egészen nagy baj, nem muszáj mindig tengeri herkentyűvel élni, lehet olyasmivel is, ami itthon terem. A paprika ára pedig mászkál fölfelé a létrán, mint a levelibéka az üvegben.

Az egypár cseléd megállt a boltban, nézik, hogy ejnye de nagy talpigérő tükör van benne. A falon képek, amik mindenféle embereket különféle ruhákban ábrázolnak. De mind csak fiatalember van így leábrázolva, ami az asszonynak éppen nem tetszik sehogy sem. Legalább egy öreges ábrázolás is lehetne köztük, olyanforma, mint az ő ura, hogy ahhoz lehetne mérni a ruházatot. Miért mérnek mindent csak a fiatalokra, öregebb emberek is élnek talán a világon, mi?

Ez csakugyan így is van, ezek a szabórajzolók sohasem akarnak öregembereket ábrázolni, de hát az a másik újság, amelyik a varróné műhelyében van, szintén mindig csak fiatal szép leányokat mutogat, afelől tehát már egyelőre nem lehet tenni semmit, olyan ez a szabómesterség mind a két oldalon, hogy nem akarja ismerni az öregedést. De azért ruha kell az öregnek is, hiszen éppen azért nyitották be most is az ajtót.

– Majd – mondja az asszony – valami jófajta posztóbúl egy rönd ruhát szeretnénk hasíttatni az uramnak. De az olyan lögyön, hogy abban sönki se találhasson kivetni valót.

– Hát kéröm – mondja a szabó –, azt löhet, ameddig még szövet van, mert nem löhet tudni, hogy meddig lössz.

Az öreg nem szól, az asszony megütődve kérdezi:

– Hát az is fogyóban van? A szövet, vagyis hogy a posztó.

– Hát a posztó, a posztó szövet.

A szabó ki is nyit egy nagy almáriumot, de bizony abban nem úgy állnak a posztók most egymás tetején, mint a régebbi időben. Félretolja a nagy ollót, lerakja valamennyit az asztalra, s magyarázza, hogy ki micsodás… ez ilyen, amaz olyan. Ez itten például még régifajta finom posztó, ez a bőrrel vetekszik, hanem aztán ahhoz való ára is van neki.

Valami nagyon alkalmatos ember lehet az asszony ura, mert nem szól semmit, csak éppen nézi azt a posztót, amit a szabó ügyes lebbentessel elébe terjeszt. A szüle azonban sorra tapogatja valamennyit, az ablak felé tartja, s úgy néz rajta keresztül a sűrűség meghatározása szempontjából, azután pedig megmorzsolgatja a két ujja között.

– Hát tudja – vigasztalja a szabót –, az igaz, hogy most kevés a posztó, mert köll a fiaknak, akik oda vannak katonának. De tudja, hogy majd béke lössz, aztán a sok embört hazaeresztik, annyi katonaruhája marad az államnak, hogy nem köll neki új tíz esztendeig sem.

– Az löhet.

– Hát – folytatja a biztatást a szüle –, van az úgy néha némelyik családba, hogy hirtelen többen elhalnak belűle, aztán akkor annyi ruha marad utánuk, hogy az élők alig győzik elhordani.

Az ember mondja:

– Ugyan, ne beszélj már ilyesmiket össze-vissza…

– Hát mért? – kérdezi az asszony. – Ami igaz, az igaz.

Nézi tovább a posztókat. Hát ez jó volna például… azonban a színe… nézze csak, inkább emezt… Nézi emezt. Ez lehetős, de egy kicsit „vigályos”, vagyis hogy nagyon vékony, az ilyen hamar szétmegy, szétfoszlik. Az a kockás meg úrnak való, játsszon rajta a babákkal dominót, vagy minek is hívják, tudja, mikor a babákat tologatják. A szüle a bírálatban apránkint csak odaér a régifajta posztóhoz, arra aztán azt mondja:

– Ez az a bizonyos. Ebbűl hasítson le egy rönd ruhára valót.

– De – szól a szabó – errűl mögmondtam már előre, hogy ez drága. Ez a legdrágább valamennyi közt.

A szüle, mintha valamely angol regényből volna a gazdag lord ollóval kivágva, teljes egyszerűséggel feleli rá:

– Az mellékös. Csak mérje mög.

A ruházati tudományok embere méri tehát az embert. Egy kicsit konyult a háta, mert sok hajlongással jár a paprikafoglalkozás. Ennek ellenében hasban egy kicsit vállas az öreg. Azonban azért van a mérték, hogy a posztó a kiszabásnál az emberhez igazodjon.

A szüle addig szemléli a képeket. Egyet talál kedvére valót.

– A kabát ilyen kételejű lögyön, két sor gombbal.

– Igen.

A szüle tovább vizsgál (ilyenkor látszik meg, hogy mégis van valami értelme ezeknek a képeknek), egyen megint talál valamit.

– Aztán ez a kabát ne lögyön olyan testhözálló, mint a régifajta. Hanem inkább, ilyen tűlledálló, mint ez is, ezön a képön.

– Úgy – mondja a mester –, olyan harangaljú.

– Az – örvendezik a szüle –, egészen a számbúl vötte ki. Olyan harangaljú. Jól mondja. Olyan, mint a harang.

Jól van. Készen van minden. A szüle idejénvalónak találja, hogy a ruha ára után érdeklődjön. Hogy most már mennyibe lössz, készen, de egészen készen, az utolsó gombig. – Mert, nini – véli a szüle –, a házat is az utolsó szögig szokás készíteni.

– Hát persze, hogy persze – mondja a mester –, az úgy szokás. A ruha ára pedig ebbűl a posztóbúl háromszázötven korona.

– Jól van – mondja a lord, azaz hogy a szüle, s egy százkoronást csúsztat az asztal sima lapján a mester felé. – Ez mög a foglaló.

– Úgy. Röndben van. Majd a másik hétön benézünk próbára. Úgy. Az is nagyon alkalmas lössz, hiszen úgyis erre szoktak járni, ha a városba mennek. Nono, hát az igaz. Hiszen azért is nyitották be éppen ezt az ajtót. No, hát azt jól tették, tartsa meg az Isten a szokásukat.

Így vidáman történik az elkezdés és a távozás. Elöl megy az asszony, utána lassan húzza be az ajtót az öreg. Az utcán nagyot lélegzik, mint a beteg, aki átesett az operáción. Egy kicsit büszke, ha a harangaljára gondol, másként azonban vannak némi lelkiismeretfurdalásai is. Valamikor, legénykorában, a piacon vásárolták készen a ruhát, négyen is deputálták, elalkudtak rajta, ameddig csak lehetett, próbát tettek a másik sátornál, a harmadiknál is, hogy visszatérjenek az elsőhöz, és micsoda ára volt akkor a ruházatnak a mostanihoz képest… Bár hiszen igaz, hogy ez régen volt, ezeknek előtte… De mégis, az öreg nem állhatja meg, hogy az utcán ne kérdezze meg a róla, lám, ruhával való fölöltöztetésben is gondoskodó párját, mondván:

– Aztán Kata, nem lössz mégis csak nagy ár az a pénz azért a rövid ruháért?

– Ugyan – üti el Kata asszony a beszédet –, sose vergődjön kend vele. Hiszen papirospénzzel fizetjük.

1917

KÓSZA PARTI LÉLEK

Janónak nagy meleg posztósipka volt a fején nyáron is, amilyent az úri vadászok szoktak viselni téli nyulászások alkalmával. Ez volt a Janó felső vége. Az alsó végén két nagy vastagbőrű fűzős bakancs volt, amilyent megint az ausztriai nép szokott viselni a hegyes vidékeken. Janó többi része zsákba volt burkolva. Zsákból volt varrva a nadrágja, a kabátja is, alighanem maga varrta. A kabátra gomb helyett madzagok voltak varrva, mint az egyszerűbb népeknél szokás, mint ahogy a régi alföldi parasztikus ember ingeleje sem igen ismerte a gombot. Nagy út volt az a ruhánál való előhaladásban, a kötőmadzagtól a porcelángombig és a gomblyukig. Janó nem is jutott el sohasem idáig, megmaradt a zsinórdísz legegyszerűbb formájánál a maga ízlése vagy a nembánomsága szerint.

Jó-e az ilyen viselet, az irgalmatlan vastag sapka, a még vastagabb lábbeli szöggel meg sarokpatkóval, zsákruha kócmadzaggal? Nem lehet rossz az olyan nincstelen embernek, mint Janó, mert az ilyesmi nem marad le az emberről. Valami húsz esztendő óta mászkált itt a vízparton a Janó ebben a fölszerelésben, s nem maradt le róla semmi, pedig Andersen mindig azt mondatta a féllábú bádogkatonával a mesében, hogy csak a disznóbőr marad meg, az aranyat pedig elmossa az idő. Janó nem volt sem disznóbőr, sem arany, csak egy ember volt zsákban, s hogyan került húsz esztendővel ezeknek előtte éppen erre a víz-szélre ez az ember, ki volt ennek az apja, milyen országból származott, apró macskaszemei hol pislogtak legelőször a napvilág láttára, ki tudná ezt megmondani. Janó bizonyára maga sem. Janó egyszer, valahogy, valamiképpen, valahonnan ide esett, bizonyosan valamely más vízpart idelökte, mert most az Úristen itt hullajtotta el azt a kenyeret, amit neki meg kell ennie.

Janó egyszer csak föltűnt a parton, mászkált a hajók között, s egészen úgy viselte magát, mintha mindig itt lett volna, mintha egészen a mi kutyánk fia lett volna. A töpörödött, hajlott vállú öregre a kopott zsákban idegenül néztek a parti népek, kishajósok, matrózok, halászok, zsákolók s minden egyéb vízutánélők, hogy hát ez az isten csudája ki fia-csikaja lenne? Janó azonban a valahonnan kivert kutya olyan alázatosságával kívánt minden létezőnek kunnámot németül és dobrvecst szlávul, hogy utóbb az emberek ráhagyták, hogy jól van no, ha jól keressük a dolgot, el lehet itt a parton a többi közt ez a figura is. A víz majd elélteti ezt is. Janó kívánta a jóestéket reggel is, délben is, dolgozott, ha vetettek neki érte valamit, s idővel hordárrá dolgozta föl magát a hajóállomásokon. Egyszerű ember volt Janó, akit a víz éltetett, egy féldinnyén elélt egy napig, s külön darab zsákvászonban tartogatta nyolc szál gyufáját.

A víz hozza-e el magával az ilyen életeket, mint a tiszavirágot, vagy mi? A víziélet már nem az, ami volt, mert kifordult a régi formájából, de azért még mindig húz magához embereket, ilyeneket is, mint a Janó, akik nem tudják, hogy honnan jöttek, miért vannak, s hová lesznek elmenendők az idők végtelenségében. Janó oly sok nyelvet beszélt, hogy valójában egyet sem beszélt; amit mondott, azt nem értette meg senki, talán ő maga sem értette meg, de Janót messziről hajította ide az élhetés, amit némelyek sorsnak, s a poétásabb lelkűek végzetnek neveznek; ellenben itt volt példának okáért a kispap, aki idevaló volt, s akit kihúzott a reverendából magához a szótalan és titokzatos víz, és belekényszerített egy elsüllyedt hajó féligdűlt hombárjába lakni – annak sem lehetett a beszédét érteni, lehet ugyan, hogy a halak megértették, bár ezek hangtalan népek, a víziországok világa nem szereti a beszédet, egyedül a pontyról mondják, hogy mikor a vágódeszkán elevenen kettévágják, azt mondja: ó!

A régi vízi élet réti világában voltak emberek, akik valahonnan valamiképp kiszármaztak a vízre, félig benne éltek, mert nekik a sárcsónyikot meg a tapogatót ott hullajtotta el kenyérül az élhetés, s mondják emlékező öregek, hogy ezeknek az ilyenforma népeknek a vízzel való barátság nyomán halbőr nőtt a lábán. Ez azonban nem mese, mert ezek emberek voltak, nem pedig halfarkú kisasszonyok, mint a szép Meluzina abban a történetben, amit régebben sokszor le szoktak írni, és panoráma előtt is beszéli a kikiáltó a piros sipkában, mikor hirdeti, hogy a vászonfalon belül még most is látható egy ilyen halbőrös kisasszony abból a fajtából, amelyikből a fiatalja „mekél szász esztenté, ezek kétszász”. – A jó reggelét a szokásuknak – mondja a sátor előtt időt mulató Kürti Sólyom Tánczos Mihály juhász –, de sokáig marad mög bennük a szusz –, mindez azonban a vizek hatalmán nem változtat semmit.

Honnan van az, hogy néha egy embert, aki talán addig mindig a víz ellenségéből, a földből élt, valami odahúz a vízhez, olyan helyre, ahol még rejtekes füzesek vannak, ahova az ördög sem megy be a sok szúnyog miatt, ahol sarkantyúja van a fövenynek és limányja a hullámnak, minélfogva ott keres magának vermést az uszadékfa, megütődve a hosszú vándorlás után a homokban, hogy az az ember a fűzfából hasított nyeleshoroggal ezt az uszadékholmit összefogja, a parton száradás okából a nap meleg tekintete elé teríti, azután a füzes legmélyén, a malyban, gunyhót barkácsol össze magának, látó szemek firtató nézése elől elbújván, hogy egymagában csapkodhassa le a kezeszáráról a szúnyogot? Hogy van az, hogy idők múltával találkozik asszonyszemély, akit a földön való élhetésből szintén a vízből való élhetéshez húzott a halk folyó ereje, s hogy akkor a nincstelenség és az elbujdosottság az uszadékfaházban baráti életre találkozik.

Hát hiszen, uram isten, hogy most van-e ebben az égedelmes világban, azt nem tudni, de azelőtt volt, hogy volt a pusztában valami víz, odaeresztették-e, fakadás, vagy forrás, vagy hogy elsüllyedt falu templomtornyának a befödésére rendeltetett, de elég az avval, hogy voltak vizek, amik kényesen foglalták el régi helyüket a földeken, és bár a víz hatalmas erejénél fogva odaszívták magukhoz a nádakat, sásakat, bölömbikát, szárcsamadarat és búvárvöcsököt, de a partjuk szélén nem volt semmi, csak kiáltó pusztaság. Azután akkor egy ember odament. Honnan küldték ezt az embert el, a föld, a homok miért tagadta meg tőle az élhetést, hogy immár ezért a vizek birodalmára kellett támaszkodnia? Ezt most már megint ki tudná megmondani? Az ember odament, és szétnézett a lápos sumár fölött. Lehet, hogy éppen akkor a víz alatt a sekrestyés bement a templom tornya alá, és meghúzta a harangot. Az ember tehát úgy határozta azt az izét, amit némelyek sorsnak neveznek, hogy jó lesz itt lenni. Nagy mélaság van itt, csak a béka kuruttyol, azt pedig pár hét alatt úgy meg lehet szokni, hogy később már az a baj, ha nem kuruttyolnak. Akkor aztán az ember sárból válykot ver, szárazt, apránkint fölépít magának sárból, nádból valami vityillót, s egyszer csak azután, hát ahol van, él benne, s régente nem is hajkurászták érte az ilyen hontalan kószaéletűt.

Janó is így valahogy került a víz szélére, s neki még födéllel sem kellett vergődnie. Egy ócska ladik alatt, amely ki van a partra vetve, az aljával fölfelé fordított formájában, egy fadarabbal oldalt kissé föltámasztva, el lehet hálni, eső elől oda lehet húzódni a híd alá, s annyi gallyat mindig hoz a víz, hogy amellett a parti kövek között egy ócska bögrében meg lehet a krumplit főzni. Mikor Janó főzött, s a hagyma sistergett a bögrében a szalonnadarabon, a felső partról hány étvágytalan, beteges úrforma szívta be magába mohón a füsttel kevert illatot, Janó pedig rakta a bögre mellé a gallyat arányosan, s nevette az urakat, akik aranylánccal vannak, de az aranyláncot nem bírják megenni, krumplit meg nem tudnak főzni így a bögrében a parton. Finom uracskák lennyi, nem tudolsz ennyi, ó Bogami, cum Teufel, kukuruc, mit megcsinálsz akkor világgal, he? No, akkor csobbant valami, Janó fölugrott, deszkát kapott a hóna alá, aztán szaladt bele a vízbe a gyerek után, aki beleesett, de máris kiabált, hogy ördög bújjon zapadba, klapec, mindig parton maszkanyi, mindig Wasser zsupsz, mindig Janó kihúznyi – de amíg kivette a vízből a gyereket, a bögre féloldalt billent a kövön, kifolyt a java, a vizes Janó nézte, s mondta: Kutya teremtés zapadnak, klapec… Kihúznyi: kihúznyi, aber Krumpier fuccs! – Janó ilyenkor hat nyelven káromkodott, és sietve rakta ki a zsebéből a bicskát, hogy bele ne rozsdásodjon a nyelébe.

Újságokban gyakran lehet olvasni, hogy emberi életért a magáé föltevésével ez vagy amaz érdemes ember valami kitüntetést kapott. Az ilyen vízszéli kószanépek zsákkabátjának a mellére talán már föl se férnének a kis csillogó emlékeztetőjelek, ha mindannyiszor kapnák, ahányszor másért a vízbe mentek, vagy ladikra kaptak. Azonban az eszükbe sem jut az ilyen gondolat, vagy talán valószínűbb, hogy nem is tudnak róla, hogy ilyen cifraságok is vannak a világon – elvégre, ha valamely tutajról elszabadult fenyőszál kódorog a vizen, azt is kifogják, ha halott úszik búsan lefelé, azt is partra teszik, hát miért ne fognák ki az elevent, különösen mikor még az kiabál is. Némely szomorú embereket, különösen nőszemélyeket, mikor úgy érzik, hogy a szívük le akar szakadni, a víz hallgatag mélysége húzza magához. Tévetegen jár az ilyen rokkant a parton, nézi a vizet, Janó nézte, s mondta magában: – No, most hiába szólok neki, csak belemegy. Ha belemegy, akkor majd kiabál. S akkor lesz majd kihúznyi, kihúznyi…

Hát az bizonyos, hogy az ilyen bemutatásban különös is az emberi élet: félperccel elébb még se isten, se világ, jobb a halál, félperc múlva kiabál, s a Janó mérgesen kiabál vissza: Schon wieder kihúznyi, kihúznyi… Nagy titok a víz. A halak azért szótalanok, mert a titokban laknak, csak ez a nyavalyás béka kuruttyol, annak meg nem lehet a szavát érteni.

– Ja pin kein bolond – mondta Janó, mikor a felsőpartról egy tollas női kalapot csapott a szél a víz tetejére –, ezt nem kihúznyi. Teremtésit zapadnak, mit járolsz cifra kalapba, mért nem viselod sapkát, mint Janó? Kukumene, kukumene? Mit kiabálolsz? Erigy be vízbe, majd akkor kihúznyi, ó boja tvoj, mindig vagyolsz bolond?

Janó így igazgatta a parti életet hosszú esztendőkön át, miközben a vizek némán haladtak lefelé a komor vasrudak alatt, és szívták magukhoz azokat a népeket, akiknek a lelkük eltört, mint a cserépedény a konyhán a szerelmes szolgáló kezében, s némely részük beszíva is maradt, mikor a Janó be volt rúgva, és estéli vackolódásában elrúgta a helyéről a ladiktartó deszkát, s a ráborult ladik alól nem bírt kibújni. Janó deszkáján ilyenkor emberek élete fordult meg. – No – mondta –, mit mászolsz vízbe, mikor Janó kis pajinkut ivolt? Úr szabad cifra kávéház sampányor, Janó ne treba kis pajinku, he?

A vízbeszándékozóknak ezen az alapon az lett volna a kötelességük, hogy mielőtt belemennének a titokba, hogy kiabáljanak benne, elsőbb megnézzék Janót, hogy van-e benne pálinka. Ezt többen elmulasztották, s ilyenkor Janó a vállát rázta, s idegen nyelveken elmélkedett, emlegette a bogot, a gottot, a dumnyezőt, s végezetül odáig jutott, hogy mégiscsak sok bolondság van ezen a világon.

Ez a nézete, hogy az idő apránkint elhaladt fölötte, s a bakancs is már kopni kezdett, igen elhatalmasodott benne. Gondolta: belemenjen-e ő is a vízbe, hogy aztán akkor a Merkurról a matróz kihúzza? No, ezt nem. Hát így nem. Másként kell ezt csinálni. Janónak a nyakába volt akasztva a takarékpénztára a zsákkabát alatt bőrzacskóban, Janó tehát nyúlt a zacskóhoz, s megnézte, hogy mennyi pénz van benne? Volt benne. Ahhoz képest, hogy Janó födél nélküli földönfutó volt, aki viseltes zsákokban élte az életét, ahhoz képest volt a pénz a zacskóban lehetősen. Janó a parti kövek közül, az ő rejtekhelyeiről, ahol az értékeit tartogatni szokta, előkeresett egy jókora üveget, azt aztán a szeszesember boltjában telemérette olyan drága pálinkával, hogy olyant még nem hallott a világ.

– No – gondolta a kósza lélek –, most is bevegyem, aztán belemenjek a vízbe? Nem.

Elment a víztől, hogy ne is lássa. Végignézett még egyszer a parton, áttekintett a túlsó füzesekre, ahol a szúnyogok laknak, s azután elment. Messzire ment, keresztül az egész városon, ki a földek közé, amerre a vasút töltése halad. Azon ment tovább, s közben társalkodott az üveggel. Mindig lassabban ment, s mindig többet társalkodott. Azután elunta a menést, leült, majd pedig le is feküdt a töltésre, mert azt mondja egy régi mondás még a török világból, hogy jobb ülve, mint állva, jobb fekve, mint ülve, jobb halva, mint fekve. A régi mondás utolsó részére a vasút tette rá a pontot, mert ráment az elaludt Janóra, s kettévágta, mint a vágódeszkán a pontyot szokás, de Janó még azt se mondta, hogy ó. A ponty, néha, halálakor, hagy maga után érdemi nyilatkozatot. Janó azonban azt sem tette, mivelhogy minek? Nem maradt meg utána más, csak néhány nyelet ital az üvegben, annak is pártját fogta egy arra haladó drótostót, mert ezek is leginkább a vasút mentén szoktak járni, hogy egyik toronytól a másikig jussanak. Az az eleven Janó kiszívta az üvegből a lelket, s az üveget visszatette a halott mellé, hogy legalább valami fejfája mégis maradjon neki.

1917

MENET ELŐTT

Vasárnap délután, parancskiadás után, a városszéli kis helyen összegyűlnek a katonák, akik a mezőn egy félbemaradt nagy házban tartják a kaszárnyájukat. Öregek, fiatalok, némelyik még szinte gyerek, a másik a fehér fejével szinte amannak az öregapja lehetne, kicsi meg nagy, jól megtermett szál ember s bukotthátú vénség, s a nyelveknek különféle összekeveredett zagyvasága. Az egyik németül szól, a másik a másik asztaltól románul felel, amott rácul kázsélnak, emitt magyarok panaszolják, hogy jobb a svarctérön, mint itthon, mert ott legalább dohány van. Háromvitézséges szakaszvezető csöndesen dumáló öreg bolgárok asztalához kiált át, mint a földművelés paraszti tudósaihoz, hogy mit gondoltok, hé, bogarak, ha ez a sok víz, ami most a földeket ellepte, még idején letakarodna róluk, lehetne-e még azt a földet valami haszonra bírni? S bogarak mondják: ha idejin lemegy, akkor… Lesz árpa?… Az már nem, arra már késő, de kukorica, az igen, s – teszik hozzá az ő szelíd mosolygásukkal – majd az asszonyok otthon majd meglátják, hogy mit csináljanak vele, az öregek tanácsa szerint.

A bogarak mindig az öregek tanácsa szerint igazodnak, fehér posztóban s fehér állati bőrökben járó, borotváltképű, pirosarcú öregek után.

Egyébként leginkább arról van szó, hogy szombaton menet indul, kettő, vagy úgy lehet, három is, ki tudja magáról, hogy benne van-e a menetben?

A svábok közt vannak már, akik tudják, hogy benne vannak, csak azt nem tudják, hogy melyikben. Az asszonyok, akik a faluból az embereik látogatására jöttek, a svábok asztalánál a fal felül való padon összébb húzzák az álluk alatt a fejkendő csücskét. – Tehát már megint mentek… Alig voltatok itthon.

Csongrádi magyarok a másik felekezetben szintén vélnek már hozzá, hogy benne vannak, csak azt nem tudják, hogy merre. A digók felé-e, vagy a Romániába (Zolcsáni felé jó bor van), vagy pedig csak ide föl a Kirlibabához?

A rácok meg románok asztala felől azt beszélik, hogy egykutya az, akármerre megy az ember, az egyik póstaszám olyan, mint a másik póstaszám. Majd jön nemsokára a mamuska, mert az ígérte, hogy idejön, az majd megmondja, ha tudja, hogy merre lesz a menés.

Jön is kisvártatva a mamuska. Ez az öreg őrmester, akire, mikor benyitja az ajtót, egyszerre minden oldalról nyújtják feléje a poharat, hogy no, tessék már egy kicsit, ha meg nem veti. Alacsony, idős, veresreszívottképű ember, a strapa a bajuszát már régen seszínűre fakította, a kigombolt köpönyeg alól elővilágolnak némi színükhagyott szalagdarabok, fehér-piros, piros, feketesárga. Nem mai csirke lehet az öreg, a piros szalagot katonának utoljára még a múlt század végefelé adták, egyébként aki a rekedtség szobrát meg akarná faragni, igen jóravaló mintát találhatna benne. Már csak úgy recseg az öreg, mint téli időben a befagyott trombita, azonban azért, hogy az asztalok felől ötféle nyelven száll feléje a kérdés, ötféle nyelven felel vissza a „gyerekeknek”. A mamuska ez, a század anyja, a vén strázsamester.

– No igen, hát hogy lesz a menet?

– Jaj, fiam – mondja a magyaroknak –, tik benne vagytok, tik velem gyüttök. Te is jössz, Szepi. Te is, Jozef. No – fordul a rácok felé a nyelvükön –, bogati, tiközületek is jön az Ilia, a Vászó, a Pájó.

Így magyarázza tovább a különböző nyelveken a népeknek, hogy ki megy, ki marad? A népek összenéznek, egyik elszomorodva, a másik felvidámodva, ahogy éppen a kedve tartja. A csongrádiak koccintanak, mondván:

– No, akkor a mai napon is jó napra virradtunk.

Megint csak nyújtódnak a poharak az öreg strázsamester felé, az öreg elveszi, mert ennyit meg kell tisztességből tenni, azután leteszi a gazdája elé az asztalra. – Hejnye, hejnye, öreg komám – mondja egy magyar –, hát mögvetöd? – Nem, nem – mondja az öreg –, dehogy vetöm mög, amit a jó komám kínál, hanem hát neköm még sok a dolgom, aztán ilyenkor a bor három lépés távolságra lögyön.

Egy román föltartja a lábát, ahogy ül a széken, úgy mutatja: – Domme, ez az én bakancsom már nagyon ócska.

– Látom, fiam, látom. Jó az is itthon. Majd kapsz, ne félj, újat, szépet, meleget, sárgát, mindjárt holnap reggel.

– No, akkor ezt el is szakítom.

– Dehogy szakítod, fiam – feddi az öreg –, dehogy szakítod. Nem szabad azt elszakítani. Jó lesz az még másnak addig, amíg itthon van.

A román ráhagyja, az ám, igaz, annak, aki itthon van takarásban, annak az is jó lesz. No, így egy pár kopott bakancs megkímélve maradt.

– Herst, Herr Feldwebel – szól hozzá egy idős sváb –, hát én is megyek?

– Hát. Már mondtam az előbb.

– De a te századoddal megyek?

– Nem. A másikkal.

– Az baj – véli a sváb.

– Már miért? – neveti az őrmester. – Nem egyre megy az? A srapnel egyformán eltalálhat itt is, ott is, aztán egy lesz a fizetés.

– Nono – mondja az ember –, de én veled szerettem volna menni. Eddig is veled voltam oda.

– Hja – támad rá az öreg –, akkor miért nem nyitottad ki reggel a szádat? De különben… várjál csak… azt még talán ki lehet csinálni. Majd szólok én a főhadnagy úrnak, ha már sehogy sem lehetsz el énnélkülem.

Az emberek aztán mondják egymás után: – Engöm is, engöm is a te századodba, öreg komám… a maga századába, őrmester úr! – A kis öreg ember meg neveti, a szeme villog, rángatja a vállát: – Nini, hiszen csak nem vihetem el egymagam az egész világot.

Megint csak nyújtogatják feléje a poharakat.

– Jaj – mondja –, az nem úgy van! Majd mikor kellene, akkor adjatok, de gondolom, majd akkor se nekem nem lesz, se nektek.

Nevetnek azon, hogy ez bizony úgy is fordulhat. A menet, az olyan dolog, hogy az elmegy, de nem lehet tudni, hogy hova megy, s továbbá, hogy visszajön-e?

– Aztán merrefelé lössz a mönés, őrmestör úr?

Az öreg int a háta mögé a hüvelykujjával, mintha csak itt volna a szomszédban:

– Csak ide a Kirlibaba alá. Csak éppen még miránk várnak.

Az emberek úgy néznek a kis öregre, mint szép lány a tükörbe szokott. Bizalom és ragaszkodás van a szemükben, régifajtájú századanyja ez a berekedt vén katona.

Ismét csak kínálják mindenfelől, viszik is feléje, hogy ugyan már no, csak egy kicsit, az enyimbűl. Az öreg alig győz úgy hadonászni köztük, hogy valamelyiknek a poharát ki ne üsse a kezéből. Lassan nyílik az ajtó, bejön egy ember boton, az öreg egy poharat elhalász a sok közül, odaviszi a sántához mondván: – Ezt kínáljátok, ez mögérdemli. Ez még uzsoki embör.

Nézi egy katona a lábát, kérdezvén:

– Ott szörözte?

Azt mondja a sánta:

– Nem. Pestön.

– Pestön?

– Hát. Ezt a fát, amit a lábam helyött adtak, már Pestön szöröztem. Az igazi lábamat csak elvesztöttem az Uzsoknál, ott nem szöröztem én más egyebet.

A magyarok összenéznek, koccintanak, s mosolyognak hozzá, mert hiszen egy a fizetés úgy is: – No, a mai napon is jó napra virradtunk.

A század anyja pedig a gyűrött köpenyből rájuk nevet:

– Ugyan, mit okoskodtok? Eddig is elmentünk, mégis visszajöttünk. Ezentúl is elmegyünk, aztán megint csak visszajövünk. Nézd el, nézd, hát nem így van?

Az emberek ráhagyják, hogy így van. Mert csakugyan úgy van, és nem másként, hogy már többször elmentek, s megint csak ugyanannyiszor visszajöttek.

Bár másfelől sokan vannak, akik szintén elmentek, s nem jöttek vissza, hanem eltemették őket. Azt mondja egy ember:

– Ha itthon a vénasszonyok látnák, hogy hogy mén ott egy temetés, nem is találnának rajta annyi alkalmas sírnivalót, mint az itthonvalókon.

1917

-&-

Tartalomjegyzék

- TEJFELES KÉPPEL

- JÁNOS A FÖLDDEL

- INTELEM KATINAK

- A KUKASÁGRÓL

- PALI – PÁL

- KATONALEVELEK

- A SZÖKÉS SZIBÉRIÁBÓL

- ÖTVENESEK

- MINDENEK VÁLTOZNAK

- A NAP ÉS A FÖLD

- GÜL BABA ZARÁNDOKAI

- HÁBORÚS NÉPBESZÉDEK

- GONDOK OTTHONHAGYÁSÁRÓL

- ÖREG KALANDOR

- NAGYCSÜTÖRTÖKÖN

- AMI A DALÁRDÁZÁST ILLETI…

- NYELVÉSZET A DUTTYÁNBAN

- VITA A KUTYA MIATT

- MÁSODIK FELESÉGGEL

- MANKÓK A PAD MÖGÖTT

- JÓ FRANCIA DOHÁNY…

- MUTATÁS NÉLKÜL

- AMIT A SZÜLE NEM ÉRT MEG

- JÁNOS MEGALÁZÁSA

- BESZÉLGETÉS

- A KRASZNIKI CSATA

- TESSÉK

- SOVÁNY BÚCSÚ

- TORONYBELIEK

- A SZOMBATISTA

- GYURKA

- DISPUTA

- A SZŰZDOHÁNYOS VILÁGBÓL

- A szaladás

- Mire jó a búcsú?

- Harangszó

- ELHAGYOTT KIS HELY

- NÉPFÖLKELŐK

- JAKAB JAKAB A DIPLOMÁCIÁVAL

- AZ ÁROKBAN

- AZ ÖREG WEISZ HARAGSZIK

- KÜLSŐ ÖREGEK

- FÖLTETSZIK A HAJNAL

- PÉTER NAPJA FÖLKEL

- A VÁROS VÉGÉN

- MÁRI NÉZSI AZS URÁT

- MENNEK HAZAFELÉ

- A JUHÁSZ MEG A MUSZKA

- MAGUKBANÉLŐK

- 1917 TELÉN

- EZ IS ELMÚLIK

- TALÁLKOZÁS

- A RIBILLIÓRÓL

- HA A PALÁNTÁK NŐLNEK

- KÓSZA PARTI LÉLEK

- MENET ELŐTT