Tartalom

- BEVEZETÉS

- PROLÓGUS

- AJÁNLÁS

- 1. FEJEZET

- Hogyan indult el messire Nicolo és messire Matteo Polo Konstantinápolyból, hogy szerencsét próbáljanak a világban

- 2. FEJEZET

- Hogyan haladt túl a két testvér Szoldaián

- 3. FEJEZET

- Hogyan érkezett meg a két testvér a sivatagon átkelve Bokhara városába, és hogyan találkozott ott néhány követtel

- 4. FEJEZET

- Hogyan fogadta el a két testvér a követek tanácsát és indult a Nagy Kán udvarába

- 5. FEJEZET

- Hogyan érkezett a két testvér a Nagy Kán udvarába

- 6. FEJEZET

- Hogyan érdeklődött a Nagy Kán a keresztények szokásai és különösképpen a római pápa iránt

- 7. FEJEZET

- Hogyan küldte a Nagy Kán a pápához a két testvért mint saját követeit

- 8. FEJEZET

- Hogyan adott nekik a Nagy Kán egy aranytáblát, melyen ellátásukról gondoskodott

- 9. FEJEZET

- Hogyan érkezett a két testvér Acre városába

- 10. FEJEZET

- Hogyan indult el ismét a két testvér Velencéből vissza a Nagy Kánhoz és vitte magával Marcót, messire Nicolo fiát

- 11. FEJEZET

- Hogyan indult el Acre-ból a két testvér és velük együtt Marco

- 12. FEJEZET

- Hogyan jelent meg a két testvér az új pápa előtt

- 13. FEJEZET

- Hogyan utazott messire Nicolo és messire Matteo Polo Marco kíséretében a Nagy Kán udvarába

- 14. FEJEZET

- Hogyan jelentkezett messire Nicolo és messire Matteo Polo, valamint Marco a Nagy Kán előtt

- 15. FEJEZET

- Hogyan küldte a császár Marcót követségbe

- 16. FEJEZET

- Hogyan tért vissza Marco küldetéséből

- 17. FEJEZET

- Hogyan kérte messire Nicolo, messire Matteo és messire Marco a Nagy Kánt, hogy bocsássa útra őket

- 18. FEJEZET

- Hogyan búcsúztak el a testvérek és messire Marco a Nagy Kántól és tértek vissza hazájukba

- ELSŐ KÖNYV

- 1. FEJEZET

- Itt kezdődik a könyv, s először Kis-örményországról beszél

- 2. FEJEZET

- Turkománia tartományáról

- 3. FEJEZET

- Nagy-Örményország leírása

- 4. FEJEZET

- Georgia királyairól és viselt dolgaikról

- 5. FEJEZET

- Moszul királyságról

- 6. FEJEZET

- Baudasz nagy városáról és annak elfoglalásáról

- 7. FEJEZET

- Hogyan tanácskozott Baudaszban a kalifa országa összes keresztényeinek megöletéséről

- 8. FEJEZET

- Milyen szomorúság szállt a keresztényekre a kalifa szavai miatt

- 9. FEJEZET

- Hogyan kérték meg a félszemű vargát, hogy imádkozzék a keresztényekért

- 10. FEJEZET

- Hogyan mozdította meg a hegyet a félszemű foltozóvarga imája

- 11. FEJEZET

- Taurisz nemes városáról

- 12. FEJEZET

- Szent Barsamo kolostoráról Taurisz határán

- 13. FEJEZET

- Perzsia földjéről; egy s más a három királyról

- 14. FEJEZET

- Mi történt, amikor a három király országába visszatért

- 15. FEJEZET

- Perzsia nyolc királyságáról és azok nevéről

- 16. FEJEZET

- Jaszdi nagy városáról

- 17. FEJEZET

- Kerman királyságról

- 18. FEJEZET

- Kamadi városáról, továbbá a karaona rablókról

- 19. FEJEZET

- Alászállás Hormosz városba

- 20. FEJEZET

- A fáradságos és sivatagos útról, mely ezután következik

- 21. FEJEZET

- Kobinan városáról és az ottani dolgokról

- 22. FEJEZET

- Egy sivatagról, mely nyolcnapi járásra terjed

- 23. FEJEZET

- A Hegyi Öregről

- 24. FEJEZET

- Hogyan tette a Hegyi Öreg aszaszinjait bátorrá és engedelmessé

- 25. FEJEZET

- Hogyan végezte az Öreg

- 26. FEJEZET

- Szapurgán városáról

- 27. FEJEZET

- Balk városáról

- 28. FEJEZET

- Tajkánról és a Sós-hegyekről, úgyszintén Kaszem tartományról

- 29. FEJEZET

- Badasan tartományról

- 30. FEJEZET

- Pasaj tartományról

- 31. FEJEZET

- Kesimur tartományról

- 32. FEJEZET

- Badasan nagy folyójáról

- 33. FEJEZET

- Kaszkar királyságról

- 34. FEJEZET

- Szamarkand nagy városáról

- 35. FEJEZET

- Jarkan tartományról

- 36. FEJEZET

- Khotan tartományról

- 37. FEJEZET

- Pein tartományról

- 38. FEJEZET

- Csarcsan tartományról

- 39. FEJEZET

- Lop városáról és a nagy sivatagról

- 40 FEJEZET

- A nagy Tangut tartományról

- 41. FEJEZET

- Kamul tartományról

- 42. FEJEZET

- Csingintalasz tartományról

- 43. FEJEZET

- Szukcsur tartományról

- 44. FEJEZET

- Kampicsu városáról

- 45. FEJEZET

- Etcina városáról

- 46. FEJEZET

- Karakoron városáról

- 47. FEJEZET

- Dzsingiszről és arról, hogyan lett a tatárok első kánja

- 48. FEJEZET

- Hogyan szerelte fel Dzsingisz a népét János pap ellen

- 49. FEJEZET

- Hogyan indult János pap Dzsingisz elébe

- 50. FEJEZET

- A Dzsingisz kán és János pap közti nagy csata

- 51. FEJEZET

- Azokról, akik Dzsingisz kán után uralkodtak, és a tatárok életmódjáról meg szokásairól

- 52. FEJEZET

- A tatárok szokásairól

- 53. FEJEZET

- A tatárok isteneiről

- 54. FEJEZET

- A tatárok hadi szokásairól[193]

- 55. FEJEZET

- A tatárok igazságszolgáltatásáról

- 56. FEJEZET

- A Karakoron mögötti síkság különböző részei

- 57. FEJEZET

- Erguiul királyságról és Szindzsu tartományról

- 58. FEJEZET

- Egrigaia királyságról

- 59. FEJEZET

- Tenduk tartományról és János pap leszármazottairól

- 60. FEJEZET

- A Nagy Kán palotájáról Csagan Norban

- 61. FEJEZET

- Sandu városáról és a kán ottani palotájáról

- MÁSODIK KÖNYV

- ELSŐ RÉSZ

- 1. FEJEZET

- A jelenleg uralkodó Nagy Kánról, Kubilájról és az ő nagy hatalmáról

- 2. FEJEZET

- Naján lázadásáról, aki Kubiláj Nagy Kánnak nagybátyja volt

- 3. FEJEZET

- Hogyan indult a Nagy Kán Naján ellen

- 4. FEJEZET

- A csatáról, melyet a Nagy Kán Najánnal vívott

- 5. FEJEZET

- Hogyan küldte a Nagy Kán halálba Najánt

- 6. FEJEZET

- Hogyan tért vissza a Nagy Kán Kambaluk városába

- 7. FEJEZET

- Hogyan jutalmazta meg a Nagy Kán kapitányai hősiességét

- 8. FEJEZET

- A Nagy Kán személyéről

- 9. FEJEZET

- A Nagy Kán fiairól

- 10. FEJEZET

- A Nagy Kán palotájáról

- 11. FEJEZET

- Kambaluk városáról

- 12. FEJEZET

- A Nagy Kán tizenkétezer lovasból álló gárdájáról, melynek neve kesikán

- 13. FEJEZET

- A Nagy Kán étkezési módja és a nagy lakomák

- 14. FEJEZET

- A Nagy Kán születésnapján tartott évenkénti lakomákról

- 15. FEJEZET

- A kán újévkor tartott nagy ünnepéről

- 16. FEJEZET

- A tizenkétezer báróról, kik a nagy ünnepen a császártól tizenhárom váltásra való aranyos ruházatot kapnak

- 17. FEJEZET

- Hogyan látja el vadakkal a Nagy Kánt népe

- 18. FEJEZET

- Az oroszlánokról, leopárdokról és hiúzokról, melyeket a kán vadászatra tart

- 19. FEJEZET

- A két báróról, akik a kutyákat gondozzák

- 20. FEJEZET

- Hogyan megy a császár vadászkirándulásra

- 21. FEJEZET

- Hogyan osztja be a Nagy Kán egy esztendejét

- 22. FEJEZET

- Kambaluk városáról, nagy forgalmáról és népességéről[260]

- 23. FEJEZET

- Ahmad önkényességéről és az ellene szőtt összeesküvésről

- 24. FEJEZET

- Hogyan rendelte el országában a Nagy Kán papírhoz hasonló fakéreg pénz gyanánt való használatát

- 25. FEJEZET

- A tizenkét báróról, akik a Nagy Kán minden dolgát igazgatják

- 26. FEJEZET

- Hogyan küldi a kán postáját és futárait országokon és tartományokon át

- 27. FEJEZET

- Hogyan segít a császár népén, ha éhínség vagy száj- és körömfájás sújtja a vidéket

- 28. FEJEZET

- Hogyan rendelte el a Nagy Kán fák ültetését az utak mellett

- 29. FEJEZET

- Kathaj népének rizsborivásáról

- 30. FEJEZET

- A fekete kövekről, melyeket Kathajban bányásznak, és tüzelőként használnak

- 31. FEJEZET

- Hogyan építtetett a Nagy Kán gabonaraktárakat az éhínség elkerülése végett

- 32. FEJEZET

- A császár jótékonyságáról a szegények iránt

- 33. FEJEZET

- Kambaluk városának csillagjósairól

- 34. FEJEZET

- A kathajiak vallása; nézeteik a lélekről; szokásaik[281]

- MÁSODIK RÉSZ

- 35. FEJEZET

- Kathaj belső részének leírása; a Puliszangin-folyó

- 36. FEJEZET

- Beszámoló Dzsodzsu városáról

- 37. FEJEZET

- Taianfu királyság

- 38. FEJEZET

- Kaicsu erődjéről

- 39. FEJEZET

- Hogyan bánt János pap foglyával, az Arany Királlyal

- 40. FEJEZET

- Karamoranról, a nagy folyóról és Kacsanfu városáról

- 41. FEJEZET

- Kendzsanfu városáról

- 42. FEJEZET

- Kunkun tartományról, melyen igen nehéz átutazni

- 43. FEJEZET

- Akbalek Manzi tartományról

- 44. FEJEZET

- Szindafu városról és tartományról

- 45. FEJEZET

- Tebet tartományról[301]

- 46. FEJEZET

- További beszámoló Tebetről

- 47. FEJEZET

- Kaindu tartományról

- 48. FEJEZET

- Karadzsan tartományról

- 49. FEJEZET

- Karadzsan tartomány másik részéről

- 50. FEJEZET

- Zardandan tartományról

- 51. FEJEZET

- Hogyan szövetkezett Mien és Bangala királya a Nagy Kán ellen

- 52. FEJEZET

- A Nagy Kán seregének és hadvezérének csatájáról Mien és Bangala királya ellen

- 53. FEJEZET

- A nagy lejtőről, amely Mien királyságba vezet

- 54. FEJEZET

- Mien városáról és két tornyáról, melyeknek egyike aranyból, másika ezüstből van

- 55. FEJEZET

- Bangala tartományról

- 56. FEJEZET

- Beszámoló Kaudzsigu tartományról

- 57. FEJEZET

- Anin tartományról

- 58. FEJEZET

- Toloman tartományról

- 59. FEJEZET

- Kuidzsu tartományról

- HARMADIK RÉSZ

- 60. FEJEZET

- Kakanfu és Csanglu városáról

- 61. FEJEZET

- Csinangli, valamint Tadinfu városáról és Lijtan lázadásáról

- 62. FEJEZET

- Szindzsumatu nemes városáról

- 63. FEJEZET

- Lindzsu és Pidzsu városokról

- 64. FEJEZET

- Szidzsu városáról és a nagy Karamoran-folyóról

- 65. FEJEZET

- Hogyan hódította meg a Nagy Kán Manzi tartományt

- 66. FEJEZET

- Koigandzsu városáról

- 67. FEJEZET

- Paukin és Kaju városokról

- 68. FEJEZET

- Tidzsu, Tindzsu és Jandzsu városokról

- 69. FEJEZET

- Nangin tartományról

- 70. FEJEZET

- Szajanfu híres városáról és hogy miként foglalták el

- 71. FEJEZET

- Szindzsu városáról és a nagy Kian-folyóról

- 72. FEJEZET

- Kajdzsu városáról

- 73. FEJEZET

- Csingianfu városáról

- 74. FEJEZET

- Csingindzsu városáról és bizonyos alánok megöletéséről

- 75. FEJEZET

- Szudzsu nemes városáról

- 76. FEJEZET

- Következik Kinszé nagy városának leírása, mely fővárosa egész Manzi tartománynak

- 77. FEJEZET

- További beszámoló Kinszé városáról

- 78. FEJEZET

- Az évenkénti nagy jövedelemről, melyet a Nagy Kán Kinszéből húz

- 79. FEJEZET

- Tanpidzsuról és más városokról

- 80. FEJEZET

- Fudzsu királyság

- 81. FEJEZET

- Fudzsu város nagyságáról

- 82. FEJEZET

- Zajton városáról és kikötőjéről

- HARMADIK KÖNYV

- 1. FEJEZET

- Manzi kereskedelmi hajói, melyek az Indiai-tengeren úsznak

- 2. FEJEZET

- Zipangu sziget leírása és a Nagy Kán hadüzenete ellene

- 3. FEJEZET

- Mi lett a vége a Nagy Kán Zipangu elleni támadásának

- 4. FEJEZET

- A bálványok természetéről

- 5. FEJEZET

- A nagy Csamba nevű országról

- 6. FEJEZET

- Jáva nagy szigetéről

- 7. FEJEZET

- Melyben Szondur és Kondur szigetekről, valamint Lokak királyságról esik szó

- 8. FEJEZET

- Pentam szigetéről és Malajur városáról

- 9. FEJEZET

- Kis-Jáva szigetéről; Ferlek és Bászman országokról

- 10. FEJEZET

- Szamara és Dagrojan királyságról

- 11. FEJEZET

- Lambri és Fanszur országokról

- 12. FEJEZET

- Nekuveran szigetéről

- 13. FEJEZET

- Angamanain szigetéről

- 14. FEJEZET

- Szeilan szigetéről

- 15. FEJEZET

- Mábár tartományról, melynek neve Nagy-India, és a szárazföldön van

- 16. FEJEZET

- A Mábár tartományról mondottak folytatása

- 17. FEJEZET

- Arról a helyről, ahol Szent Tamás apostol holtteste nyugszik; és az ott történt csodákról

- 18. FEJEZET

- Mutfili királyságról

- 19. FEJEZET

- Lár tartományról, ahonnan az abraiamanok jönnek

- 20. FEJEZET

- Szagamoni Borkan története és a bálványimádás kezdete

- 21. FEJEZET

- Kail városáról

- 22. FEJEZET

- Koilum királyságról

- 23. FEJEZET

- Komari országról

- 24. FEJEZET

- Eli királyságról

- 25. FEJEZET

- Melibar királyságról

- 26. FEJEZET

- Gozurat királyságról

- 27. FEJEZET

- Tana királyságról

- 28. FEJEZET

- Kambaet királyságról

- 29. FEJEZET

- Szemenat királyságról

- 30. FEJEZET

- Keszmakoran királyságról

- 31. FEJEZET

- A Hím-sziget és Nőstény-sziget leírása, és hogy miért hívják így ezeket

- 32. FEJEZET

- Szkotra szigetéről

- 33. FEJEZET

- Madeigaszkár szigetéről

- 34. FEJEZET

- Zangibár szigetéről

- 35. FEJEZET

- Abas tartományról, mely Középső Indiában van a szárazföldön

- 36. FEJEZET

- Aden tartományról

- 37. FEJEZET

- Eser városáról

- 38. FEJEZET

- Dofar városáról

- 39. FEJEZET

- A Kalatui-öbölröl és a hasonló nevű városról

- 40. FEJEZET

- Visszatérés Hormosz városába, melyről előbb szóltunk

- 41. FEJEZET

- Nagy- Törökországról

- 42. FEJEZET

- Néhány csatáról, melyet Kaidu király vívott nagybátyjának, a Nagy Kánnak seregei ellen

- 43. FEJEZET

- Mit mondott a Nagy Kán a Kaidu által elkövetett rút tettről

- 44. FEJEZET

- Kaidu hős leányának tetteiről

- 45. FEJEZET

- Hogyan küldte Abaga fiát, Argont haddal Kaidu király ellen

- 46. FEJEZET

- Hogyan hallotta meg Argon apja halálát és indult átvenni jog szerinti örökét

- 47. FEJEZET

- Hogyan indult hadba Akomat szultán seregével unokaöccse ellen, aki az őt megillető trónt követelte

- 48. FEJEZET

- Hogyan tanácskozott Argon híveivel nagybátyjának, Akomat szultánnak megtámadásáról

- 49. FEJEZET

- Hogyan feleltek a bárók Argonnak

- 50. FEJEZET

- Milyen üzenetet küldött Argon Akomathoz

- 51. FEJEZET

- Hogyan felelt Akomat Argon üzenetére

- 52. FEJEZET

- Az Argon és Akomat közti csatáról és Argon fogságáról

- 53. FEJEZET

- Hogyan menekült meg Argon a börtönből

- 54. FEJEZET

- Hogyan nyerte el Argon végül a trónt

- 55. FEJEZET

- Hogyan esett fogságba Akomat

- 56. FEJEZET

- Hogyan ölték meg Akomatot unokaöccse parancsára

- 57. FEJEZET

- Hogyan ismerték el Argont uralkodónak

- 58. FEJEZET

- Hogyan szerezte meg Kiakatu az uralmat Argon halála után

- 59. FEJEZET

- Hogyan szerezte meg Baidu az uralmat Kiakatu halála után

- 60. FEJEZET

- Koncsi királyról, aki a messze északon uralkodik

- 61. FEJEZET

- A Sötétség országáról

- 62. FEJEZET

- Rosziának és népének leírása. A tavak országa

- 63. FEJEZET

- A konstantinápolyi tengerszorosról

- 64. FEJEZET

- A nyugati tatárokról és uraikról

- 65. FEJEZET

- Az Alau és Berka közötti háborúról és az általuk vívott csatáról

- 66. FEJEZET

- Hogyan indult el Berka seregével, hogy megütközzék Alauval

- 67. FEJEZET

- Alau beszél embereihez

- 68. FEJEZET

- Alau és Berka nagy csatája

- 69. FEJEZET

- Hogyan lett Totomangu a nyugati tatárok ura

- 70. FEJEZET

- Toktai második üzenete Nogaihoz és annak felelete

- 71. FEJEZET

- Hogyan vonult Toktai Nogai ellen

- 72. FEJEZET

- Hogyan beszélt Toktai és Nogai népéhez

- 73. FEJEZET

- Nogai király hőstetteiről és győzelméről

- 74. ÉS UTOLSÓ FEJEZET

- Befejezés

MARCO POLO UTAZÁSAI

Fordította:
Vajda Endre

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár Magyar Elektronikus Könyvtárából

származik - http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette sosehol),

további PRC könyvek a Kindle Tékában

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Amennyiben támogatni szeretné munkánkat,

http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon teheti (PayPal)

BEVEZETÉS

Marco Polo Dante kortársa volt. Hosszúra nyúlt életének keretébe belefér a firenzei költő egész pályája, és az 1298. év, amikor emlékiratait lediktálta, majdnem egybeesik a századfordulóval, amelynek nagyhetébe helyezte el Dante túlvilági utazását. A két könyv mégis mérhetetlenül távol van egymástól. Marx szerint Dante hatalmas műve összegezi a középkort, és abban a korszakokat elválasztó időpontban keletkezett, amikor a feudális társadalom felbomló olaszországi építménye helyén, a többi nyugati államot időben jóval megelőzve, kibontakozott a korai kapitalizmus társadalmi és gazdasági szerkezete. A velencei Marco Polo már egy ilyen, a kapitalizmus útján elindult és a gazdasági terjeszkedés első mohó lázában égő köztársaság fia volt. Könyve, bármennyire is érezni rajta a középkor szellemi hagyományát, alapvető ellentétben áll Dante alkotásával. Teljesen az élet, a valóság felé fordul, földi szemmel látottakról, földi füllel hallottakról számol be, és ennek jegyében követel hitelt magának. Élettörténete és műve a velencei gazdasági és politikai terjeszkedés kettős fénytörésében áll.

A Paradicsom XV. énekében Dante találkozik a csillagokon egyik ősével, aki idilli beszámolót ad a hajdani puritán Firenzéről. Az emlékek sugalmazására lágy pasztellszínűvé festett életkép már Dante korában is a múlté volt. És ha Firenze a XIII. század végén megkóstolta a luxust, sokszorosan el lehet ezt mondani Velencéről, melynek fürgébb járású hajói és mozgékonyabb kereskedői sokkal könnyebben eljuthattak a fényűzés legendás földjére, Keletre.

De Velence nemcsak kereskedelmi, hanem hadihajókat is épített. És itt üssük fel még egyszer Dantét, hogy kiragadjunk a Pokol egyik énekéből egy hasonlatot, melyet a túlvilági vándor nagyon is evilági mintáról vett:

Mint szívós kátrány és szurok ha forrnak
télen a velencei arzenálban
amivel rossz hajókat orvosolnak
ha nincs hajózni jó idő s a gyárban
egyik új deszkát ácsol, régi bordát
foldoz a másik, mely már járt az árban,
egyik a gálya farát, másik orrát
kalapácsolja, evezőt faragja,
kötelet fonja, varrja a vitorlát...

Hogy mihez használja magyarázatul a hasonlatot, nem is fontos. Annyira él a kép, hogy könnyen beleképzelhetünk egy tizenöt éves sihedert is, aki elmerül a látványban, hogy majdan meglegyen a kellő tapasztalata, melynek alapján ítéletet mondhat India, Kína vagy Japán hajóiról. De egyelőre még a lagúnák városában gyűjti az élményeket, a XIII. század közepének feszült politikai légkörében.

Amikor a népvándorlás hullámai a római birodalmat kettéosztották, a nyugati és keleti császárságok érdekkörei egyúttal megszabták a különböző földrajzi pontok politikai tájékozódásának irányát. Így fordul Velence Bizánc felé, mert földrajzi fekvése is arra szánta, hogy gazdasági összekötő kapocs legyen Kelet és Nyugat között. Az első ezredév határán már mint virágzó kereskedővárost ismerték. Szinte nyomtalanul múlt el felette a Közép-Európát hosszú időn keresztül izgalomban tartó küzdelem a guelfek és ghibellinek, azaz pápaság és császárság között. Ám annál inkább megpecsételte sorsát Bizánchoz való viszonya, mert a szomszédos vidékekkel a keletrómai császárság tartománya volt, és vezetőjét, a duxot, helyi elnevezés szerint dogét a császár nevezte ki. A hűbéri kötelezettségek értelmében, melyek hovatovább csak papíron léteztek, hajóhadával támogatnia kellett a keletrómai császárság vállalkozásait. Ezt arra használta fel, hogy kiszélesítse kereskedelmi kapcsolatait. Hivatalos engedéllyel hozott Bizáncból selymet, szőnyeget, drágakövet, rabszolgát, hogy továbbadja Olaszország többi részének, a Német-római Birodalom országainak, sőt egész Európának.

Hajóhadát emellett katonai célokra is felhasználta, és vezető szerephez jutott az Adrián, adófizetésre kényszerítve a dalmátokat, horvátokat, és megsemmisítve a normann királyság hajóhadát. Ekkor már a köztársaság kinyilvánításával is hangsúlyozták függetlenségüket. A keresztes hadjáratok megindulása a gazdasági terjeszkedés óriási lehetőségeit nyitotta meg. Velence szállította a kereszteseket a Szentföldre; élelmezte és katonailag is támogatta őket, hogy különböző kereskedelmi kiváltságokhoz juthasson. A keresztes hadjáratok kudarca után építette ki kereskedelmi hálózatát Bagdad, Damaszkusz, Alexandria és Bizánc között.

A velenceiek, ahol lábukat megvetették, mindenhol igyekeztek kicsúszni a feudális kötelezettségek alól. Ennek volt az eredménye Velence legmerészebb vállalkozása, Konstantinápoly meghódítása, ami egyúttal azt a célt is szolgálta, hogy megrendítse a városállam kereskedelmi és politikai vetélytársainak, elsősorban Genovának és Pisának a helyzetét. Miután Bizánc elesett, mérhetetlen kincseivel Velencét gazdagította; s egyúttal minden velencei számára biztonságossá vált a Nagy Tengerhez vezető út, ahogy a Fekete-tengert nevezték. (Mellesleg a városállamok versengésének köszönhető az is, hogy Marco Polo megírta könyvét - mint Genova foglya.)

Velence politikai struktúrája szerint kissé szélső példája egy sajátos politikai képződménynek, a városállamnak, amely a késői középkor olaszainak életkeretét jelentette. Már a XI. század politikai küzdelmei készen találják a városállamot, a Comunét: ez a közösségről vette nevét, és fokozatosan önkormányzatra tett szert. A történelmi erők ütközési pontjában a városoknak maguknak kellett gondoskodniuk védelmükről. Az történt tehát, hogy a város jogilag elszakadt környékétől, a földművelő falvaktól, amelyek továbbra is hűbéres kötelékben maradtak. A polgárság kezdetben a hűbérurakat szolgálta, de gazdasági megerősödésének arányában egyre inkább igyekezett e függőségtől megszabadulni. Teljes erővel folytatta a kereskedelmet és ipart, s egyúttal olyan politikai szervezetbe tömörült, amely érdekeit legerősebben oltalmazta. Osztályharc fejlődött ki a kishűbéres nemesség és a nagy hűbérurak között is, s ebben a polgárság az előbbiekhez csatlakozott. A kisnemesség viszont egyre inkább elpolgárosodott. A fejlődés különösen gyors volt az északi városokban, többek között Velencében, ahol a bizánci császárság árnyékuralma lehetővé tette, hogy a városi ipari és kereskedelmi testületek önkormányzatra tegyenek szert. A földbirtokon alapuló feudalizmus hatalmas versenytársra talált a kibontakozó kapitalizmusban, és csak úgy maradhatott fenn, ha maga is részt vesz a kapitalista jellegű kereskedelmi vállalkozásokban. Az így kialakult különböző osztályok a közlekedő edények ágai módjára érintkeztek egymással, különösen a társadalom felsőbb rétegeiben.

Ennek ellenére határozott választóvonal húzható a vezető szerepet vivő nagyok (classe dei grandi) és a nép között. Az előbbibe tartoztak a hatalmas földbirtokkal rendelkező feudális nemesek, a katonai szolgálatot teljesítő városi nemesség és a gazdag kereskedő oligarchiából kikerülő lovagok. Ezzel szemben a nép két rétegre tagolódott: a kövér és sovány népre (popolo grasso és popolo magro). Egyrészről pénzváltók, bankárok, kereskedők és gyapjúgyárosok, másrészről kisiparral foglalkozó és kis céhekbe tömörült kézművesek igyekeztek a két réteget elválasztó ellentéteken keresztül a Comunéban a classe dei grandi képviselőivel érdekközösségre találni. Az alsóbbrendű mezei és városi munkásokból álló szegény népnek nem volt szava ebben a küzdelemben; politikai jogokat nem gyakoroltak, és felkeléseiket könnyűszerrel elfojtották. De a Comune harca a hűbériséggel a nincstelenek számára is biztosított bizonyos lehetőségeket. Így történt meg, hogy Bologna például eltörölte a jobbágyságot, s felvette a parasztokat a szabad emberek jegyzékébe, ami a valóságban alig jelentett többet, mint hogy a parasztok a feudális szolgaságból a Comune kollektív szolgaságába léptek.

Marco Polo családja a popolo grasso érdekköréhez tartozott. Természetesen a kor divatjának megfelelően hangsúlyozták nemesi voltukat, és származásukat legalábbis a mondabeli Trójáig vezették vissza. A lényeges az volt, hogy a család neve ott szerepeljen a velencei nemesség Aranykönyvében. Ramusio, első életrajzírója mindenesetre nobilének és magnificónak nevezi Marcót, Rustichello (vagy Rusticiano), a könyv másolója pedig mint „bölcs és nemes velencei polgárról” beszél róla.

A Polo család akkor lép be a történelembe, amikor a dalmáciai Sebenicóból Velencébe költözött kereskedők egyik leszármazottja, az idősebb Marco Polo, akit azért neveznek így, hogy az utazóval össze ne tévesszék, megtelepszik Konstantinápolyban, majd Szoldaiában, vagyis Szudakban, fióküzletet alapít. Innen indultak el a tatárok közé 1260-ban fiatalabb testvérei, Nicolo, aki az ifjabb Marco Polónak atyja, és Matteo. Erről beszámol Marco Polo könyvének prológusa is, amely rövid összefoglalásban elmondja az utazások kerettörténetét: hogyan jutott Nicolo és Matteo Kubiláj kán nyári székhelyéig, ahol az uralkodó a hazaindulókat követi megbízással tisztelte meg. A megbízatás lényege az volt, hogy Mongólia császára szívesen felveszi a kulturális és diplomáciai érintkezést Nyugat akkor elismert legnagyobb urával, a római pápával. Ezért misszionáriusokat és tudósokat kér Nyugatról, hogy amennyiben azok meggyőzik a keresztény vallás igazságáról, ő is áttérjen vendégei hitére.

A küldetés eredményéről a könyv részletesen beszámol. A legfontosabb mozzanat az, hogy a nagykán udvarába visszatérő utazók magukkal viszik Nicolo siheder fiát, az 1254-ben született Marcót, aki az uralkodó elé kerülve csakhamar kiérdemli bizalmát, és a könyv másolójától, Rustichellótól, a messire címet. Ezt a megtisztelő fordulatot a szöveg akkor használja első ízben, amikor a kán Marco Polónak valamilyen diplomáciai megbízást ad, és a fiatal olasz nemcsak hogy sikerrel intézi el a feladatot, hanem - nyitott szemmel járva az ismeretlen földeken - számos olyan adattal tud az uralkodónak kedveskedni, amit a kevésbé mozgékony elméjű tatár diplomaták észre sem vesznek. Rövidesen el is éri, hogy tagja lesz a császár bizalmas tanácsának. Marco Polo idővel olyan széles körű földrajzi és általában világi ismeretekre tehetett szert, mint kívüle alig valaki a kán udvarában. Könyvének személytelensége elrejti az uralkodóval való kapcsolatának külső körülményeit, de hogy ez mindenképpen jelentékeny volt, bizonyítja az is, hogy a kínai annalesekben szintén nyoma maradt Marco Polo szolgálatának.

Természetesen nem szabad valami egészen magas méltóságra gondolni, mely az ifjú velenceinek döntő szerepet biztosított volna az államügyek intézésében. Erre megvoltak az uralkodónak saját szervei és emberei, elsősorban a katonák. Marco Polo a kényes és különleges, de nem túlságosan nagy horderejű ügyek intézésében remekelhetett. A kutatók feltételezik róla, hogy afféle adóhivatali főtisztviselő volt, aki a bevételeket ellenőrizte, elsősorban a sóból származó roppant jövedelmet. Kereskedővére erre fölöttébb alkalmassá tette. A „sóhivatal”, mely akkoriban fontos szerv volt, juttatta el Kinszé városába. De részt vett követségekben, működött tanácsadóként hadi vállalkozásoknál, szerepelt vallási ügyek szakértőjeként, kísért császári menyasszonyt, aminek egyébként hazajutását is köszönhette, másfél évtizedes mongol szolgálat után.

Különben ezzel zárja saját históriáját, és a továbbiakról csak a két századdal később élt Ramusiónak, Marco Polo első „kritikai” kiadása sajtó alá rendezőjének történeti értékű bevezetőjéből értesülünk. A krónikás a vándorló Odüsszeusz példáját említi, aki úgy tért haza Ithakába, hogy nem ismerte meg senki. „Útjuk hosszúsága és keménysége miatt, valamint a kiállott fáradalmak és gondok miatt egész külsejük megváltozott, és valami leírhatatlan, tatáros árnyalat költözött arcukba és hanglejtésükbe, sőt, szinte el is felejtették velencei anyanyelvüket. Ruhájuk durva és tarka volt, mindenestül tatáros szabású.” Mikor megérkeztek házukba, nem akarta őket senki felismerni. Ami ezután következik, a keleti mesék hangulatát idézi. A messze vidékről jött utazók összehívták a rokonokat és ismerősöket, vendégséget adtak, közben háromszor öltöztek át, minden alkalommal díszesebb ruhát öltve magukra. Ezeket a díszruhákat minden váltás után odaajándékozták a szolgáknak. Majd legvégül poros úti gúnyáikban jelentek meg, s mikor köntösük szegélyét késsel kezdték felfejteni, egymás után kerültek napvilágra, a nézők nagy ámulatára, az értékesebbnél értékesebb drágakövek. A látványos tett mindenkit meggyőzött arról, hogy a vándorok állítása valóság.

A testvérek hazaérkezésének dátuma 1295-re esik. Három év múlva háború tört ki a két versengő köztársaság, Velence és Genova között, s a gazdag Polóéknak is gályát kellett felszerelniük. A tengeri ütközet minden valószínűség szerint a dalmát partok mentén, Sabbioncello félsziget, továbbá Curzola és Meleda szigetek háromszögében zajlott le, és ekkor került hétezer társával együtt Marco Genova fogságába. A fogság elég kegyetlen volt, mint azok a leírások is tanúsítják, amelyek az előzőleg Livornónál foglyul ejtett pisaiak sorsáról számolnak be. Akkor a feleségek és anyák seregestül vándoroltak Genovába, hogy hozzátartozóikról valamit megtudjanak, s nemegyszer elszörnyedve hallották, hogy napjában harminc-negyven halottat hantoltak el névtelenül. A pisai fogolysereg azért is fontos, mert közülük került ki az a Rusticiano vagy Rustichello, akinek Marco Polo útleírását tollba mondta.

A velencei utazó rabtartója, Genova városa csakhamar ráébredt, hogy milyen kivételes foglyot őriz a börtönfalak mögött, s ezért számos kedvezményben részesítette, később pedig szabadságát is visszaadta. Nyilván nagy része lehetett ebben a váltságdíjnak is, melyet a gazdag Polo család fizetett. Marco Velencébe visszatérve megnősült, majd a vagyonukra hagyatkozó gazdag emberek életét élte. A kíváncsiak egymás után fordultak meg otthonában, hogy újabb és újabb részleteket tudjanak meg a csodás utazásról, hiszen a kéziratok, bármily szorgalmas másolóik akadtak is, elég kevés olvasóhoz jutottak el. További kereskedelmi vállalkozásairól vagy utazásairól nem hallunk, csupán arról van tudomásunk, hogy tagja lett a városi nagytanácsnak, amely méltóságot valószínűleg haláláig megtartotta. Ennek dátumát 1324-re teszik.

Közben még egy fénysugarat villant Marco Polo sorsára 1323-ban írt végrendelete; ebben minden vagyonát feleségére és leányaira hagyja. A hagyatkozás nem tartalmaz számszerű adatokat Marco Polo vagyonáról, melynek nagy része bizonyára drágakövekből állt, és így csak találgatásokra vagyunk utalva, ha gazdagságát fel akarjuk mérni. Mindenesetre legjelentősebb hagyatéka a műve volt, mely hosszú időn át a világ utazóinak rangsorában az első helyre emelte. Utolsó akaratának megfelelően a Szent Lőrinc apátságban temették el. Ramusio még látta az előcsarnokban Marco Polo atyjának a síremlékét, de szinte az utolsó pillanatban, mert a templomnak a XVI. század folyamán történt újjáalakítása következtében mind a szarkofág, mind a sírhely eltűnt.

Említést érdemel még a végrendelet egy érdekes pontja, mely szerint tatár szolgájának, Péternek visszaadja szabadságát, azzal az óhajjal, hogy vajha a Mindenható ugyanígy megszabadítaná az ő lelkét a bűntől. A romantikus elképzelés szívesen látta ebben a Péterben az ázsiai utak hajdani kísérőjét. De lehet az is, hogy csak később vásárolt rabszolgáról van szó, akivel a harminc éve nem gyakorolt tatár nyelven néhány szót válthatott.

Marco Polo neve és sorsa egyszer s mindenkorra összenőtt a tatárokkal, akiknek fővárosában élete legértékesebb éveit töltötte. Sok szempontból neki köszönhető, hogy a tatárokról egy másik kép is belekerült a nyugati világ köztudatába, a mellé a lázálomszerű látomás mellé, amely az európai országokat 1242-ben, Batu kán betörése alkalmából lidércnyomásként gyötörte, s melynek mi, magyarok is szenvedő részesei voltunk. Marco Polót, amikor először tette lábát tatár földre, jó negyedszázad választotta el a történelem véres eseményeitől, és újabb negyedszázadon keresztül lehetett tanúja annak a civilizatorikus erőkifejtésnek, amelyet Kubiláj kán, kétségtelenül a legjelentősebb tatár fejedelem a dinasztiaalapító Dzsingisz kán után, mutatott. Itt is az játszódott le, ami a történelemben nemegyszer előfordult: a győző átvette a legyőzött műveltségét, a már akkor is több ezer éves múltra visszatekintő kínai kultúrát.

A tatároktól való félelem azonban még a század vége felé is az egész világot áthatotta. Ezt a pánikszerű érzést legjobban talán az a perzsa krónikás érzékelteti, aki leírja, hogyan vágtatott be egy tatár lovas egy faluba. Megjelenése annyira lenyűgöző volt, hogy mindenki mozdulatlan rémületbe dermedt, és a lovas ellenállás nélkül, egymaga kiirtotta az egész falut. Batu kán rémes hírnevéről legendák keringtek. Az egyik szerint például merő kíváncsiságból megmérette, hány emberszem súlya tesz ki egy egész emberi testet, és ebből a célból az ütközetben elesettek vagy foglyok szemét tépette ki. Egészen természetes, hogy a néphit színező ereje, szövetkezve a klasszikus korból származott mesékkel, kutyafejű fenevadaknak képzelte a tatárokat.

Ezzel szemben az iszlám veszedelem árnyékában szorongó Európa vezetői megsejtették a lehetőségeket, melyeket a mongol hatalom és terjeszkedés jelenthet, ha az a közel-keleti ellenfél, az arab és török hódítás ellen irányul. Diplomáciai kapcsolatot akartak tehát létesíteni Ázsia pusztái és Róma között, annál is inkább, mert a tatárokkal kapcsolatban egyúttal felvillant a misszió lehetősége is. Míg az iszlám kötelezővé tette a hitetlenekkel szembeni gyűlöletet és az erőszakos térítést, addig a tatár kán udvarában szeszélyesen keveredtek a különböző vallási gyakorlatok. Ha például jóslatokra volt szükség egy-egy csata előtt, a kán egyformán igénybe vette a buddhista, sámánista, keresztény vagy mohamedán papok szolgálatait. Természetesen Marco ilyen leírások közben kihasználja az alkalmat, hogy bebizonyítsa a keresztény jósok csalhatatlanságát, mint például abban a nádszáljóslatban is, mely a János pappal vívott csatát megelőzte, és mágia a javából.

Az európai diplomácia elképzelései valóság és legendás hiedelmek sajátos keveredésére épültek. Amikor 1217-ben megindult az a dicstelen keresztes hadjárat, melyből II. Endre királyunk úgy tért vissza, hogy mit sem látott a Szentföldből, viszont a dalmát tengerpart elfoglalásával birodalma határait messze kiterjesztő hódítást tett, a többi vállalkozó nemzet sem a cél felé vette útját, hanem Egyiptomban kötött ki. Megérkezve körülvették a Nílus menti, gazdagságáról híres Damiette városát, s másfél évi ostrom után elfoglalták, miközben a 70 000 főnyi lakosság 5000-re apadt. Európa ujjongott az ölébe hulló roppant zsákmány miatt. Ám az öröm korai volt, mert a bagdadi, egyiptomi és damaszkuszi szultán egyesült támadást intézett a győztesek ellen, akik bennrekedtek a városban. Ekkor történt a csoda. A megtorló seregek hirtelen megtorpantak előnyomulásukban.

A hírt Jacobus de Vitry, Acre püspöke újságolta el ujjongó szavakkal Lipót osztrák herceghez, II. Henrik angol királyhoz, a párizsi egyetemhez és a pápához írt levelében. Arról beszélt, hogy India királya, Dávid felkerekedett hadaival a muzulmánok ellen. A hírt tovább szőtték, és végül kialakult a legenda: a világba szórt zsidók Ázsiában megtértek, roppant királyságot alapítottak egy bizonyos János pap uralma alatt, aki hűséges híve Krisztusnak, és birodalmában nem tűr muzulmánt, sőt arra vár, hogy minél előbb lesújtson bosszúja Jézus híveinek legádázabb üldözőire. Felmentő hadai immár útban vannak. És csakugyan, a Damiette-et körülfogó arabok feltűnő engedékenységet tanúsítottak, s hamarosan eltakarodtak. Mert a Kaspi-tó és Mezopotámia közti területen valóban megjelent egy hatalmas hadsereg. Ez 1221-ben történt.

Aztán újabb hírek kaptak szárnyra. Nemsokára arról szerzett Európa tudomást, hogy roppant seregek dúlták végig a keresztény Örményországot, Georgiát, a kaukázusi hercegségeket, és a Fekete-tenger felé özönlenek, Bizáncot és egész Európát fenyegetve. Ami a fenyegetésből valóra vált, azt Batu kán hadjáratából, a híres tatárjárásból ismerjük. Mindenesetre a csoda újból megtörtént, mert a tatárok egyszerre visszavonultak, és Európa ismét fellélegzett. A világpolitika most tisztázni kívánta a való helyzetet. Kik ezek a tatárok, és hol van János pap országa?

Az első diplomáciai lépések közé tartozik az a pápai követség, melyet Plan Carpin vagy Plano Carpini ferencrendi szerzetes vezetett a mongol fejedelem udvarába. 1245-ben indult útra Rómából, cseh földön és Krakkón keresztül Kijevbe ért, átkelt az Azovi-tengeren és a Donon, majd a Volgán és a Szir-Darján, végighaladt a Tien-San hegység mellett, érintette az Ala-Kol tavat, és 1246. július 22-én megpillantotta Karakorum városában Dzsingisz kán aranysátrát, a Szira Ordut. Útjának diplomáciai értéke nem sok volt, legfeljebb annyi, hogy bebizonyította: az út fáradságos és küzdelmes, de nem jár halálveszéllyel. A kutyafejűek nem eszik meg az embert, szokásaik ugyan eltérnek a mieinktől, mint ahogy beszámolójában elmondja, de talán lehet velük egyezkedni. Két év múlva egy Lon Jumel nevű szerzetes érkezett ugyanoda. Fontosabb ezeknél Ruysbroek vagy Rubruquis, leggyakoribb formában Rubruk, Szent Lajos király követe.

Az utóbbi 1252-re eső utazásáról szintén érdekes leírásban számol be, mely stílusban és a részletek gazdagságában, egyházi beállítottsága mellett is, felülmúlja Marco Polo művének nem egy fejezetét. Noha elsősorban a térítés munkája érdekli, nyitott szemmel jár, és észreveszi a tatárok sajátos szokásait. Pontosan feljegyzi, hogy Szent István napján, azaz karácsony másodnapján érkeztek meg, és juttat egy mondatot a hosszú nyakú üvegnek is, amelyből rizsbort ihattak. Beszámol az előzetes vizsgálatokról, melyek egyformán vonatkoztak poggyászukra, ruhájukra (hogy nem rejtegetnek-e fegyvert?), és jövetelük céljára, majd magáról a fogadásról, melynek folyamán a mongol gőg és vendégszeretet sajátos vegyülését figyelte meg. Várakozás közben még ideje van besétálni a nesztoriánus templomba, melynek szentképeit is leírja. Elismeréssel szól Möngke kán ékes palotájáról, nemcsak általánosságban, de konkrét részletekkel megtűzdelve, viszont Karakorum városának egyetlen utcája nem valami csoda: a franciaországi St. Denis is van legalább olyan szép. A kán udvarában jócskán talál európaiakat, például egy francia aranyművest, akinek a felesége magyar, egy angolt, azonkívül egy német szerzetest. A tatár hadviseléssel kapcsolatban megemlíti a nagy lánggal égő és robbanó port, melyet edényekben, katapultákból lőttek ki. Az ősi kínai találmány európai változatára ugyanebben az időben, 1260-ban, Freiburgban egy Schwartz Berchtold nevű szerzetes is rájött, s elméletben Rogerius Bacon is foglalkozott vele. Ez az enciklopédikus szellemű tudós, akinek tág értelemben vett filozófiájába a technikai tudományok is beletartoztak, különben ismeretséget kötött az Ázsiából hazatért szerzetessel.

Rubruquis útjának elbeszélése részletezőbb, mint a Marco Polóé; nála sokkal emberibb közelségből figyelhetjük meg azokat a gondokat és problémákat, amelyekkel a középkori utazónak meg kellett küzdenie. Az ő útvonalán szintén szerepel Acre és Szudák városa, a karavánutakkal együtt; és jóllehet Plano Carpini után alig egy évtizeddel vállalkozott feladatára, a Fekete-tenger környékén már sokkal élénkebb forgalomra talált, mert az olasz kereskedők egymás után építették fel üzletházaikat, és a karavánok mind nagyobb számban érkeztek.

Rubruquis után az érintkezés az európai országok és a mongol föld között olyan sűrűvé vált, hogy a párizsi egyetemen tanszéket állítottak fel a mongol nyelv tanítására.

Az utazók közül még feltétlenül meg kell említeni a sokkal későbbi Odericus de Pordenonét, akinek túláradó szavai Kinszéről Marco Polo leírásának hangulatát ébresztik. És a jámbor szerzetes hitetlenkedő kortársaival szemben azt hozza fel bizonyítéknak, hogy Velencében számos emberre talált, akik megjárták ezt a vidéket: Marco Polo szellemi utódairól beszél nyilván, mert magával az úttörővel, aki akkor már halott volt, nem találkozhatott.

A diplomáciai kapcsolatok azonban nem fejlődhettek olyanokká, ahogy Európában tervezték. A Dzsingisz kán által megalapított és Kubiláj kán uralma alatt tetőpontjára jutott óriási birodalom az összetartó erő híján lassanként részekre bomlott. Sőt, a kereskedelmi kapcsolatokat is jórészt fel kellett adni, éppen a birodalom peremén élő Dzsingisz-utódok háborúskodása miatt, amely a kereskedelmi utakat lezárta. Európába ismét csak hírek és legendák érkeztek, olyanok, amelyeket fel lehetett használni drámai alkotásokban a londoni Globe színpadán, mint ahogy Marlowe tette Tamerlán, illetőleg Timur-Lenk alakjával, elhatározó erejű indítást adva ezáltal Shakespeare-nek, nagy utódjának, hogy a tragédia műfaját soha nem látott magasba emelje. Tamerlán így lett az európai irodalom közkincse, reneszánsz hódító szenvedélyével a kor tipikus alakja, de a politikai ábrándok szétfoszlottak, komoly diplomáciai szövetség kiépítésére gondolni sem lehetett.

Marco Polo abban a történelmi pillanatban érkezett meg Kubiláj kán udvarába, amikor a mongol fegyveres hódítók utódja, aki személyesen csupán egyetlen csatában vett részt, konszolidálni igyekezett a birodalom állapotát. Polo, aki egy kis városállam politikájának volt külső szemlélője, itt egyszerre belekerül egy minden irányban sok ezer mérföldre kiterjedő világbirodalom közigazgatásának központjába, sőt neki magának is módja van tevékeny részt venni a birodalom ügyeinek intézésében.

De Marco Polo nem a történész szemével nézi a jelenségeket. Tizenhét éves volt, amikor elkerült Európából. Szellemi útravalónak alig vihetett magával egyebet, mint a legáltalánosabb ismereteket. Új hazájában a talpraesett emberek ügyességével állja meg a helyét, de mégis az érdektelenek vagy kívülállók problémátlanságával szemléli a helyzetet. Mint akit kiszakítottak abból a talajból, amelyből származik, és ahol a szerves társadalmi fejlődés egyedül lehetséges számára. A Polo testvérek előtt bizonyára nem is lebegett más cél, mint megoldani a rájuk bízott feladatot, s mikor ez nem sikerült, egyre fokozódott bennük a vágy, hogy minél előbb megszabadulhassanak attól a számukra egyre hosszadalmasabbá váló és bizonyos szempontból fogságszámba menő megtiszteltetéstől, hogy a nagykán belső emberei lehetnek. Így Marco Polo sem éli át azokat a társadalmi problémákat, amelyek Ázsia életének és a mongol hódításnak történelmi gerincét alkották.

Nincs áttekintése arról az évezredes világdrámáról, mely Ázsia közepén akkor már másfél ezer éve zajlott. Nem látott bele a roppant kohóba, amely egymás után dobta ki magából a hódítókat, akik egy-egy néptörzs élén megindultak Nyugatra vagy Keletre, elindítva azt a roppant történelmi folyamatot, amelyet népvándorlás néven ismerünk. Ha szeme másfél ezer év messzeségébe visszanézett volna, meglátta volna a rettegett hiung-nu törzset, melynek neve mögött vélhetőleg a hunok rejtőznek, a hunok, akiket megbűvölt a már akkor is magas művelődési fokon álló és tüneményesen civilizált Kína gazdagsága. Si Huang-ti császár és utódai roppant falat emeltek az éhes és nyugtalan altaji barbárok ellen. A fal, a világ egyik csodája, nem szerepel Marco Polo könyvében, hiszen akkoriban nem határt védett már, legfeljebb műemléknek számított volna, ha ez a fogalom nem idegen a XIII. század világképében, és mit bámuljon valaki egy falat, ha palotát is láthat. De a hunok hullámát újra meg újra visszaverte a fal és a mögötte felsorakozott véderő, melyet a véres kezű császár egységessé tett, és utódai hun mintára megreformáltak. Így indultak, igaz, csak néhány évszázad múlva, ellenkező irányba, a szabad sztyeppeken át Európa felé, ahol a világtörténelem Kínához hasonló csodálatos képződményt hívott létre, a római birodalmat. Megdöntésében a hun Attilának nem kis része volt, de ez már kívül esik történetünkön.

Az új Attila keleten támadt, a mongolok között, és Dzsingisz kánnak hívták. Személye és politikai alkotása éppen úgy megragadta a költői fordulatokat kedvelő képzeletet, mint ahogy munkába állította az oknyomozó tudományos kíváncsiságot. Nem tudjuk maradéktalanul megmagyarázni, miért éppen egy viszonylag nem is jelentékeny törzs feje vitte végbe a világbirodalom-alapítás munkáját - egy rövid élet alatt, úgyszólván maroknyi néppel. Ha életének és tetteinek első krónikáját, az immár magyar nyelven is hozzáférhető Mongolok Titkos Történetét olvassuk, a névtelen szerző művének arányain mérhetjük le, mennyire túlnőtt a mongol hódító azokon a horizontokon, amiket az azonos környezetből származó kortárs szeme beláthatott. Ez a különös geszta, mely prózai szövegébe belementette a mongol népköltészet és regöshagyomány szó szerint átvett, nemegyszer húsz sort is meghaladó töredékeit, emberi közeibe hozza a hódító küzdelmes ifjúságát, de már csak vázlatosan tud beszélni azokról a haditényekről, amelyek nem a törzsi település jól ismert színhelyén játszódnak le. Egy lókötés körüli bonyodalmakból induló pálya torkollik bele szemünk láttára a világtörténelembe. Van pillanat, amikor az egész történetnek csupán két szereplője van, és az első évek eseményei olyan törzsek nevét dobják fel, amelyek európai fülnek alig jelentenek valamit: kerekek, najmanok, merkitek, karlukok. Őket vonta szövetségbe vagy igázta le az ifjú Temüdzsin. A nagyon is hiányos listához tegyünk hozzá még egy nevet: tatárok.

Különös szeszélye a véletlennek, hogy Dzsingisz kán népe ezen a néven vonult be a történelembe, hiszen a tatárok törzse halálos ellensége volt a birodalomalapító mongoloknak. Dzsingisz kán családtörténetében is jelentős szerep jut a tatárokkal történt összetűzéseknek, és amikor leveri őket, már a világtörténelem tágasabb színpadán cselekszik, mint a kínai császár ideiglenes szövetségese: úgy is fogalmazhatnánk, hogy Kína zsoldjában áll. A tatárok és mongolok közötti határvonal viszonylag elég éles. Az előbbiek az altaji népek török ágához számíthatók, mint a kán későbbi birodalmának legtöbb nomádja. A mongol rokonság lényegesen kisebb. Ha az akkor százmilliós Kína mellé állítjuk, eltörpül mellette alig százezer harcosával, különösen, ha figyelembe vesszük törzsi széttagoltságát. Mégis a tatár lett a világ számára a mongolok megkülönböztető neve.

Itt a tatár, ott a tatár,
S birodalmunk többé nem áll -

énekelte az egykorú kínai dajkaének. És ugyanezzel a szóval, melynek van egy még ropogósabb változata, ijesztgették nemsokára Európa gyermekeit is. A tatárok neve alatt rejtőző mongolok életformája különben a jól ismert nomád pásztorkodás volt, amely mellett nagy szerep jutott a vadászatnak és a harci erények csillogtatásának, A selyem útjától északra párhuzamosan haladó prém útján jutott el legfontosabb kiviteli cikkük, az állatbőr Keletre és Nyugatra. Fegyvert és ékszert kaptak érte cserébe, néha gabonát is, mert életmódjuk a földművelést alig tette lehetővé. Legfeljebb kölest vetettek, amely alig két hónap alatt meghozza termését, és a folyóvizek környékének gyér gyümölcseit szedegették. A Góbi-sivatag környéke, az Orhon és Kerulen alsó folyása volt vándorlásaik legtöbbször önmagába visszatérő körének színhelye. Innen indította el Dzsingisz népét a nagy vállalkozásra. Amikor már elég erős volt, betört Kínába. Változó sikerrel hadakozott, és művét csak utódai fejezték be. Birodalmához, mely a Huang-hótól a Perzsa-öbölig, Tibetig, az Urálig és a Kaukázusig terjedt, hozzászerezték még Dél-Kínát, Hátsó-India jelentős részeit, Oroszország európai területeit, részben bekebelezett, részben adófizető hűbéres területek formájában.

Az utódok ügyes-bajos dolgaival foglalkozik Marco Polo könyvének számos fejezete. Mert útleírását olykor megszakítva, váratlanul csatákról beszél, melyeknek hőseit a nem szakember nehezen helyezi el a történelemről alkotott folyamatos képben. A hadleírások naiv hangja elszórakoztat, de tulajdonképpen nem vagyunk tisztában, miért is folyik a küzdelem, ha pusztán Marco Polóra hagyatkozunk.

Elég tehát annyit tudni, hogy Dzsingisz kán halálos ágyán felosztotta birodalmát négy fia, név szerint Dzsocsi, Csagatáj, Ögödej és Toluj között. Szíve elsősorban Ögödejhez hajlott, ő lett a nagykán, míg a többi csak egyszerűen kán, és mint ilyen hűbérese Ögödejnek. A nagy mongol országgyűlés, a kurultáj is szentesítette ezt a határozatot. Éppen csak az utódok nem törődtek bele. Dzsingisz kán tüneményes sikerei után a belvillongások évei következtek. Güjük és Möngke uralkodása ezek jegyében telt el, míg végre 1259-ben, egy évvel azelőtt, hogy a Polo testvérek először útnak indultak, az erős kezű és mély politikai bölcsességgel rendelkező Kubiláj került trónra. Igaz, ő is hadakozott trónkövetelőkkel, sokszor kellett sereget küldenie, hogy a birodalma peremén egymással marakodó hűbéresek között rendet teremtsen, de mégis rátette a koszorút Dzsingisz művére legnagyobb hódításával, Dél-Kína megszerzésével. Maga nem volt katona. A feladat katonai részét zseniális hadvezére, Baján oldotta meg.

Kubiláj ekkor szánta rá magát, hogy felvegye a Kína császára címet. Erről 1260-ban kiadott proklamációja igen tanulságos olvasmány. „Miután az a magasztos feladat hárult reánk, hogy uralkodjunk a négy tenger közötti földön, illő elnevezésre is szükség van, mellyel a számos uralkodó sorát folytatjuk és egységét kinyilvánítjuk. Ezáltal csatlakozunk a dicső ősökhöz, mert nem akarunk házunkkal külön állani.” Ezután következik a kínai történelem sommás áttekintése, néhány dinasztia kiemelésével és azzal a konfuciánus tanulsággal, hogy az emberek elfordultak az őskor eszményeitől, és az igazság megszűnt a birodalomban. A szövegnek ez a része tele van helytelenül értelmezett nevekkel, melyek a sinológusoknak komoly fejtörést okoznak. Majd beiktatja családját a dinasztiák sorába. „Ekkor ősünk, Dzsingisz kán megragadta az Ég kormánypálcáját, feltámadt Észak földjéről, emberfeletti erővel császárhoz illő tetteket vitt végbe, úgyhogy az Ég szava mennydörgésként szállt az országon át, amihez fogható az őskorban sem történt. Nemrégiben tiszteletre méltó tudósok jelentek meg trónom előtt, és kifejtették, hogy a magas uralkodói hivatás immár dicső uralkodói nevet kíván. Mi ezt megtaláltuk az őskor hagyományaiban. Legyen tehát államunk neve Ta Jüan. Mi ezt a Változások Könyvének Csien Jüan szavából vesszük. Ha a kohóban az ércek megolvadnak, minek nevezzük egybefolyó tömegüket? Ilyenkor érdem a kezdeményezés. Én, az Uralkodó, békét akarok teremteni a tízezer országban, és a jóság kötelességét kívánom gyakorolni. Az Égnek tudomására hozom a magasztos nevet, veletek, mindnyájatokkal, pedig kegyesen közlöm.” A büszke proklamáció tehát nem is új kor, hanem a „nagy őskezdet” meghirdetését jelenti. Ő maga pedig korlátlan egyeduralkodó, úgyszólván a nyugati császáreszmény megtestesítője. Valóban nem csoda, hogy hatalmát és emberi alakját Marco Polo a legőszintébb hódolattal emlegeti. „Kína az a tenger, amely megsózza a belé torkolló folyókat”, hogy Parrenin szállóigévé vált szavait használjuk, és Kubiláj vére is Kína tengerének sójától nemes. Mintha Konfucius uralkodó eszméjét igyekezne megvalósítani, alattvalóihoz jóságos, országlásában egyensúlyra törekvő, tanácsaiban megfontolt. Annak a hűbéres rendszernek a híve és őre, mely ebben a korszakban világjelenség. Nagy Károlynak és utódainak szintén valami hasonló cél lebegett a szeme előtt, és Dante is ilyesmiről ír a Monarchiában, államtudományi könyvében.

Ez a kép egyik oldala. A kínaiak sorsa persze korántsem volt olyan kedvező a birodalomban, főként, ami a hódítások első idejét illeti. Nem számítva a mintegy negyvenmillióra tehető emberveszteséget, melyet az ország népe elszenvedett, kemény adókat kellett fizetniük, és a katonai szolgálat a lakosságot erősen szétszórta. A későbbi kínai krónikákban is állandó a panasz, hogy a felső vezetésben csak mongolok és mohamedán vallású idegenek jutottak szóhoz; a konfuciánus írástudók pedig meglehetősen alacsony fokra kerültek a társadalom ranglétráján. A birodalom mongol és kínai része nem tudott elég erősen egybeforrni. A határterületen ugyan elég erős volt a keveredés, de inkább csak a köznép körében, mert az elnéptelenedett országrészekben sok nomád telepedett meg és kínaiasodott el. Ez különben a mongoloknak, akik az ősi szokásokhoz ragaszkodtak, elég fájdalmas volt. Arik Buga a nomád életforma nevében lázadt Kubiláj ellen, de törekvése sikertelen maradt. A mongoloknak az a része, amely nem olvadt be, a Jüan-dinasztia bukása után ott folytatta életét, ahol Dzsingisz kán előtt abbahagyta, megőrizve önállóságát és államalapító képességét. Egyelőre azonban a kínai évezredek fényében sütkérezett az uralkodó, és talán abban sem különbözött választott elődeitől, hogy keménykezű kényúr volt, aki kíméletlen eszközökkel hajtotta be roppant jövedelmét, hogy fényűző udvarát fenntarthassa. Marco Polót elbűvöli ez a fény, és elsősorban a haszonélvezőket látja, a bárókat, ahogy európai szófordulattal a hűbéreseket nevezi. Ezeknek élete valóban főúri volt, költséges szórakozásokkal, mint például a vadászat, amelynek Marco Polo lelkes híve. Az lett volna Európában is, amelynek irodalma ebben az időben a lovagi eszmények magasztalása, noha az életforma már bomlófélben van. A két világ határán álló velencei vándor egyszerre lelkesedik a lovagi tornáért és a kereskedelmi nyereségért. Ebben tipikusan kora gyermeke, mert figyeljük csak meg, mennyire érdeklik a lovak, a fegyverek, a hadi pompa. És az ékszer sem csupán az adásvevés tárgya nála, hanem fejedelmeket megillető dísz.

Nem csoda, ha szemlélete mozaikszerű képekre bomlik, melyekből nem alakul soha szerves egész. Viszont Európa számára is elég volt az a kaleidoszkópszerű csillogás, amellyel az akkori tájékozatlan és mesék elhivésére beállított közönséget ámulatba ejtette. Joggal talál tehát Ramusio lelkes szavakat Marco Polo nagyságának és jelentőségének méltatására, s ezért hat a nagy költészet Walt Whitman-i felsorolásainak erejével az, amikor Marco Polo könyvének egyik legkiválóbb magyarázója, Yule elmondja, mit tartalmaz a munka:

„Ő volt az első utazó, aki teljes hosszúságában átszelte Ázsiát, megnevezve egymás után a különböző országokat, melyeket saját szemével látott: Perzsia sivatagját; Badakhshan virágzó fennsíkjait és vad zugait; Khotan jade-követ rejtő folyóit; a mongol sztyeppeket, ahol megszületett a hatalom, mely sokáig felfalással fenyegette a kereszténységet; az új és csillogó udvart, amelyet Kambalukban létesítettek; elsőnek mutatta be Kínát hatalmas gazdagságával, óriási folyóival, roppant városaival, gazdag gyáraival, rajzó népességével, tengerein és belvizein úszó megszámlálhatatlan hajóival; beszélt a Kína határán élő népek különös szokásairól és vallásgyakorlatáról; Tibetről és kegyetlen felekezeteiről; az aranypagodás Burmáról és csillogó kupoláiról; Laoszról, Sziámról, Kokinkínáról; Japánról, Kelet legmesszebb fekvő pontjáról, rózsaszín gyöngyeivel és aranytetős palotáival; az első, aki feltárta a szépségeknek és csodáknak addig alig ismert múzeumát, az indiai szigetvilágot, ahol az oly magasra értékelt és mindaddig annyira homályba burkolt eredetű fűszerek teremnek; beszélt Jáváról, a szigetek gyöngyéről; Szumátráról és számos királyáról, drága terményeivel és kannibáljaival együtt; Nicobar és Andaman meztelen vadjairól; Ceylonról, a gyöngy-szigetről a Szent Heggyel és Ádám sírjával; Nagy-Indiáról, amely immár nem Nagy Sándor meseországa, hanem látott és részben felderített föld, tele erényes bráhmanokkal és szemérmetlen aszkézissel, gyöngyökkel és megszerzésük csodálatos históriájával, körül kincseket rejtő tengerméllyel és az égen tűző nappal; az első, aki a középkorban hírt ad a világtól elzárt abesszin birodalomról és a félkeresztény szigetről, Socotráról; aki, ha homályosan is, megemlíti Zanzibárt négereivel és elefántcsontjával; Madagaszkár távoli és hatalmas szigetét, mely már a déli sötét óceánnal határos, griffmadarával és egyéb szörnyűségeivel; és ugyanilyen messze ellentétes irányban Szibériát és a sarki tengert, a kutyaszánokkal jegesmedvékkel és rénszarvason vágtató tunguzokkal együtt.”

Az így ábrázolt világ szélességével távolról sem vetekedhetik mélysége, noha Marco Polo könyve a földrajzi részletek tagadhatatlan sablonossága mellett is sokszor kínál az olvasó számára meglepetéseket. A középpontban a nagykán alakja, udvartartása, majd birodalmának berendezése áll, hogy aztán egyenként sort kerítsen a különböző országokra. Ahogy Kubiláj alakját megrajzolja, az semmi esetre sem vall a közvetlen szemlélő elevenségére. Az Attila udvarában járt Priszkosz rhétor sokkal többet tud mondani a hun fejedelemről. Mégis erősen megmozgatták az olvasók képzeletét kora Európájában azok a részletek, amelyeket az uralkodó gazdagságáról és szokásairól, a különböző téli és nyári palotákról, vagy az uralkodó évének beosztásáról adott. A középkori feudális államalakulatokból nagyszabású birodalmakká fejlődő országok bizonyára mintát vehettek arról, miként kell megszervezni a futárszolgálatot, hogyan kell kiterjeszteni a kereskedelmi és vámhálózatot, s hogyan lehet olyan elmés megoldásokhoz folyamodni az ország gazdasági életének megszervezésében, mint amilyen a papírpénz nyomtatása. A különben meglehetősen száraz és humortalan elbeszélő itt meg is jegyzi, hogy a kán a papírpénz segítségével birtokában van a bölcsek kövének, melyre Európa alkimistái olyan hosszú időn keresztül vágyakoztak eredménytelenül.

Igen tanulságos volt a középkor számára Marco Polo leírása a mongolok hadviseléséről. Itt nem a sokszor patetikus csatajelenetekről van szó, melyek mintegy átmenetet jelentenek a kínai annalesek sztereotip leírásai és a Nyugaton divatos lovagregények szokásos fordulatai között, hanem a közvetlen szemlélet alapján szerzett megfigyelésekről. Marco Polo olyan dolgokról számol be, amelyek sok tekintetben megegyeznek az arab kutatók vagy a bizánci hadtörténeti írók, mint Bölcs Leó vagy Bíborbanszületett Konstantin feljegyzéseivel. Az utóbbiak minket, magyarokat különösen azért érdekelnek, mert többek közt leírják a honfoglalás előtti magyarság hadászati és harcászati technikáját. Ezekből az adatokból kiderül, hogy a mongol csapatok egyáltalán nem voltak hordák, hanem a legátfogóbb hadászati elveket követve hajtották végre vállalkozásaikat. Teljesítményüket nem a számbeli többségnek, hanem újszerű harcmodoruknak, fegyelmüknek, szervezettségüknek köszönhették.

És nem csupán a vallásos érdeklődésnek tulajdonítható, hogy Marco Polo szeme a kereszténység maradványait és nyomait keresi a keleti birodalmakban, tehát számon tartja azokat a helyeket, melyekkel kapcsolatban egyes középkori eretnekségeknek, nesztoriánusoknak vagy jakobitáknak szórványairól adhat hírt. Nem mulasztja el ilyenkor a vallási kérdést bekapcsolni az Európát legközvetlenebbül érintő iszlám-európai ellentétbe, annak bizonyítására, hogy a mohamedánoknál sokkal emberségesebbek és jobb szövetségesek a kereszténység iránt türelemmel viseltető mongolok. Könyvében számos olyan csodáról emlékezik meg részletesen, amely vagy az ő könyve közvetítésével, vagy pedig más úton már előzőleg bekerült a középkor irodalmának nagy vérkeringésébe.

A vallási beállítottság késhegye - a szerző nem csinál titkot belőle - a mohamedánok ellen szegeződik. Vallás és politika együtt elfogultságra készteti Marco Polo tollát, amikor szenvedélyesen kihasznál minden alkalmat, hogy Mohamed követőin üssön egyet. A könyvben részletezett Ahmad-epizód, mely a Kínát zsaroló kormányzó csúfos bukását mondja el, egyúttal számot ad az őslakók belső ellenállásáról a hódítókkal szemben, hiába kínaiasodott el maga Kubiláj, és hiába lett megalapítója a Jüan-dinasztiának, mely 1368-ig uralkodott Kínában.

Ám nem tagadható, hogy élt utazónkban komoly spontán vallásos érdeklődés is, hiszen kora gyermeke volt. Naiv kíváncsisággal fordul különböző vallások babonái és szokásai felé, mert tudja, hogy az európai olvasó kapva kap az ilyen egzotikus részleteken. Bőségesen ismerteti Buddha legendáját, a tibetiek különféle szokásait, érinti a keleti misztériumokat, és megszimatolva a csodálatosat, szívesen mesél a varázslók mesterkedéseiről. Kacérkodik az asztrológiával, mellyel szemben kora nem tudott egységesen állást foglalni, és bár kárhoztatja a keleti csillagjósokat, elismeri jóslásaik sikerét is. Leírja a mágikus gyógymódokat, fagyos megvetéssel, de ugyanakkor némi elismeréssel. Ezen a területen könyve már a néprajzzal érintkezik. Etnográfiai érdeklődése, ha néha csupán futó megjegyzésekben nyilvánul is meg, végigkíséri a szerzőt útja folyamán. Nem mulasztja el, hogy beszámoljon a különböző helyeken dívó házassági szokásokról, egyformán kitér mind a primitív népek prostitúciójára, mely a falvak lányait és asszonyait áruba bocsátja az átutazó idegenek számára, mind pedig a nagyvárosok utcáinak leánykereskedelmére, amely már teljesen egyezik a későbbi metropolisok gyakorlatával.

De mindenekelőtt a gazdasági vonatkozások érdeklik. Természetesen Marco Polóban még nem érett meg a nagykereskedelem teljes gazdasági elmélete. Így az előbb említett papírpénz-forgalom inkább kuriózum számára. Nem is tudhatta még az általános gazdasági fejlődés irányába beilleszteni, hiszen a pénz- és váltógazdaságnak ez a formája csak később kezdődött Sienában, mely az akkori pápai állam különböző financiális ügyeit bonyolította le. Annál közvetlenebbül érdeklik Marco Polót az áruk, melyeket csalhatatlan kalmárszemmel néz. Az országok leírása közben, miután néhány szóval elintézi a különféle népek vallását, etnikai jellegét, politikai hovatartozását, legrészletesebben a gazdasági adatokkal foglalkozik. Ám az olyan termények csak mellékesen érdeklik, amelyek az ország belső fogyasztására vannak szánva. Ezért éppen csak említést tesz a rizstermelésről vagy egyéb, Európában ismeretlen gabonafajták műveléséről, s nem szentel figyelmet a rizstermelő tartományok fejlett öntözéses gazdálkodásának. Akadtak kommentátorai, akiknek az is zokon esett, hogy évekig tartózkodott Kínában, és egy szava sincs a teázás kultuszáról, amely már akkor is szinte szertartásszámba ment. (Ezeket a panaszosokat vigasztalhatja az, hogy az utazó egy szót sem ejt a Nagy Falról, vagy a kínai előkelő nők elnyomorított lábáról, mely később az egyik legtöbbet tálalt etnográfiai csemege lett.)

Viszont annál részletesebben foglalkozik azokkal az árukkal, amelyek az európai piacon is keresett behozatali cikkeknek számítottak. Kitér a gyöngyhalászatra, elmondja, hogyan keresik és milyen időszakban találják a legértékesebb gyöngyfajtákat az Indiai-tengerben. Persze közben nem mulasztja el megemlíteni, hogy a varázslók miféle mesterkedéssel tartják ilyenkor távol a gyöngyhalászoktól a cápákat. Ugyancsak terjedelmes leírást szentel a golkondai gyémántmezőknek, és annak a fantasztikus módnak, ahogy ezekhez a kincsekhez az ott lakók hozzájutnak. Itt azt is elmondja, hogy egyes keleti fejedelmek - mintegy a monopolista termelés módszereivel élve - hogyan teszik lehetetlenné a túltermelést és kivitelt bizonyos drágakövekben, ami által meg tudják őrizni azoknak árfolyamát, másrészt pedig fedezetet teremtenek az állami pénzgazdálkodás számára.

A keleti behozatal legfontosabb cikkei közé a fűszerek tartoztak, és Marco Polo személyesen bejárta azokat a területeket, ahol a gyömbér, fahéj, szegfűszeg, a szerecsendió stb. terem; hírt ad arról, hogyan szerzik a tömjént, hogyan készítik a különféle keleti fűszeres borokat vagy erjesztett italokat, hogyan használják fel a pézsmát illatosítónak, vagy a krokodil epéjét orvosságnak. A nagy kalmárcsalád tájékozottsága cseng ki szavából.

Így is kell néznünk. Nem kereshetjük benne a szobatudóst és szakembert. Marco Polo mindkét lábával az élet talaján állt. Hogy is tanulhatta volna meg a tömérdek kínai jegyet, ami lehetővé tette volna, hogy visszamenjen az eredeti forrásokhoz, hiszen az első kánok kínai rendeletei is a rossz fogalmazás és helytelen nyelvhasználat iskolapéldái. Fenntartással kell fogadnunk tehát Ramusio állítását Marco Polo nyelvtudásáról: négy nyelv szóban és írásban való bírásáról. Valószínűleg megállta helyét a mindennapi életben, de aligha volt képes irodalmi szövegek tanulmányozására.

A két legfontosabb nyelv, melyet beszélt, a mongol és a perzsa lehetett. Az utóbbi volt Kelet lingua francája, a diplomáciai és kereskedelmi érintkezés nyelve. A nagy útleírás tulajdonnevei sokszor árulkodnak arról, hogy a szerző perzsa ajkról hallotta a lejegyzett szót, akárcsak az arab utazók, akik többé-kevésbé kortársai voltak, de más területekről indultak el, hogy kíváncsiságukat kielégítsék, mint a híres Ibn Battúta.

Marco Polo nem azért indult el, hogy útjáról majdan beszámoljon. A véletlen tette íróvá vagy inkább diktálóvá. Szívesen beszélt, de nem szívesen fogott tollat. Egyik korai illusztrátora úgy képzelte el őt börtöncellájában, mely túl kényelmetlen ebben az időben már nem lehetett, hogy fel és alá járkálva mondja tollba emlékezéseit a hűséges pisainak - egy későbbi ábrázoláson karosszékben ül.

Műve óriási érdeklődésre talált Európában, hiszen a kor - a kezdődő kapitalizmus - igényeinek teljesen megfelelt. A könyvet mohón olvasták és terjesztették a középkor hosszadalmas és sokszor nem egészen megbízható, szeszélyes szövegváltozatokat eredményező módszerével, a másolással. A könyvnyomtatás megindulásáig körülbelül másfél száz kódexváltozata ismeretes Marco Polo utazásainak, különféle egyszerűbb vagy hangzatosabb címek alatt. Az eredeti példány, mely az irodalomban valószínűleg jártas Rusticiano vagy Rustichello tollából származik, nem maradt az utókorra. Afölött is vitatkoztak, hogy mi volt a könyv eredetijének nyelve. Ha a két évszázaddal utóbb élt Ramusio állítását elfogadjuk, akkor a könyv első fogalmazásának a latint kell tekinteni. De a számos fennmaradt latin változat egyike sem alkalmas arra, hogy felfedezzük benne az ősszöveget. A filológiai kutatás kiderítette, hogy ezek a latin szövegek valószínűleg olasz források fordításai, viszont az olaszok is a legterjedelmesebb középfrancia nyelvű fogalmazásra vezethetők vissza. Gondos filológiai munkával megállapították - elsősorban Pauthier és Yule - hogy ez a meglehetősen nehézkes franciaságú fogalmazása van még aránylag legközelebb Marco tollbamondásához. Újabb haladást jelentett a Marco Polo-kutatásban az 1932-ben felfedezett toledói francia kézirat. Ez több problémát tisztázott, és sok új részlettel gazdagította a mű anyagát. Az összehasonlító filológiai kutatás, melynek ma már szinte áttekinthetetlen bőségű irodalma van, különösen a tulajdonnevek írásánál így is a megoldások egész tömegére mutatott rá. Egyetlen fejezeten belül ugyanaz a személynév sokszor háromféle változatban is megtalálható. De ez sem mutat egyebet, csak azt, milyen erős és nagy lendületű volt Marco Polo könyvének utóélete. Az olvasót még az sem zavarhatja, hogy nem kap tiszta képet sok apróságról; feleslegesnek látszott például a Marco Polo által használt különféle pénznemeket minden esetben mai pénzre átszámítani, hiszen a szövegből úgyis kitűnik a szóban forgó pénzösszeg hozzávetőleges értéke.

Sokkal kényesebb kérdés, hogyan fogadták Marco Polo könyvét azok a kritikus elmék, akik az első csodálkozásból felocsúdva az adatok hitelességét igyekeztek mérlegre tenni. A naivitással szemben állt a kritika szelleme, amely meghökkenve olvasott az európai fül számára szokatlan méretekről és fantasztikus számokról. El is nevezték, gúnyból vagy csodálatból, Marco Polót Il Milionénak - az olaszok ma is így hívják: a milliomos -, amivel egyrészt arra céloztak, mennyire dobálódzik - pénzben vagy katonákban - a számokkal, másrészt talán a mesebeli vagyonra utaltak, amelyet a Polo család Keletről magával hozott. Jacopone da Aqui, az Imago mundi címen földrajzi világképet adó tudós feljegyzéseiben fennmaradt anekdota szerint Marco Polót még halálos ágyán is igyekeztek rábírni, hogy vonja vissza azokat a hihetetlen állításokat, amelyek könyvének hitelét rontják, és amelyek hazájára inkább szégyent, mint dicsőséget hoznak. Ám az utazónak nemigen volt szégyenkeznivalója. Földrajzi világképe messze megelőzte korát. Ha valaki ránéz az egykorú térképek zűrzavarára, nem Marco Polo tévedésein csodálkozik, hanem inkább azon, milyen viszonylagos rendet vitt ebbe a káoszba. Művének látszólag laza szerkezete ugyanis, mely egy pontosan kirajzolható útvonal állomásain épül fel, harmonikus egészet mutat.

És amikor a késői kutatók, akik előtt már Ázsia megnyílt, átszűrték Marco Polo adatait, kiderült, hogy a nagyot mondó velencei mégsem annyira meseköltő, mint sokan hitték. A kínai krónikákban és évkönyvekben, a homokba temetett romokban, mai útiemlékekben nemegyszer rábukkantak az általa leírt népszokásokra, helyekre, történelmi adatokra. A számok értelmezésének pedig bizonyára van egy kulcsa, különösen a mértékegységeknél, ami valószínűleg az egykori kínai vagy mongol mértékegységekben rejlik. Sven Hedin például a selyem útját követve ugyanazokat az állomásokat írja le, mint Marco Polo; Stein Aurél Ázsia sivatagjaiban megtalálta a velencei által leírt városok maradványait. Az összehasonlító etnográfia szintén bebizonyította Polo adatainak helyességét. Ami viszont mesének tetszik, azt ma már első pillanatra annak érzi a kritikai apparátussal nem rendelkező olvasó is.

Még nagyobb volt a könyv jelentősége az európai kultúrában. Századokon keresztül olvasták, eleinte kéziratban, később pedig, a könyvnyomtatás elterjedése után, számtalan példányban. Azóta is több újjászületést ért meg a könyv. Voltak tudósok, akik nem sajnáltak egy fél életet rááldozni, hogy a mű különböző vonatkozásait kiderítsék. De filológiai érdeklődésnél és olvasói kíváncsiságnál sokkal jelentősebb volt az a hatás, amelyet a könyv az emberiség cselekvő akaratára gyakorolt. Nem egy lángoló szellemű és kemény akaratú felfedező Marco Polo könyvéből merített ihletet. Mindenki előtt - és az összes többi helyett legyen elég itt őt megemlíteni - Columbus, aki Marco Polo sugalmazásától indítva akarta körülhajózni a földet, hogy tengeren érje el a távoli mesés Zipangut és a kincsekben bővelkedő Kathajt.

Vajda Endre

PROLÓGUS

AJÁNLÁS

Nagy fejedelmek, császárok és királyok, hercegek és márkik, grófok, lovagok, polgárok és minden rangú népek, kik tudomást kívántok szerezni az emberek különféle fajtáiról és a világ eldugott tájékainak furcsaságairól, az ottani erkölcsökről és szokásokról, vegyétek és olvassátok ezt a könyvet! Mert mindenféle csudálatos dolgot találtok benne: Kis- és Nagy-Örményországnak, Perzsiának, a törökök és a tatárok országának, Indiának és Középső Ázsia sok más országának különféle dolgairól szól majd a mi könyvünk, valamint Európa azon részeiről, amerre az ember a görög szelekkel[1] kelet és észak felé halad, részletesen és szabályos rendben, úgy, ahogy azt messire[2] Marco Polo, a bölcs és nemes velencei polgár leírta, miután saját szemével látta.

Természetesen akad benne egy s más, amit nem láthatott, de ezeket szavahihető és idézésre méltó emberektől hallotta; mi tehát írásba foglaljuk a látott dolgokat úgy, ahogy látta őket, és a hallottakat úgy, ahogy hallotta: és nem fogja a hamisságnak egyetlen foltja sem bemocskolni könyvünk igazságát, és senki, aki olvassa vagy hallgatja, nem fogja mesének minősíteni tartalmát.

Mert hadd mondjam el, hogy mióta az Úristen ősapánkat, Ádámot és ősanyánkat, Évát kezével megformálta, mind a mai napig nem akadt sem keresztény, sem pogány, szaracén,[3] tatár vagy indiai, vagy bármely nemzethez tartozó ember, aki saját személyében oly sok tudást és tapasztalatot gyűjtött volna a világ különböző tájairól és annak roppant csodáiról, mint ez a messire Marco! Senki más nem utazott annyit, és éppen azért nem is volt alkalma annyi mindent látni és megérteni; életének folyásából pedig nyilvánvalóvá lesz mindenki előtt, hogy kiváló és igazságos szellemű emberről van szó, akit a nagyurak és a fejedelmek mindenkor nagyra becsültek. És éppen ezért úgy gondolta magában, nagy kár lenne, ha nem fektetné le írásban ama csodákat, melyeket látott vagy biztos forrásból hallott, hogy más emberek, akik ebben az előnyben nem részesültek, könyve által jussanak ilyen tudáshoz. És megmondhatom nektek, hogy míg ezt a tudást megszerezte, a világnak ama különféle részeiben jó huszonhat esztendőt töltött zsenge ifjúságától negyvenéves koráig.

Most, hogy háborúskodás miatt Genova börtönének lakója lett, nem kedvelvén a restséget, úgy gondolta, hogy megírja az olvasók gyönyörűségére ezt a könyvet. Be kell vallania, hogy amire emlékszik, elég kevés, különösen ahhoz a roppant, majdnem végtelen beszámolóhoz képest, melyet készíthetett volna, ha reméli, hogy valaha is hazajut arról a vidékről. De mivel szinte lehetetlennek tartotta, hogy otthagyja a tatárok királyának, a Nagy Kánnak szolgálatát, táblácskáira csak néhány részletet jegyzett fel. Most ezeket a pisai messire Rusticianónak, aki hasonlóképpen a mondott börtön lakója volt, tollba mondta, mégpedig a Jézus születése utáni 1298. esztendőben.

És ő volt az, aki három részre osztotta.

1. FEJEZET

Hogyan indult el messire Nicolo és
messire Matteo Polo Konstantinápolyból,
hogy szerencsét próbáljanak a világban

Krisztusnak 1252. évében történt, amikor Konstantinápolyban Balduin[4] uralkodott, a kormányzást pedig a velencei fejedelemség nevében messire Ponte[5] látta el, hogy messire Nicolo Polo, az én Marco uramnak atyja és messire Matteo Polo, messire Nicolo fivére, két nemes velencei polgár, eladásra szánt árukkal megrakott hajójukon Velence kikötőjében tartózkodtak útrakészen; kibontva vitorláikat jó széllel és Isten segítségével kihajóztak a nyílt tengerre, és Konstantinápoly városába érkeztek. A testvérek - mindketten nemes, bölcs és előrelátó férfiak -, miután némi időt biztonságban eltöltöttek a városban, megtanácskozták egymással, hogy vagyonuk és hasznuk növelése végett átkelnek a Nagyobb Tengeren,[6] így hát megrakodtak jó sok ékszerrel, elindultak Konstantinápolyból, és áthajózva a Nagyobb Tengeren Szoldaiába értek.

2. FEJEZET

Hogyan haladt túl a két testvér Szoldaián

Miután egy darabig Szoldaiában időztek,[7] megértvén, hogy ebben a városban mire sem számíthatnak, arra gondoltak, hogy tovább mennek. Mit is mondjak? Útra kelve Szoldaiából addig lovagoltak, anélkül hogy említésre méltó kalandokon mentek volna keresztül, míg egy bizonyos tatár fejedelemnek, név szerint Berka[8] kánnak udvarába érkeztek, akinek székhelye Szarájban[9] és Bolgarban[10] van (és akit a legszabadabban gondolkodó és legudvariasabb tatár fejedelemnek tartottak). Ez a Berka, értesülvén a két olasz érkezéséről, látni kívánta őket; és mivel úgy találta a fogadás alkalmával, hogy megbízható emberekkel van dolga, igen megörült jövetelüknek, és nagy megtiszteltetésben részesítette őket. A testvérek Konstantinápolyból hozott minden ékszerüket neki ajándékozták, látván, hogy megnyerték tetszését. Berka ezt igen szívesen fogadta, és nagyúr lévén, kétszer annyival viszonozta, mint amennyit az ékszerek értek; majd különböző helyekre küldte őket kereskedni, ahol nagyon jó vásárt csináltak.

Miután egy esztendőt töltöttek a fejedelem udvarában, nagy háború tört ki Berka és Alau[11] kán, a levantei tatárok fejedelme közt. Mindkét oldalról nagy seregeket vonultattak fel az ellenfelek, és vad dühvel harcoltak. A csatában nagy volt az öldöklés, és sok volt a halott, de végül is Alau győzött. Berka seregében a legnagyobb fejvesztettség uralkodott, úgyhogy Alau elfoglalta az országot. A háború miatt azonban senki sem utazhatott az elfogatás veszélye nélkül, legalábbis azon az úton, melyen a két testvér idáig jött; viszont annak semmi akadálya nem volt, hogy tovább utazzanak előre. Így hát a testvérek így szóltak egymáshoz: „Mivel áruinkkal nem tudunk visszatérni Konstantinápolyba, menjünk hát tovább kelet felé, és kerüljük meg, noha ismeretlen úton, Berka fejedelemségét. Úgy bizonyára eljuthatunk Velencébe.” Felkészültek tehát, búcsút vettek Berkától, majd épségben egy Ukaka[12] nevű városba értek, mely Nyugat ura[13] királyságának szélén fekszik. Innen ismét tovább haladva, átkeltek a nagy Tigris-folyón,[14] és tizenhét napig egy sivatagon utaztak keresztül, ahol sem várost, sem falut nem találtak, csupán sátrakban lakó tatárokat, akik állattenyésztésből éltek.

3. FEJEZET

Hogyan érkezett meg a két testvér a sivatagon átkelve Bokhara városába,
és hogyan találkozott ott néhány követtel

Miután átkeltek a sivatagon, megérkeztek Bokharába, egy hasonló nevű ország legnagyobb és legszebb városába,[15] ahol egy Barak[16] nevű király uralkodott. Nincs ennél szebb város egész Perzsiában. De amikor ide megérkeztek, úgy esett, hogy a tatárok közötti nagy háború miatt sem tovább haladni, sem visszatérni nem lehetett, amiért is három évig tartózkodtak Bokhara városában. Közben azonban helyreállt a béke, és Alautól, Levante urától történetesen követek érkeztek,[17] akik éppen úton voltak minden tatárok urának, a Nagy Kánnak udvarába, a kelet felé eső legvégső országba. Mikor a követek hírt vettek a két latinról, majd megpillantották a két testvért, elcsodálkoztak, mert azelőtt soha nem láttak latinokat[18] a világnak ezen a részén, és nagy ünneplésben részesítették őket. Majd így szóltak a testvérekhez: „Urak, ha elfogadjátok ajánlatunkat, nagy tisztességben és haszonban lehet részetek.”

Erre ők azt felelték, hogy szívesen meghallgatják az ajánlatot. „Való igaz - mondták a követek -, hogy a Nagy Kán[19] még soha nem látott latinokat, noha igen szeretne. Éppen ezért fogadjátok el kíséretünket az udvarába; bizonyosak lehettek benne, hogy nagy örömmel fogad benneteket, nagy örömmel hallgatja szátokból a híreket országotok szokásairól, mivel nagy a hatalma, és vágyódik minden új dologra; a mi társaságunkban tökéletes biztonságban utazhattok, és nem kell attól tartanotok, hogy bárki is háborgasson.”

4. FEJEZET

Hogyan fogadta el a két testvér a követek tanácsát és indult a Nagy Kán udvarába

Mikor a két testvér végighallgatta a követek ajánlatát, felettébb megörvendeztek, mert tudták, hogy csak igen nehezen juthatnak most haza, s lévén bátor emberek, nem riadtak vissza a hosszú úttól; szívesen adták tehát beleegyezésüket.

Így a két testvér felkészült az útra, és magát Istennek oltalmába ajánlva, elindult a követek társaságában. Egész éven át utaztak, először északnak, majd északkeletnek tartva, mielőtt elérték ama fejedelem udvarát. Az út a havazás és a folyók kiáradása miatt tartott ilyen sokáig, mivelhogy meg kellett várniuk, míg a hó elolvad és a folyók visszatérnek medrükbe. Útközben lóhátról sok és mindenféle rendű csodálatos dolgot láttak, amikről még nem szólunk, mivelhogy Marco mester, aki hasonlóképpen látta ezeket, könyvünk következő részeiben mindenről részletesen beszámol.

5. FEJEZET

Hogyan érkezett a két testvér a Nagy Kán udvarába

Mikor a két testvér Kubiláj Nagy Kán, a tatárok ura elé járult, az nagy megbecsüléssel és vendégszeretettel fogadta őket; látásuk nagy örömet szerzett neki, mivel még nem látott latinokat és a lenyugvó nap országából érkező jövevényeket. Számos kérdést tett fel nekik. Mindenekelőtt a római császárok iránt érdeklődött: hogyan viselik méltóságukat, hogyan szolgáltatnak igazságot birodalmukban, hogyan indulnak háborúba, milyenek követeik és így tovább. Aztán hasonló kérdéseket tett fel a többi keresztény király, herceg és egyéb hatalmasság szokásai és hatalma felől.

6. FEJEZET

Hogyan érdeklődött a Nagy Kán a keresztények szokásai
és különösképpen a római pápa iránt

Azután kérdéseket tett fel az apostolok utóda és a kardinálisok meg az egyház dolgait illetően, valamint mindarról, ami Rómában történik, továbbá a latinok szokásairól. A két testvér minden kérdésre az igazsághoz híven, részletesen, rendszeresen és értelmesen felelt, amint az bölcs férfiakhoz illik; ezt annál inkább megtehették, mivelhogy jól beszélték a tatár nyelvet;[20] így a Nagy Kán kegyébe fogadta őket; gyakran kellett színe előtt megjelenniük, hogy tájékoztassák a lenyugvó nap országában szokásos dolgokról.

7. FEJEZET

Hogyan küldte a Nagy Kán a pápához a két testvért mint saját követeit

Miután az a fejedelem, kinek Kubiláj kán a neve, és a Föld minden tatárának ura, úgyszintén uralkodik a világ ama keleti részének minden királysága, tartománya és területe felett, amely önmagában véve a Föld nagyobbik része, nagy tetszéssel végighallgatta, amit a testvérek okosan és művészettel a latinok dolgairól előadtak neki, arra gondolt, hogy követségbe küldi őket a pápához. Erre vonatkozólag meg akarta hallgatni báróinak[21] véleményét; mikor ezek összegyűltek, kifejezte előttük óhaját, hogy üzenetet szeretne küldeni a keresztények pápájához, amit a bárók egyhangúlag helyeseltek. Megkérte hát kedvesen a testvéreket, hogy vállalják el egyik bárójának társaságában ezt a küldetést, mire ők azt felelték, hogy minden kérését úgy fogják tekinteni, mintha tulajdon uruk kérné őket. „Azonban - mondották - mi már régen eljöttünk ezekből az országokból, és nem tudjuk, miféle változások mentek ott végbe; ezért erősen kétkedünk, hogy parancsod teljesíthetjük; de mindenesetre készek vagyunk, hogy megtegyünk minden lehetőt, és megígérjük, hogy Isten kegyelmével olyan hamar visszatérünk, amint lehet.” Erre a fejedelem maga elé hívatta egyik báróját, kinek neve Kogatál volt, és felszólította, hogy készüljön fel az útra, mert az a szándéka, hogy a pápához küldi a két testvérrel. A báró így felelt: „Uram, a te embered vagyok, és parancsolataidat legjobb tehetségem szerint végrehajtom.”

Ezután az uralkodó parancsot adott hűbéres fejedelmeinek, hogy fogadják tisztelettel a mondott követeket, majd tatár nyelven levelet szerkesztett a pápa számára,[22] s átadta a két testvérnek, valamint a bárónak, és utasította őket, hogy mit mondjanak, ha majd a pápa színe elé járulnak. A levélnek pedig, ha tudni akarjátok, ez volt a tartalma: kéri a pápát, küldjön el hozzá száz keresztény hitű személyt, művelt emberek legyenek, jártasak a hét szabad művészetben, alkalmasak legyenek a vitatkozásra, hogy megfelelő érvekkel be tudják bizonyítani a bálványimádóknak és a hozzájuk hasonló népeknek, hogy Krisztus törvénye a legjobb, minden egyéb vallás hamis és értéktelen, hogy mindama bálványok, melyeket imádnak és házaikban meg templomaikban tartanak, ördögi dolgok; ha pedig erről meggyőzik majd őket, ő és minden alattvalója keresztény hitre tér, s az egyház híve lesz.

Végül kegyes szavakkal megbízta követeit, hogy visszatérőben hozzanak magukkal olajat ama lámpából, mely a mi Urunk sírján ég Jeruzsálemben. Ez iránt a legnagyobb alázattal viseltetett, mert Krisztust a szent istenek közé sorolta.[23] Meg is ígérték, hogy visszafelé jövet hoznak belőle. Ez volt a dolgok állása, miként hallottátok, a követséget illetően, melyet a Nagy Kán küldött a pápához a tatár báró és a két testvér, messire Nicolo Polo és messire Matteo Polo útján.

8. FEJEZET

Hogyan adott nekik a Nagy Kán egy aranytáblát, melyen ellátásukról gondoskodott

Mikor a fejedelem minden megbízását közölte a két testvérrel és bárójával, pecséttel ellátott aranytáblát[24] adott nekik, ahogy az országban szokásos; ezen az állott, hogy a három követ a Nagy Kán küldötte, és minden országban, ahol útjuk keresztülvezet, az erődök urainak büntetés terhe mellett az összes szükséges dolgokkal el kell látni őket - lovakkal, hajókkal, kísérettel, egyszóval mindazzal, amit kívánnak, mintha saját személyéről lenne szó. S miután minden szükséges előkészület megtörtént, a három követ elbúcsúzott a császártól, és lóra ülve útra kelt a levéllel és az aranytáblával.

Mikor már vagy húsz napja utaztak, a tatár báró megbetegedett, úgyhogy nem tudott lóra ülni, ezért hát gyengélkedve és utazásra képtelenül ott maradt egy útbaeső városban, Alanban.[25] Látván, hogy a báró betegsége miatt nem bírja a lovaglást, a két testvér a gyengélkedő és mások tanácsára úgy döntött, legjobb, ha elbúcsúznak tőle és továbbutaznak, hogy végrehajtsák megbízásukat; és mivel ezzel kísérőjük igen meg volt elégedve, tovább folytatták útjukat. És biztosíthatlak benneteket, hogy bármerre mentek, tisztességesen gondoskodtak róluk, bármire volt szükségük, vagy bármit kívántak is. Ezt annak az aranytáblának köszönhették, melyet a fejedelem adott nekik.

Mit mondjak még erről? Így haladtak mind tovább és tovább, míg teljes három esztendőn át tartó utazás után épségben megérkeztek a kis-örményországi Layaszba,[26] mely a tenger partján fekszik. Utazásuk azért nyúlt ilyen hosszúra, mert nem utazhattak folytonosan; néha a havazás állította meg őket, néha az erős esőzések és nagy fagyok, vagy egy esőzések miatt megdagadt folyó, melyen nem tudtak átkelni, meg egyéb úti nehézségek.

9. FEJEZET

Hogyan érkezett a két testvér Acre városába

Layaszból némi veszteglés után hajóra szállva Acre-ba érkeztek,[27] Krisztus testet öltése 1269. esztendejének április havában, és itt meghallották, hogy Kelemen pápa már régen meghalt.[28] És mikor megbizonyosodtak róla, hogy a pápa valóban meghalt, felkerestek egy bölcs egyházi férfiút, aki egész Egyiptom területének pápai követe volt, amellett nagy tekintélyű ember, név szerint Theobald,[29] Piacenzából, és előadták neki küldetésüket. Mikor a legátus történetüket meghallgatta, meglepődött, és a dolgot az egész kereszténységre nézve igen megtisztelőnek és hasznosnak találta. Ezért így válaszolt a két testvérnek: „Urak, tudjátok, hogy a pápa meghalt; éppen ezért legyetek türelemmel mindaddig, míg megválasztják az új pápát; akkor teljesíthetitek megbízástokat.” Belátták, hogy amit a legátus mond, az helyes, és megjegyezték: „Míg a pápát megválasztják, addig nyugodtan elmehetünk Velencébe és körülnézhetünk a házunk táján.” Így tehát búcsút vettek az említett Theobaldtól, és Acre-ból bárkán Negropontba[30] hajóztak, majd Negropontból nagy hajón folytatták tovább útjukat Velencébe, hogy mindaddig ott maradjanak, míg az új pápát megválasztják. Mikor hazaérkeztek, messire Nicolo felesége, akit várandósan hagyott otthon, már halott volt, és egy tizenöt éves fiú maradt utána, akit messire Nicolo sohasem látott, mivel születése előtt indult el Velencéből. A gyermek a Marco nevet viselte; ő az, akiről ez a könyv szól, a világjáró, aki annyi mindent látott és tanult. A két testvér két évet rostokolt Velencében, hogy megvárják a pápaválasztást. Ez alatt az idő alatt messire Nicolo megházasodott, és feleségét gyermekkel várandósan hagyta otthon.

10. FEJEZET

Hogyan indult el ismét a két testvér Velencéből vissza a Nagy Kánhoz
és vitte magával Marcót, messire Nicolo fiát

Mikor a két testvér a mondott ideig várakozott, és látta, hogy a pápát még nem választották meg, kijelentették, hogy nem halogatják tovább visszatérésüket a Nagy Kánhoz, afölötti aggodalmukban, hogy késlekedésük haragra gerjeszti őt, s azt gondolja, hogy már vissza se jönnek. Útra keltek tehát Velencéből, s magukkal vivén Marcót, egyenesen Acre-ba hajóztak, ahol megtalálták a legátust, akiről már szóltunk. Hosszan elbeszélgettek vele erről az ügyről, majd elbúcsúztak tőle, hogy Jeruzsálembe menve a Szent Síron égő lámpából olajat vehessenek, s azt a megbízatás szerint elvihessék a Nagy Kánnak. Ő pedig ezt boldogult anyja kedvéért óhajtotta, aki keresztény volt.[31] A legátus ezt helyeselte, mire Acre-ból Jeruzsálembe mentek, ahol olajat vettek a lámpából, majd visszatértek Acre-ba, a legátus elé járultak, és így szóltak: „Mivel semmi jelét nem látjuk annak, hogy az új pápát megválasztanák, vissza szeretnénk menni a Nagy Kánhoz, mert máris olyan hosszan vesztegeltünk, hogy tovább nem késlekedhetünk. Jóindulatodat kérve szeretnénk útnak indulni. Előbb azonban egy kérésünk van: kegyeskedjél nekünk bizonyságot kiállítani arról, hogy követségünk ügyében a pápa elé kívántunk járulni, de őt nem találtuk életben, és csak azért várakoztunk ilyen sokáig, hogy az új pápa megválasztása itt érjen minket. Bizonyítsd írásoddal, hogy hiába várakoztunk.” Mire a legátus, ki az egyik fő egyházi méltóság volt, ezt felelte: „Mivelhogy az a kívánságotok, hogy visszatérjetek, én nem ellenzem.” Aztán levelet íratott a Nagy Kán számára, bizonyítván, hogy a két testvér legjobb tehetsége szerint igyekezett végrehajtani feladatát, de mivel nem volt pápa, semmit sem tehettek; a levelet átadta a két követnek, s megígérte, hogy mihelyt a pápát megválasztják, tudomására hozza a kán üzenetét; aminthogy meg is cselekedte.

11. FEJEZET

Hogyan indult el Acre-ból a két testvér és velük együtt Marco

Mikor a két testvér átvette a legátus levelét, tüstént elindultak Acre-ból, hogy visszatérjenek a Nagy Kánhoz. El is jutottak egészen Layaszig. De alighogy megérkeztek, azt a hírt hallották, hogy a fent nevezett legátust a kardinálisok pápává választották Piacenzai Gergely néven; a pápa mindjárt zsinatot is hívott össze a Rhone melletti Lyonba.[32]

A két testvért a hír mindenesetre nagyon megörvendeztette. Ugyanakkor Layaszban utolérte őket a legátusnak - immár a pápának - üzenete is, mely az apostoli szék óhaját fejezte ki, hogy szakítsák félbe útjukat, és haladéktalanul térjenek vissza hozzá. Még mindig ott vesztegeltek, mert nem tudtak továbbjutni: ugyanis a Nagy Kán egyik unokája, aki keresztény volt, s a Chariziera nevet viselte,[33] megszökött hazulról, és a sivatag minden útját feldúlta, hatalmas árkokat ásatva, hogy a hadsereg ne üldözhesse. Emiatt a követek kénytelenek voltak jó néhány napig a városban vesztegelni. A pápa futára ekkor érkezett a testvérekhez a hírrel és üzenettel, hogy ne menjenek tovább, hanem forduljanak vissza, aminek ők igen örültek, és megüzenték a futárral, hogy készségesen engedelmeskednek. És mit mondjak? Örményország királya[34] a két testvér-követ számára gályát szereltetett fel, és elküldte őket a pápához Acre-ba.

12. FEJEZET

Hogyan jelent meg a két testvér az új pápa előtt

És amikor néhány nap múlva Acre-ba érkeztek, ott a pápa színe elé járultak, s alázatos tisztelettel hódoltak neki. A pápa nagy megbecsüléssel és elégedetten fogadta őket, áldását adva rájuk, és más módon is kimutatta kegyét, remélve, hogy ebből a szerencsés pillanatból sok haszon és tisztesség háramlik Isten egyházára. Aztán a prédikálók rendjéből két barátot rendelt melléjük, hogy a Nagy Kán udvarába kísérjék őket, és teljesítsék óhajaikat. A barátok kétségtelenül a legtanultabb egyházi férfiak közé tartoztak, kiket ama tartományban találni lehetett - az egyik Nicolo barát volt Vicenzából, a másik Vilmos barát Tripoliból.[35] Ellátta őket minden szükséges dologgal, továbbá külön megbízólevelet adott nekik; ugyancsak levélben felelt a Nagy Kán üzenetére, és meghatalmazta őket, hogy papokat és püspököket nevezzenek ki, és mindennemű feloldozást megadhassanak, mintha azt ő saját maga tenné; és ugyancsak sok finom kristályedényt küldött velük, egyéb ajándékokkal tetézve, a Nagy Kán számára. Kieszközölte továbbá azt is, hogy a Nagy Kán testvére, akit Abagának hívtak,[36] és a keleti tatárok uralkodója volt, vegye oltalmába a keresztényeket, és segítse tervük keresztülvitelét azzal, hogy megnyitja előttük a tengeri utakat. Miután mindent megkaptak, amire szükségük volt, elbúcsúztak a pápától, miközben áldását vették, majd négyen együtt indultak el Acre-ból Layaszba, aztán Örményországba, messire Nicolo fiával, Marcóval együtt.

Nos, abban az időben, amikor Layaszba értek, Bendoquedár, Babilon szultánja[37] nagy sereg szaracénnal megtámadta Örményországot, és végigdúlta a földeket, és így a követeket az a veszély fenyegette, hogy fogságba esnek vagy leöletnek. Mikor a prédikáló barátok ezt látták, igen megrémültek, és kijelentették, hogy megelégelték az utat, és nem kívánnak továbbmenni. Átadták tehát messire Nicolónak és messire Matteónak megbízóleveleiket és okmányaikat, majd elbúcsúztak, és rövid örményországi tartózkodás után visszafordultak Acre-ba a templomosok mesterének társaságában.[38]

13. FEJEZET

Hogyan utazott messire Nicolo és messire Matteo Polo Marco kíséretében
a Nagy Kán udvarába

Így hát a két testvér és velük együtt Marco nemsokára tovább folytatták útjukat, télen-nyáron lovon utazva, nem törődve fáradsággal és veszéllyel, több napi járóföld nagyságú sivatagokat átszelve, meredek hágókon áthatolva, mindenkor a görög szelek irányát követve északkelet felé, míg végül megérkeztek a Nagy Kánhoz, aki abban az időben Kemenfu hatalmas és gazdag városában[39] tartózkodott. Fogadtatásuk olyan örömteljes volt, amilyen hosszúra nyúlt útjuk.

Azt, hogy mi mindent tapasztaltak útjukon jövet vagy menet, jelenleg nem részletezzük, mivelhogy mindezeket a dolgokat szabályos sorrendben ismertetjük majd könyvünknek más helyén. De tudjátok meg, hogy visszatérésük a kán udvarába jó három és fél évig tartott, ami a mostoha időjárásnak és a kemény hidegnek tulajdonítható, mert fagyokat kellett elviselniök, és nagy folyókon kellett átkelniök, és nemegyszer belekerültek a délkeleti viharokba, melyek azon a vidéken uralkodnak; az ilyesmi nagymértékben lassítja az utazást, mert télen nem lehet úgy lovagolni, mint nyáron. És hadd mondom el igaz hitem szerint, hogy a Nagy Kán, mikor hallomást szerzett arról, hogy messire Nicolo és messire Matteo Polo útban vannak visszafelé, negyvennapi járásra küldöttséget menesztett eléjük. És ezen az útjukon is, akárcsak az előbbin, mindenfelé megbecsüléssel fogadták őket, és ellátták mindazzal, amit csak óhajtottak.

14. FEJEZET

Hogyan jelentkezett messire Nicolo és messire Matteo Polo, valamint Marco
a Nagy Kán előtt

És mit mondjak nektek? Amikor a testvérek és Marco a nagy városba érkeztek, tüstént a császári palotába mentek, ahol az uralkodót nagyszámú báróinak körében találták. Itt térdet hajtottak, és minden lehető módon kifejezték tiszteletüket, arcra borulván előtte.[40] A felség megparancsolta, hogy álljanak fel, és nagy ünnepséget rendelt tiszteletükre, igaz örömet mutatva érkezésükön; számtalan kérdést tett fel hogylétüket illetően, és érdeklődött, miként viselték az út fáradalmait. Azt felelték, nagyon siettek, hogy a kánt még jó erőben és egészségben találják. A kán érdeklődött, találkoztak-e az egyház főpapjával. Ők az igazsághoz híven elbeszélték a pápával folytatott beszélgetéseiket, amit a kán és bárói csendben hallgattak, ámulva a sok kiállott viszontagságon és veszélyen. Aztán bemutatták megbízóleveleiket és írásaikat, melyeket a pápától kaptak, amivel a kánnak nagy örömet szereztek. Később elővették a sírról hozott olajat is, aminek a kán nagyon megörült, és megparancsolta, hogy gondosan őrizzék. Majd Marcóra pillantva, ki akkoriban ifjú siheder volt, megkérdezte, ki légyen ez a társuk.

„Uram - szólt messire Nicolo, az apa -, ez az én fiam és a te szolgád, nagy fáradalmak és veszélyek közepette hoztam őt ide egy messzi országból, mint legfőbb kincsemet, amim a világon van, hogy bemutassam neked, és szolgálatodba léphessen.” „Üdvözlöm őt is - mondta a császár -, igen tetszik nekem.” De minek szaporítsam a szót? Nagy vigalom volt az udvarban, és érkezésük örömére nagy lakomát csaptak, és mindenki figyelemmel és tisztelettel bánt velük, amikor látták, hogy a Nagy Kán mennyire kegyébe fogadta őket. Így éltek az udvarban a többi báróval együtt.

15. FEJEZET

Hogyan küldte a császár Marcót követségbe

Úgy történt, hogy Marco, messire Nicolo fia, csodálatos gyorsasággal haladt előre a tatárok szokásainak, úgyszintén nyelvének, írásmódjának és hadi taktikájának elsajátításában. Valóban igen rövid idő alatt több nyelvet és négy különböző írásmódot tanult meg, úgyhogy írni és olvasni tudott nyelvükön. Ügyes és okos volt mindenben, amiért az uralkodó igen nagyra becsülte. És mikor úgy találta, hogy Marcóban igen sok a természetes ész, és remekül viselkedik, ki akarva próbálni okosságát, azzal a titkos reménnyel, hogy kedve szerint intéz mindent, fontos ügyben követségbe küldte messze földre, egy Karadzsan nevű városba,[41] hová fél évig kellett utaznia. Az ifjú legény jól és sikerrel hajtotta végre megbízatását. Az összes szükséges dologgal felszerelve indult útnak, és az összes szükséges dologgal felszerelve érkezett vissza urához. Azonban több alkalommal megfigyelte már, hogy valahányszor az uralkodó követei a világ különböző részeiről visszatértek, nem tudtak egyébről beszámolni, csupán arról az ügyről, amire megbízatásuk szólt; ennek következtében a császár ostobáknak és faragatlanoknak tartotta őket, és azt szokta mondani: „Sokkal szívesebben hallgatnám az idegen országoknak és tartományoknak különös szokásait, ahol jártatok, mint pusztán a rátok bízott ügyek beszámolóját”, mert igen nagy gyönyörűséget talált más országok dolgainak megismerésében. Éppen ezért Marco jövet és menet nagy fáradságot fordított arra, hogy a bejárt országok szokásait megfigyelje, mert mindenről be akart számolni a Nagy Kánnak. Azonkívül egy csomó érdekes dolgot hozott magával, amelyek elnyerték a nagyúr tetszését.

16. FEJEZET

Hogyan tért vissza Marco küldetéséből

Mihelyt Marco küldetéséből visszatért, az uralkodó színe elé járult, majd befejezve beszámolóját az ügyről, melyet rábíztak, és amelyet sikeresen elintézett, élvezetes és okos modorban kezdett beszélni az útján látott vagy hallott furcsaságokról és különös dolgokról. Úgyannyira, hogy mind a császár, mind a többiek, akik a beszámolóját hallották, meglepetve szóltak: „Ha ez az ifjú életben marad, bizonyára igen értékes és talpraesett ember lesz”. És ettől az időtől kezdve viselte a messire Marco Polo nevet, jogos tehát, hogy könyvünk következő részeiben mi is így hívjuk. Mindez pedig helyénvaló, mivel igen bölcs és körültekintő ember volt.

De minek is szaporítsam a szót? Ezután messire Marco mintegy tizenhét esztendőt töltött a kán szolgálatában, szüntelen jövésben és menésben ide meg oda, azoknak a feladatoknak elvégzésével fáradozva, melyekkel ura bízta meg; időnként, élve a Nagy Kán engedélyével és felhatalmazásával, saját ügyeivel is foglalkozott. És mivelhogy ismerte uralkodójának természetét, okos ember lévén, sohasem sajnálta a fáradságot, hogy tudomást szerezzen mindarról, ami érdekes lehet a kán számára, hogy aztán az udvarba visszatérve szép rendben mindent előadhasson, s elnyerje az uralkodó nagy kegyét és szeretetét. Ezért leginkább őt használta fel a kán a legnehezebb és leghosszabb küldetésekre. Ezeket messire Marco, Istennek hála, mindig körültekintéssel és sikerrel intézte el. A császár egyre kegyesebb lett iránta, megkülönböztetett bánásmódban részesítette, és személyéhez olyan közel engedte, hogy néhány báróban dühödt irigység támadt emiatt. Így történt, hogy messire Marco Polo tudomást szerzett és saját szemével győződhetett meg a világ legkülönbözőbb tájainak sokkal több dolgáról, mint bárki emberfia, aki a Földön élt, annál is inkább, mert elméjét mindig nyitva tartotta a tudás számára, fürkésző figyelemmel és kíváncsisággal, hogy legyen miről urának beszámolnia.

17. FEJEZET

Hogyan kérte messire Nicolo, messire Matteo és messire Marco a Nagy Kánt,
hogy bocsássa útra őket

Mikor a testvérek és Marco Polo már jó idő óta tartózkodtak az uralkodó udvarában, és közben nagy gazdagsághoz jutottak ékszerekben és aranyban, kezdték meghányni-vetni egymás közt, hogy visszatérnek hazájukba, mert ennek az ideje valóban elérkezett. Noha nagy megbecsülésben volt részük, szüntelen ezt forgatták elméjükben. Nem is szólva az út hosszúságáról és hallatlan veszélyeiről, elég volt a kán előrehaladott korára gondolni, hogy kételkedni kezdjenek, vajon ha az ő halála elindulásuk előtt következik be, hazajutnak-e valaha.

Így ki kellett használni az alkalmat, amíg a Nagy Kán életben volt. Tehát messire Nicolo, látva, hogy az uralkodó jó hangulatban van, térdre borulva kérte mindhármuk nevében az elbocsátást; mire a kán felindulva így felelt: „Miért áhítozzatok, hogy meghaljatok az úton? Mondjátok meg nekem! Ha aranyat kívántok, kaptok tőlem annyit, amennyit otthon sohasem láttok; úgyszintén minden dolgot, amit akartok.” És felajánlotta, hogy részük lehet minden tisztességben. De messire Nicolo így felelt: „Ó, uram, nem az arany vágya mondatja ezt velem; de hazámban van feleségem, akit a keresztény törvények szerint holtáiglan el nem hagyhatok.” Ám az uralkodó annyira kedvelte őket, hogy így felelt: „A világ semmi kincséért nem egyeznék bele, hogy birodalmamat elhagyjátok; viszont szabadon járhattok benne, amerre csak akartok.” Kérésüket többször megismételték a Nagy Kánnak, hogy bocsássa el őket, de annyira nélkülözhetetlenné váltak személye körül, hogy a világon semmivel sem lehetett volna kieszközölni a távozási engedélyt.

Nos, hát éppen abban az időben történt, hogy Bolgana királyné, Argonnak, a keleti tatárok[42] urának felesége eltávozott az élők sorából. Az asszony halálos ágyán azt az óhaját fejezte ki, és végrendeletben is meghagyta, hogy senki más ne foglalhassa el helyét trónján és Argon[43] oldalán, csak saját családjának valamelyik tagja; családja pedig Kathajban[44] élt. Argon ezért elküldte három báróját, név szerint Ulatajt, Apuskát és Kodzsát,[45] gyönyörű szép kísérettel követségbe a Nagy Kánhoz, hogy hozzák el neki menyasszonyként elhunyt felesége, Bolgana királyné családjának egyik hölgytagját.

Mikor a három báró a Nagy Kán udvarába ért, előadták jövetelük célját. A kán nagy tisztelettel és vendégszeretettel fogadta őket, és mivel Argon szívbéli jó barátja volt, elküldetett egy Kokacsin nevezetű hölgyért,[46] ki az elhunyt Bolgana királyné családjához tartozott. Tizenhét éves hajadon volt, igen szép és elbájoló teremtés; érkezése után bemutatták az udvarban a három bárónak, hogy kívánságuknak megfelelően őt választották. Majd a kán így szólt: „Vigyétek őt uratokhoz, Argonhoz, nyugodt lélekkel nőül veheti, mert abból a nemzetségből származik, amelyből asszonyt kíván választani.” E szavakat a bárók nagy megelégedéssel hallották. És amikor minden szükséges előkészület megtörtént, a követek elbúcsúztak a Nagy Kántól, és Argon új feleségének nagy kíséretével együtt útnak indultak visszafelé azon az úton, amelyen nyolc hónapig jöttek idáig. Útközben azonban azt tapasztalták, hogy némely tatár fejedelmek háborúskodásai miatt az utak el vannak rekesztve, és nem juthatnak tovább; így kedvük ellenére visszatértek a Nagy Kán udvarába, és előadták neki a történteket.

Messire Marco történetesen éppen akkor tért vissza Indiából, hova mint urának követe ment el, és beszámolt a különböző dolgokról, melyeket útján látott, s a sok tengerről, melyen áthajózott. A három báró pedig látván, hogy messire Nicolo, messire Matteo és messire Marco nem csupán latinok, hanem egyúttal bámulatosan jó felfogású emberek is, forgatni kezdték fejükben, hogy velük együtt utaznak, mert az volt a szándékuk, hogy hazafelé az utat tengeren teszik meg, megkímélve így az ifjú hölgyet a szárazföldi utazás nagy fáradalmaitól. A követek annál inkább vágyódtak a társaságukra, mivel tudomást szereztek, hogy e háromnak, különösképpen Marcónak, igen sok tapasztalata van az Indiai-óceánról és azokról az országokról, melyeken átvezet útjuk. Így járultak a Nagy Kán elé, és kérték a kegyét, hogy küldje velük a három latint, mert tengeri úton szeretnének hazajutni. Miként említettem, az úr, mivelhogy nagyra becsülte a három latint, erősen vonakodott ezt megtenni, és viselkedésében módfeletti elégedetlenséget árult el, de végre is megadta az engedélyt, hogy csatlakozhassanak kísérőként a három báróhoz és a menyasszonyhoz.

18. FEJEZET

Hogyan búcsúztak el a testvérek és messire Marco a Nagy Kántól
és tértek vissza hazájukba

És mikor az uralkodó látta, hogy a két testvér és messire Marco útrakészek, mindhármukat maga elé hívatta, s két, királyi pecséttel ellátott aranytáblát adott nekik, hogy azoknak birtokában minden szolgáltatástól mentesen, szabadon utazhassanak minden tartományon keresztül, és segítségükkel, bárhol vannak is, minden szükségletükről gondoskodás történjék, bocsássanak járműveket rendelkezésükre, és adjanak melléjük kíséretet, és minden óhajukat teljesítsék. Üzeneteket bízott még rájuk: a pápához, Franciaország királyához, Anglia királyához, Spanyolország királyához és a keresztény világ többi királyához. Aztán parancsot adott tizennégy hajó felszerelésére, egyenként négy árboccal és tizenkét vitorlával. Minderről könnyű lenne aprólékosan beszámolni, de túlságosan hosszúra nyúlna, és most nem akarok belebocsátkozni, hanem majd csak később, megfelelő időben és helyen. A mondott hajók közt volt négy vagy öt, amelyeknek legénysége kétszázötven-kétszázhatvan embert tett ki.

Mikor a hajók készen állottak, a három báró és a hölgy, a két testvér és messire Marco búcsút vettek a Nagy Kántól, és nagy kísérettel hajójuk fedélzetére mentek, hol a kán két évre való élelmiszert halmoztatott fel. Továbbá megajándékozta őket a Nagy Kán számos rubinnal és egyéb drágasággal, miknek szépsége és értéke egyaránt nagy volt. És mit is mondjak még? Kihajóztak a tengerre, majd mintegy három hónapig vitorlázva dél felé, egy szigetre értek, melynek neve Jáva,[47] ahol igen sok csudálatos dolog van, amiről adott alkalommal bőségesen beszámolunk. Elhagyva a szigetet, tovább hajóztak az Indiai-tengeren, tizennyolc hónapon át, míg végre elérték kitűzött céljukat, Argon országát, igen sok csodát lelve útközben, melyekről később szintén szó lesz könyvünkben.

Mikor megérkeztek, megtudták, hogy Argon meghalt, úgyhogy a követek a hölgyet Kazánnak, Argon fiának[48] adták át. De még említenem kellett volna, mert így igaz, hogy mikor hajóra szálltak, mintegy hatszázan voltak, a tengerészek nélkül, de csaknem mind meghaltak az úton, úgyhogy mindössze tizennyolcan maradtak életben. A három követ közül egy maradt életben, a Kodzsa nevezetű; viszont az asszonyok és lányok közül csupán egyetlenegy hunyt el. Úgy tapasztalták, hogy az országot Kiakatu kormányozza, mivel Argon fia még zsenge korú volt az uralkodáshoz; hozzá küldtek hát üzenetet, hogy meghozták a menyasszonyt Argonnak, és rendelkezzék most tetszése szerint. Kiakatu azt felelte, hogy Argon fiának, Kazánnak szánja, aki most Arbre Sec[49] messze vidékén, Perzsia határán hatvanezer fegyveressel őrzi a hágókat, nehogy az ellenség betörhessen és fosztogasson az országban. Ehhez képest cselekedtek: a hölgyet felajánlották neki, amivel aztán a követség ügye elintézést nyert.

Mikor a két testvér és messire Marco teljesen elvégezték feladatukat, és mindent megtettek, amit a Nagy Kán megparancsolt nekik a hölggyel kapcsolatban, elbúcsúztak és útra keltek. Utazásuk előtt Kiakatu négy aranytáblácskát[50] adott nekik, melyeknek hossza egyenként egy könyök, szélessége pedig négy ujj volt, és három vagy négy márkát nyomott; közülük kettőn vadászsólyom, egyen oroszlán volt látható, a negyediken felirat, mely szerint az örökkévaló Isten akaratából adassék tisztelet a Nagy Kán nevének, és aki ellene szegül, halállal lakoljon, és koboztassék el minden vagyona; továbbá elrendelte, hogy a három követet az uralkodó személyét megillető tisztelettel fogadják és szolgálják ki, lássák el lovakkal, a veszélyes hágókon kísérettel, élelemmel és minden szükséges dologgal. Így történt valóban, mert az országban mindenhol bőséges és kitűnő ellátásban volt részük, és mondhatom nektek, hogy hosszú időn keresztül mintegy kétszáz lovasból álló kíséret gondoskodott biztonságukról, miközben egyik tartományból a másikba mentek. Erre pedig annál inkább szükség volt, mert Kiakatu nem jog szerint uralkodott, így a nép kevesebb aggályoskodással követett el gonosztetteket, mintha törvényes uralkodója lett volna. És miközben messire Nicolo, Matteo és Marco így utaztak, elérte őket a Nagy Kán halálának híre, amitől minden reményük szétfoszlott, hogy valaha is visszatérnek arra a vidékre.

Meg kell még említeni más dolgokat is, melyek a három követ hitelét emelik, és mutatják, milyen fontos személyeknek tartották őket. A Nagy Kán annyira szerette őket és hitt bennük, hogy rájuk bízta Kokacsin királynő mellett még Manzi[51] királyának leányát is, hogy Argonhoz, Kelet urához kísérjék. Ezt meg is cselekedték, miként az előbb beszámoltam róla, hűségesen vigyázva az emberekre és ajándékokra. A rájuk bízott két hölgyet úgy őrizték és óvták, mint tulajdon lányaikat, míg átadták őket uraiknak; az ifjú és szép hölgyek pedig atyjuknak tekintették mindhármukat, és úgy is engedelmeskedtek nekik. Mindenesetre Kazán, aki most uralkodó fejedelem, és felesége, Kokacsin királynő annyira megbecsülték a követeket, hogy mindent megtettek volna értük. És mikor a követek elbúcsúztak, hogy hazájukba visszatérjenek, a királyi hölgy keserves könnyeket hullatott távozásuk miatt.

Mit mondjak még? Kiakatut elhagyva naphosszat utaztak lovagolva, míg Trapezuntba[52] értek, mely a Nagy Tenger partján fekszik, onnan pedig Konstantinápolyba. Konstantinápolyból Negropontba és Negropontból nagy csomó drágasággal és számos kísérettel, hálát adva Istennek, hogy átsegítette őket ennyi fáradságon és viszontagságon, hajókon épségben megérkeztek Velencébe. Ez pedig a Krisztus testet öltésétől számított 1295. évben történt.

És miután így elmeséltem a prológust, miként hallottátok, elkezdjük a különféle dolgoknak leírását, melyekkel messire Marco utazásai közben találkozott.

ELSŐ KÖNYV

Beszámoló a Kis-örményországból a Nagy Kán udvarába,
Sanduba tett utazáson látottakról és hallottakról

1. FEJEZET

Itt kezdődik a könyv, s először Kis-örményországról beszél

Két Örményország van,[53] a nagyobb és a kisebb, azaz csekélyebb kiterjedésű. Kis-Örményországot király kormányozza, aki Szevaszto nevű városában[54] lakik; mindenki elismeri, és törvényesen uralkodik földjén, semmi gonosztevő nem menekülhet előle, de saját maga a tatárok alattvalója, noha az országot keresztények lakják, csakhogy nem az igaz hitet követik, miként a rómaiak; ami bizonyos mulasztásoknak az eredménye, mert valamikor jó keresztények voltak.[55] Kis- Örményországot vissza lehetne téríteni a helyes vallás útjára, ha jó és hűséges prédikátorokat küldenének oda. Az országban számos város és falu van, és nagy a bőség; földje igen termékeny és jól művelhető, sőt ezenfelül igen alkalmas terület mindenfajta állat és madár vadászatára. Ezzel szemben mégsem egészséges vidék, hanem éppen ellenkezőleg, levegője nyomasztó. Hajdanában a nemesek kitűnő férfiak voltak, és nagyszerű haditetteket hajtottak végre; egy ember felért másik kettővel; manapság nyomorult teremtések, gonosz hajlamúak, és semmire sem jók, hacsaknem részegeskedésre. Ebben nagyok. Bővelkednek a fehér és veres szőlőben.

Mindazonáltal van egy városuk a tenger mellett, melynek neve Layasz, ahol élénk kereskedelem folyik. Mert tudnotok kell, hogy minden fűszert, ezüst- és aranyhímes ruhát és egyéb értékes árut az ország belsejéből ebbe a városba hoznak. Bővelkednek gyapjúban is. Velencének, Pisának, Genovának és más országoknak kereskedői pedig ide jönnek eladni áruikat és megvásárolni, amire szükségük van. És ha bárki az ország belsejébe utazik, kereskedő ember vagy más egyéb, Layasz városán kell keresztülhaladnia. Kis-örményország határai pedig ezek; dél felől az Ígéret földje, amely a szaracénok birtoka; északról a turkománok országa, akiket közönségesen karamóniknak neveznek; kelet és északkelet felé Törökország, Kazária[56] és Szevaszto meg egyéb, tatároknak alávetett városok; nyugat felé pedig a tenger, melyen a keresztény országokba hajózhatunk.

Miután Kis-örményországról szólottunk, most Turkomániáról fogunk beszélni.

2. FEJEZET

Turkománia tartományáról

Turkomániában[57] háromfajta ember él. Először a turkománok, akik Mohamedet imádják, és az ő törvényét követik; nyers emberek, a többiektől különböznek, és saját bárdolatlan nyelvüket beszélik. A hegyekben és völgyekben laknak, amerre juhaiknak jó legelőket találnak, mert a földet nem művelik, és csupán állattenyésztéssel foglalkoznak. Lakást ritkán építenek, legfeljebb a mezőkön, állataik mellett; bőrökkel fedik testüket, és sátraikat is bőrből vagy nemezből készítik. Ennek az országnak a lovait turkván néven ismerik - kitűnő állatok; értékesek öszvéreik is.

A másik két népfaj az örmények (elég tökéletlen keresztények) és a görögök, utóbbiak csak az előbbiekkel elkeveredve élnek a városokban és falvakban, kereskedelemmel és kézművességgel foglalkozva. Nagyon tehetősek, mert tudjátok meg, hogy a városok közül ötben ők szövik a világ legfinomabb és legszebb szőnyegeit, továbbá igen nagy mennyiségben finom és dús karmazsin vagy más színű selymeket és egyéb anyagokat. Azonkívül a földet is művelik. Mindenesetre az ország nevét az első néptől, a turkománoktól nyerte, mivel az örmények és görögök csak szórványosan lakják. Legfontosabb városaik: Konia, Szevaszto (ahol dicsőséges urunk, Szent Balázs[58] mártírhalált szenvedett) és Kazária; ezek a városok gazdagok és virágzóak, a többi kevésbé. Sok egyéb város akad még errefelé, melyekről ez alkalommal nem beszélünk, mert túlságosan messzire vezetne. Ezek a keleti tatárok királyának alattvalói: ő szabja a törvényeket, és ő küld katonákat meg kormányzókat. Ezek a tatárok nem törődnek azzal, hogy területükön milyen istent imádnak. Ha hűségesek vagytok és engedelmeskedtek a Nagy Kánnak, megfizetitek a kiszabott adót, megtartjátok a törvényeket, azt tehetitek lelketekkel, ami tetszik. Természetesen az ő lelküket sem kárhoztathatjátok, és nem is nyújthattok ilyesmihez segédkezet. Legyetek zsidók, pogányok, szaracénok vagy keresztények, a tatárok között úgy imádhatjátok isteneteket, ahogy akarjátok. Egyes tatárok elismerik Krisztus Urunkat, azonban gőgös úrnak tartják, mert nem hajlandó közösködni más istenekkel, hanem az egész világon mindenki felett uralkodni akar. Bizonyos helyeken ládáikba rejtve arany és ezüst feszületeket őriznek, mondván, hogy ő a keresztények legfőbb ura.

De most hagyjuk ezt a tartományt, és beszéljünk Nagy-Örményországról.

3. FEJEZET

Nagy-Örményország leírása

Nagy-Örményország hatalmas tartomány.[59] Mindenütt egyazon nyelvet beszélik, mely a többi országokétól különbözik; egyébként ugyanolyan, mint Kis-Örményország, csak területe nagyobb, és vidékei számosabbak. Egy Arzinga nevű városnál[60] kezdődik, ahol a világon a legjobb kanavászt szövik, mert igen kitűnő iparosok. Itt található a legjobb és legszebb gyapjú; és még számos ipart folytatnak, amit most nem sorolok fel. Ugyancsak itt vannak a világon a legjobb és legegészségesebb, természetes forrásból fakadó fürdők. Az ország lakói örmények, és a tatárok alattvalói. Sok falut és várost találunk, de legszebb köztük mégis Arzinga, ahol a keresztény érsek székhelye van; ő egyben az egész tartomány metropolitája, mert a lakosság Jézus Krisztus híve, noha számos eretnek is akad, mivel doktorok híján nincs, ki helyesen oktassa őket a hittételekre. - Nevezetes a várak között továbbá Argiron,[61] ahol nagy mennyiségű ezüstöt bányásznak, és Arzizi.[62]

Az ország valóban híres nagyságáról, és nyáron gyakorta keresik fel a keleti tatárok, mert szarvasmarháik számára ilyenkor a legjobb legelőt nyújtja. Télen viszont a hideg minden képzeletet felülmúl, úgyhogy ebben az évszakban elhagyják az országot, és melegebb vidéket keresnek, ahol hasonló jó legelőket találnak. Egy Paipurt nevű várnál,[63] mely a Trapezuntból Tauriszba[64] vezető út mentén fekszik, igen jó ezüstbánya található.

És tudnotok kell, hogy itt, Örményországban ma is megvan Noé bárkája egy nagy hegy csúcsán. Valóban igen nagy és magas hegy, alakja kockához hasonlít, és mesélik, hogy Noé itt szállt ki a bárkájából, s ezért is nevezik Noé Bárkája Hegyének.[65] Csúcsának megkerüléséhez két nap szükséges. Tetejét állandóan hó borítja, és senki sem képes megmászni, mert ez a hó sohasem olvad el, hanem szüntelen növekszik az új hóhullástól. A bárka messziről látható, mivel a hegy igen magas, és majdnem egész évben hó fedi; bizonyos helyekről nézve úgy tetszik, hogy valami nagy fekete dolog sötétlik a hó közepette, közelről azonban semmit sem látni. Örményországban számos nagy és magas hegy van, többek között egy Barisz vagy Olympus nevezetű,[66] mely, úgy tetszik, az eget éri. És mondják, hogy itt sokan menekültek meg az özönvíztől. Ezen a vidéken Noé bárkáját világhajónak nevezik. De annyira nem beszélnek róla, mintha ott se volna, legfeljebb ha a látogatók szóvá teszik: akkor elmondják, hogy annak a sötét valaminek világhajó a neve. Lejjebb azonban a lejtőkön természetesen elolvad és lefelé folyik a hó, aminek következtében olyan dús és bőséges fű nő, hogy nyáron messze földről ide hajtják legelni a szarvasmarhákat, és soha hiányt nem szenvednek takarmányban. Az olvadás amellett még rengeteg iszapot is hoz létre a hegyen.

Az ország déli határán Moszul,[67] Musz[68] és Meridin[69] nevű királyságok fekszenek, melyekről alább még szó lesz; és sok minden egyébről is. Moszul népe jakobita és nesztoriánus keresztény,[70] akikről most elég sokat mesélhetnék. Az északi határ mentén terül el Georgia, melyről szintén fogok beszélni. A georgiai határ felé egy olajhoz hasonló forrás[71] buzog fel a földből nagy bőséggel, olyannyira, hogy egyszerre száz hajórakományt lehetne vele megtölteni. Ez az olaj étkezéshez nem használható, de jól ég, és amellett alkalmas rühes emberek és tevék bedörzsölésére, mert elmulasztja a fekélyeket és kiütéseket. Az emberek messze földről eljönnek az olajért, mert a környező országokban olaj sehol sem található.

Most, miután Nagy-Örményországgal végeztünk, Georgiáról szólunk.

4. FEJEZET

Georgia királyairól és viselt dolgaikról

Georgiában[72] egy Dávid Meliknek nevezett fejedelem[73] uralkodik, ami annyit jelent: „Dávid király”; a tatárok alattvalója. Azt tartják, hajdanában itt minden király jobb vállán a sas jelével született, de ez a jegy ma már nem fordul elő. A nép igen becsületes, ügyes nyilasok és igen kemény harcosok. Keresztények, de görög hitűek; hajukat pedig úgy nyírják, mint az egyházi férfiak.

Ez az az ország, amelyen nem hatolhatott túl Nagy Sándor, midőn nyugatra akart visszatérni, mivelhogy a hegyszorosok igen szűkek és veszélyesek voltak, egyfelől a Bakui-tenger[74] zárta el az utat, másfelől a magas és a lovasok számára járhatatlan hegyek. A szoros itt ugyanis négy mérföld hosszú, két ember nem fér el benne egymás mellett, úgyhogy egy maroknyi ember az egész világgal szemben megvédelmezheti. Ezért nem tudott Nagy Sándor áthatolni rajta, minek következtében elrendelte, hogy építsenek a szoros bejáratánál egy erős tornyot, nehogy a mögötte lakó népek megtámadhassák, s ezt mindmáig Vaskapunak nevezik.[75] Ugyancsak ezt a helyet említi Nagy Sándor könyve, midőn arról szól, hogyan zárta a tatárokat két hegy közé. Nem mintha azok valóban tatárok lettek volna, mivelhogy abban az időben tatárok még nem léteztek, csak egy kumán nevű törzs[76] és tömérdek más fajta.

Számos városa és falva van, melyekben bőséges mennyiségű selymet készítenek. Aranyhímes kelmét is szőnek és a finom selyem legkülönfélébb válfajait, melyekhez hasonló nincs a világon. Ez igen jó árufajta, a gyapjúnál is kelendőbb, éppen ezért sok mesterember választotta iparának. Ebben az országban tenyésztik a világon a legjobb galambászhéját, melynek neve avigi, s a vidék madarászásra fölöttébb alkalmas.

Valóban semmiben sem szenvednek hiányt; a nép fényűzően él a kereskedésből meg kézművességből, valamint a föld műveléséből. A vidék hegyes, tele van meredek hegyszorosokkal és erődítményekkel, úgyhogy a tatároknak sohasem sikerült teljesen leigázni. Ugyanis a tartomány egy része tatár uralom alatt áll, a másik azonban Dávid király alattvalója, akinek sok erődje van. Vannak megerősített helyek és hegyek, ahol az erdőkben csupa puszpángfa nő.[77]

Van ebben az országban egy Szent Lénárdról elnevezett régi kolostor, melyről csodálatos dolgokat tudok mesélni.[78] A hozzá tartozó templom mellett nagy tó terül el a hegy lábánál, és ebben a tóban egész évben sem kis, sem nagy hal nem található, míg csak el nem jő a böjt ideje. A böjt első napján igen nagy mennyiségben halászhatják a tóból a világ legjobb halait; ez így tart egészen húsvét szombatjáig. Ezután nyomuk vész, míg csak el nem érkezik a következő böjt ideje, s ez így megy évről évre, ami igazán tiszta csoda! Nevezett tartomány két tengerre néz, melyeknek egyike a Nagy Tenger nevet viseli, és az északi oldalon terül el.

A másik tenger, melyről említettem már, hogy nagyon közel van a hegyekhez, a Ghel vagy Ghelán nevet viseli;[79] ez a Bakui-tenger, és hétszáz mérföld kerületű halastóhoz hasonlít, mivel semmilyen más tengerrel nem érintkezik. Tizenkét napi járóföld választja el minden más tengertől, és ebbe folyik a nagy Eufrátesz, a Szentírás szerint a négy paradicsomi folyó egyike, a Tigris-folyó, a Gion[80] és sok más folyó, mivelhogy hegyek veszik körül, úgyszintén jó földek; számos lakott szigetet is találunk errefelé, csinos épületekkel. Ezeket a szigeteket a tatár fejedelem színe elől menekült emberek lakják, akik a perzsa birodalom meghódításakor bújtak el a hegyek közt és rejtőztek el a szigeteken, abban a reményben, hogy ott biztonságosabb; váraikat és földjeiket közösen kormányozzák. A szigetek egy része azonban lakatlan. A mondott tóban igen sok hal van, különösen tokhal, a folyótorkolatoknál lazac és azonkívül sok más nagy halfajta. Valamikor itt genovai kereskedők hajókat bocsátottak vízre, átkeltek rajta, és mindenfelé közlekedtek. E tengermenti országból származik az a selyem, amelynek ghellé a neve.[81] A tartomány közelében egy igen nagy és igen szép város található, melynek neve Tiflisz;[82] számos környező falu és mezőváros hódol neki; ezek lakói keresztények, nevezetesen örmények és georgiaiak, továbbá csekélyebb számban zsidók és szaracénok. Mesterséget folytatnak, és a tatár fejedelem alattvalói. De tudnotok kell, hogy minden tartományban csak két vagy három fontosabb városról emlékeztünk meg, noha több is akad, de leírásuk túl hosszúra nyúlna, holott semmi megcsodálnivalót nem találhattok bennük. Egyesekről azonban, melyeket itt kihagytunk, alább lesz szó. Most pedig, miután Nagy-Örményország északi határaival végeztünk, beszéljünk a déli és keleti vidékekről.

5. FEJEZET

Moszul királyságról

Nagy-Örményország délkeleti határa mentén fekszik Moszul királyság.[83] Igen nagy kiterjedésű, és különféle népek lakják, akiket tüstént felsorolunk. Itt vannak először is az arabok, akik Mohamedet imádják. Élnek itt azonkívül keresztények, de nem a római egyház parancsa szerint, mert hamis tanokat követnek. Nesztoriánus és jakobita a nevük, fejük egy pátriárka, akit ők dzsatoliknak neveznek;[84] ez a pátriárka nevezi ki érsekeiket, apátjaikat és minden rangú prelátusaikat, és küldi őket a négy égtáj felé, Indiába, Baudaszba vagy Kathajba, mint ahogy a római pápa csinálja a latin országokban. S való igaz, hogy prédikálhatnak, de mégsem prédikálnak igazat, hanem eretnekségükben újabb eretnekséget nemzenek. Mert tudnotok kell, hogy noha nagyszámú keresztény él ezekben az országokban, ezek mind jakobiták vagy nesztoriánusok, mindenesetre keresztények, de nem a római pápa módján, mivelhogy több kérdésben eltávolodtak a hittől.

Ebben az országban készül minden olyan aranyos és selyemruha, melyet moszolinnak neveznek, és mesterembereik művészei ennek az iparnak; hasonlóképpen azok a nagykereskedők, akik a fűszerek, gyöngyök, selyem- és aranyos ruhák garmadáit viszik piacra és moszolin néven ismeretesek, szintén ebből a királyságból származnak.

Van még egy másik népfaj is, mely a hegyekben lakik: ez a kurd. Részben jakobita és nesztoriánus keresztények, részben szaracénok, akik Mohamedet imádják. Erős emberek és kitűnő nyilasok, de elfajzott nemzetség, mely a kereskedők fosztogatásában találja gyönyörűségét.

Ennek a tartománynak a közelében van egy másik, Musz és Meridin nevű, ahol rengeteg gyapjút termelnek, amiből többféle ruhaneműt állítanak elő. A nép kereskedő és iparos, és a tatár király alattvalója. De hagyjuk Moszul királyságot, és beszéljünk Baudasz nagy városáról.

6. FEJEZET

Baudasz nagy városáról és annak elfoglalásáról

Van ezen a vidéken egy Baudasz nevű nagy város,[85] melyet a Szentírás Szuzának nevez. Lakói különböző fajtájúak, mégpedig zsidók, pogányok, főként szaracénok, mert Baudasz nagy város, székhelye a világ összes szaracénján uralkodó kalifának, mint ahogy a keresztények pápáinak Róma; továbbá keresztények, akiknek egy része tévelygő, más része viszont jó katolikus. Azt mondják, kiterjedése olyan nagy, hogy megkerüléséhez három napra van szükség. A városon keresztül déli irányban nagy folyam folyik, melyen le lehet ereszkedni az Indiai-óceánig. Ezen az úton a kereskedők nagy forgalmat bonyolítanak le, és tudnotok kell, hogy mintegy tizennyolc napig tart, míg az ember Baudaszból eljuthat Kiszi városába,[86] ahol kihajózhat az Indiai-óceánra; a hajós ügyességétől és a víz áramától függ, hogy az út hosszabb vagy rövidebb ideig tart. Az Indiai-óceán felé igyekvő utasok egy Kiszi nevű városnál érik el a nagy vizet. A Baudaszból Kiszibe vivő úton ugyancsak a folyó mentén fekszik Bászra városa,[87] melynek környező pálmaerdeiben a világ legjobb datolyapálmája terem. Baudaszban aranybrokátot és sokféle selyemkelmét szőnek, így a naszichot, a nakot és a karmazsint, s azonkívül még sok szép állat-, hal- és madárfigurával dúsan hímzett kelmét. És az Indiából keresztény földre hozott gyöngyök legtöbbjét Baudaszban lyukasztják át. Itt mindenféle tudománnyal foglalkoznak még, nevezetesen Mohamed törvényeivel, halottidézéssel, fizikával, csillagászattal, földméréssel, fiziognómiával és filozófiával. Az egész vidéknek ez a legnemesebb és legnagyobb városa.

És hallgassátok meg ráadásul, hogy Baudasz kalifájának[88] tömérdek aranya, ezüstje és drágaköve volt, ami soha nem juthatott idegen kézre; ám a kalifa végül éhhalállal pusztult el. A dolog így esett:

A Krisztus utáni 1255. esztendőben történt, hogy a keleti tatárok ura, a most uralkodó Kubiláj Nagy Kán fivére, kinek neve Alau volt, hatalmas lovas és gyalogos hadsereget gyűjtött, mellyel Baudaszra támadt, és ostrom után erővel elfoglalta. Ez nagy vállalkozás volt! Mert Baudaszban több mint százezer lovas sorakozott fel a gyalogos katonákon kívül. És amikor Alau ezt a helyet elfoglalta, megtalálta ott a kalifa tornyát, mely színültig volt arannyal, ezüsttel és egyéb kincsekkel; valóban a kincseknek ilyen garmadáját még soha senki együtt nem láthatta. Mivel azonban a kalifa bélpoklos volt, és senki nem ment közelébe, elérte a szerencsétlenség. Mikor Alau az óriási kincshalmot megpillantotta, elámult, és maga elé hívatván a kalifát, így szólt hozzá: „Mondd meg nekem, kalifa, miért gyűjtötted ezt a mérhetetlen sok kincset? Mi volt vele a szándékod? Nem tudtad-e, hogy ellenséged vagyok, nagy sereggel jövök ellened, és kiűzlek örökségedből? Miért nem arra használtad inkább kincsedet, hogy lovasokat és katonákat tarts, és megvedd velük városodat?” A kalifa ijedelmében nem tudta, mit válaszoljon, és egy szót sem szólt. Így a fejedelem tovább folytatta: „Nos hát, kalifa, minthogy látom, mennyire szereted kincsedet, hát ezt adom neked enni!” Aztán bezárta a kalifát a kincses toronyba, és megtiltotta, hogy bármilyen ételt vagy italt bevigyenek, mondván: „Nos, kalifa, egyél a kincseidből annyit, amennyit akarsz, ha már annyira szereted, mert egyéb ennivalót nem kapsz!” Így sínylődött a kalifa négy napon át a toronyban, késő bánattal, aztán meghalt, mint egy kutya. Valóban, kincse nagyobb szolgálatot tett volna neki, ha azon embereket fogadott volna, hogy megvédelmezzék királyságát és népét, sokkal inkább, mintsem engedje magát elfogni, a trónról letaszítani és halálba kergetni. Úgy vélem, Krisztus Urunk állt bosszút ilyeténképpen keresztényeiért, akiket a kalifa annyira gyűlölt. Ettől az időtől kezdve sem Baudaszban, sem másutt nem volt többé kalifájuk a szaracénoknak.

Most pedig elmondok egy nagy csodát, mely Baudaszban történt, Isten által, a keresztények megsegítésére.

7. FEJEZET

Hogyan tanácskozott Baudaszban a kalifa
országa összes keresztényeinek megöletéséről

Elmondom hát nektek ezt a nagy csodát, mely Baudasz és Moszul között történt:[89]

Krisztus születésének 1225. évében élt Baudaszban egy igen gonosz és kegyetlen kalifa, aki nagy gyűlölettel viseltetett a keresztények, különösen a saját országában élők iránt, és éjjel-nappal az a gondolat foglalkoztatta, miképpen téríthetné át ezeket a szaracénok hitére, vagy pedig megfosztva minden vagyonuktól, hogyan ölelhetné le őket. Naponta tanácskozott erről saját hitének papjaival, akik hasonló rosszindulatot tanúsítottak a keresztényekkel szemben. Mert valóban igaz, hogy a szaracénok voltak a világon mindig a legrosszabb indulatúak a kereszténységgel szemben.

Történt egyszer, hogy a kalifának, aki írásban jártas és könyveket olvasó ember volt, valamint körmönfont papjainak szemébe ötlött a mi Evangéliumunknak az a helye, mely kijelenti, hogy ha egy kereszténynek mustármag nagyságú hite van, az Úrhoz intézett imádságával a hegyeket is megmozdíthatja, ha akarja. És valóban így is igaz. De mikor a szövegnek erre a helyére bukkantak, nagyon megörvendeztek, mert úgy látszott, ez az a dolog, amelynek segítségével vagy hitük megváltoztatására bírhatják a keresztényeket, vagy mindnyájukat elpusztíthatják.

Maga elé rendelte tehát a kalifa az országban élő nesztoriánus és jakobita keresztényeket, akik igen szép számmal voltak. Mikor ezek néhány nap múlva félelemmel telve összegyűltek a kalifa színe előtt, s megkérdezték: „Mit parancsolsz velünk?”, amaz így szólt: „Ti itt igen nagy számmal vagytok együtt a világ keresztény nemzeteiből. Mindnyájan ezt a nevet viselitek?” Mire azt válaszolták, hogy keresztényeknek hívják őket, és azok is. Akkor a kalifa megmutatta nekik az Evangéliumot, és elolvastatta velük az említett szöveget, mely Szent Máté Evangéliumában található. Miután elolvasták, megkérdezte tőlük: „Ha úgy igaz, ahogy Evangéliumotok állítja, akkor ez valóban csudálatos dolog.” A keresztények azt felelték, hogy minden bizonnyal úgy van, és ennél még sokkal nagyobb dolgok is lehetségesek. „Vagyis azt mondjátok - folytatta a kalifa -, hogy a keresztény, ha mustármagnyi hite van, istenéhez imádkozva képes két hegyet egymáshoz terelni?” „Valóban így hisszük” - felelték a keresztények. „Helyes - mondta a kalifa -, mivel azt állítjátok, hogy igaz, rátok bízom a választást. Ilyen szép számú tömegben bizonyára akad olyan, akiben egy picike hit rejtőzik; tehát vagy idemozdítjátok azt a hegyet - itt az egyik szomszédos hegyre mutatott -, vagy pedig rút halállal haltok. Ha hitetek bizonyságát láttam, én is jó kereszténynek tartalak majd benneteket. De ha a hegyet nem sikerül elmozdítanotok, ezáltal eláruljátok, hogy elfajzott nyomorultak vagytok, akikben nyoma sincs a hitnek. Akkor pedig, mint rossz keresztényeket, kivégeztetlek benneteket. De megmenekülhettek a haláltól, ha szaracénok lesztek, és elfogadjátok a mi szent törvényeinket. Tíznapi meggondolási időt adok nektek; ha ez alatt az idő alatt nem tudjátok végrehajtani a dolgot, vagy meghaltok, vagy szaracénok lesztek.” Miután ezt mondta, elbocsátotta őket, hogy gondolják meg, mit tehetnek a dolog véghezvitele érdekében.

8. FEJEZET

Milyen szomorúság szállt a keresztényekre a kalifa szavai miatt

Hallván a kalifa szavait, a keresztényekre nagy félelem és szomorúság szállt, hogy meg kell halniuk; de minden reményüket Istenbe vetették, Teremtőjükbe, hogy megsegíti őket szorongattatásukban. A legbölcsebb keresztények, mert a városba gyűltek közt számos érsek, püspök és kegyes életű pap volt, összeültek tanácskozni, de nem látszott számukra más menekvés, kivéve, hogy ahhoz forduljanak, akitől minden jó származik, kérve, hogy védelmezze meg őket a kalifa kegyetlenségétől, amennyiben kívánságát nem tudják teljesíteni.

Így gyűltek össze imádkozni férfiak és nők, kicsinyek és nagyok egyaránt, nyolc nap, nyolc éjjel keserves sóhajtások és könnyhullatás és böjt közepette. És miközben az imában így elmerültek, a nyolcadik napon az Ég egyik szent angyala által látomás jelent meg egy püspöknek, aki igen jó keresztény volt, így szólván hozzá: „Ó, püspök. Istentől jövök, akinek fülébe jutott a te imádságod és a te népedé. Hogy pedig ne lássatok halált ilyen elvetemült emberek miatt, keress fel még a reggel egy félszemű foltozó vargát!” És megmondta annak házát és nevét is, melyet nem közölhetek veletek, mert immár feledésbe ment. „Ez az ember kegyben áll Istennél; ő általa megy majd teljesedésbe az Evangélium szava és menekültök meg a kalifa sötét szándékától. Kérd őt, imádkozzék Istenhez a hegy elmozdulása végett, Isten pedig az ő jóságában meg fogja hallgatni ennek a szentéletű foltozóvargának az imádságát.” Ezeket mondva, eltűnt.

Most el kell mondanom, milyen is volt ez a foltozóvarga. Azok közé tartozott, akik egyenes és tiszta életet élnek, böjtölnek, és minden bűntől mentesek; naponta misére ment, és keresetének egy részét mindennap Istennek adta. Amint látjátok, messze földön nem lehetett párját találni a kegyességben. Hogy miért volt félszemű, annak a története a következő:

Való igaz, hogy nemegyszer hallotta a pap szájából, amint Szent Márk Evangéliumából felolvasta: „Ha a te szemed botránkoztat meg téged, vájd ki azt: jobb néked fél szemmel bemenned az Isten országába, mint két szemmel vettetned a tüzes gyehennára.” A varga pedig sem írni, sem olvasni nem tudott; együgyű ember létére betű szerint értette ezeket a szavakat, nem tulajdonítva nekik más értelmet. Történt egy régebbi napon, mikor műhelyében volt, hogy felkereste őt egy asszony, aki egy pár cipőt akart csináltatni. A mester, mivel igen szépnek találta, látni akarta lábát, mérték vétele végett. Az asszony pedig, levetve cipőjét és felhúzva szoknyáját, megmutatta neki lábát és lábszárát. Tévedés ne essék: az asszony olyan szépséges volt, lába és lábszára pedig oly gyönyörű, hogy többre nem is volt szükség. A foltozóvarga pedig tudatára ébredt, hogy miközben mértéket vett, bűnös gondolatai támadtak, mert szeme szívesen nézte, amit látott. De belekapaszkodva mindenkori erényébe, elküldte boltjából az asszonyt, és nem adott el neki cipőt. Egyedül maradva, így szólt magához: „Ó, hűtlen, álnok és semmirekellő ember! Mire gondoltál? Bizony, nagy bűnt követtél el. És bizony, nagy lesz szemeim büntetése, mivel megbotránkoztattak engem.” Majd megragadta az árt, melyet a lyukasztáshoz használt, és beleszúrta jobb szemébe, úgyhogy attól kezdve a jobb szemével nem látott. Ebből megítélhetitek, milyen szentéletű, egyenes és igaz ember volt. De térjünk vissza tárgyunkhoz.

9. FEJEZET

Hogyan kérték meg a félszemű vargát, hogy imádkozzék a keresztényekért

Mikor a püspöknek az éj folyamán többször is megjelent a látomás, reggel részletesen beszámolt róla a keresztényeknek; ezek örömkönnyeket ontva mindnyájan arcra borultak, és hálát adtak a mi Urunk Istenünknek, hogy kegyesen meghallgatta imádságukat, és egyetértésben elhatározták, hogy maguk elé hívják a vargát: érte küldtek tehát, hogy járuljon a püspök elé. Amikor megérkezett, alázatosan megnevezte magát, ők azonban örömkönnyek közt fogadták. Elmondták neki a látomást az angyallal, és kérték, hogy imádkozzék, mivel Isten megígérte, hogy meg fogja hallgatni imádságát, és elmozdítja a hegyet. Hallva ezt a kívánságot, a varga szabadkozni próbált, kijelentvén, hogy távolról sem olyan jó ember, akinek kedvéért Isten ekkora kegyet hajlandó gyakorolni. De ők kitartottak kérésük mellett, olyan állhatatosan, hogy a varga nem vonakodott tovább, hanem kijelentette, hogy noha bűnös ember, akaratuk szerint cselekszik, és Teremtőjéhez fohászkodik.

10. FEJEZET

Hogyan mozdította meg a hegyet a félszemű foltozóvarga imája

Mikor a kijelölt nap eljött, minden keresztény, férfi és nő, kicsiny és nagy, több mint százezer ember, talpon volt, és templomba ment, hogy meghallgassa a szentmisét, alázatosan könyörögve Istenhez, hogy mentse meg őket a kegyetlen kalifától. Mise után a síkságon át nagy processzióban a hegy felé járultak, maguk előtt vitték a keresztet, és menetközben hangosan énekeltek és zokogtak. Mikor megérkeztek, ott találták a kalifát és számtalan fegyveres szaracénját, akiknek az lett volna a feladatuk, hogy várva a dolgok kimenetelét, megöljék őket, ha nem hagyják el hitüket, mert arra a szaracénok a legkevésbé sem számítottak, hogy Isten esetleg csodát is tehet a keresztényekkel. Az utóbbiak nagy félelem és kétség közepette álltak ott, de mindenesetre belekapaszkodtak a Jézus Krisztusba vetett reménybe.

Ekkor a varga, miután a püspök megáldotta, térdre vetette magát a szent kereszt előtt, és az ég felé tartván karját buzgón fohászkodott a Teremtőhöz és a Megváltó Úr Jézus Krisztushoz, hogy fordítsa szemét a Föld felé, és erősítse meg hitében a keresztényeket, elmozdítván helyéből a hegyet, nehogy ennyi keresztény halált lásson. És így fohászkodott: „Kegyelmes és mindenható Isten, minden látható és láthatatlan dolognak teremtője, aki az embert saját hasonlatosságodra teremtetted, és méltónak ítélted, hogy egyszülött Fiad emberi húsba öltözzön, és kereszthalált szenvedjen a bűnösök vakságául; Te, akinek neve mellett mindenkor vallást tettünk, és teszünk akkor is, ha Neked úgy tetszik, hogy miattad halált szenvedjünk, kérlek Téged a Te jóságodért, légy kegyes a Te népedhez, hogy el ne vesszen, és Benned való hite le ne romboltassék és meg ne csúfoltassék, de ismerjék meg a Te hatalmadat ezek a gonoszhitű emberek. Jól tudom, nem vagyok méltó arra, hogy ezzel a kéréssel Hozzád forduljak, de a Te nagy hatalmadért könyörögve esdekelek, hallgasd meg a Te bűnös szolgád imádságát, aki Téged arra kér, Örökkévaló Atya, hogy ez a hegy mozduljon el a helyéből.”

És mikor befejezte fohászát, nagy fennszóval így szólott: „Az Atyának, Fiúnak és Szentléleknek nevében megparancsolom neked, hegy, mozdulj el innen a Szentlélek erejétől.” A hegy pedig vonakodás nélkül megindult, és iszonyú rengés közepette ezer lépést odább tolódott a síkságon, a kalifának és szaracénjainak nagy rémületére. „Hagyd abba, az Istenre kérünk, hagyd abba az imádságodat!” - kiáltozták a szaracénok, mert a hegy mindaddig mozgott, amíg a varga imádkozott. Abbahagyta hát imáját, és a hegy megállt. A kalifa és szaracénjai látván ezt, ámulva álltak Isten bámulatos csodája előtt, melyet a benne hívőkért tett. „Nagy a keresztények Istene” - mondták, és igen sok szaracén maga is kereszténnyé lett. Sőt maga a kalifa is megkeresztelkedett az Atya, Fiú, Szentlélek nevében, és keresztény hitre tért, bár csak titokban, mert tartott a szaracénoktól. De mikor meghalt, nyakán kis keresztet találtak, melyet ruhája alatt mindig hordott; ezért a szaracénok nem a többi kalifa mellé temették, hanem egy félreeső helyre.

A keresztényeket felgerjesztette a szent csoda, és örömmel telve tértek hajlékaikba, hálát adva a Teremtőnek azért, amit értük tett. Ezért szabadok az ország keresztényei és részesülnek jó bánásmódban mind a mai napig. Sőt mi több, az említett varga iránti tiszteletből és az akkor elnyert kegyelemért, a keresztények, nesztoriánusok és jakobiták ünnepélyesen megemlékeznek a csoda évfordulóján, és előestéjén szabályszerűen böjtölnek. Megjegyzendő, hogy különben az örmény, nesztoriánus és jakobita keresztények bizonyos hittételek miatt kárhoztatják egymást, és elkülönülten élnek.

Most hát hallottátok, mint történt ez a nagy csoda. És ne csodálkozzatok, hogy a szaracénok gyűlölik a keresztényeket, mert az átkozott törvény, melyet Mohamedtől kaptak, megparancsolja nekik, hogy minden hatalmukban álló módon kegyetlenkedjenek a többi népekkel, különösen a keresztényekkel, fosztogassák javaikat, tegyenek velük minden rosszat, mivelhogy nem az ő törvényeiket követik. Ha pedig a keresztények megölnek vagy megsértenek közülük valakit, azt kötelesek vértanúnak tartani. A világ minden szaracénja egyféle törvényt követ. Életük végén elmegy hozzájuk a pap, és felteszi a kérdést: hiszik-e, hogy Mohamed az Isten igazi prófétája; ha igennel felelnek, azt válaszolja nekik, hogy elnyerték az üdvösséget. Azáltal térítették hitükre a tatárokat és sok más népet, hogy törvényük igen sok szabadosságot megenged, és semmilyen bűnt nem tilt. Bizony igen gonosz törvényeik és rút parancsolataik vannak! És így cselekszenek a szaracénok szerte a világban.

Elmondtam egyet-mást Baudaszról. Csakugyan, sok mindent beszélhettem volna még az ottani népek ügyeiről és szokásairól. De túlságosan is hosszúra nyúlna, és még sok egyéb csodálatos van hátra, amit el kell mondanom ebben a könyvben.

Most tehát Taurisz városáról fogok beszélni.

11. FEJEZET

Taurisz nemes városáról

Taurisz nagy és nemes város,[90] Örményország és Perzsia szomszédságában, egy Baudaszhoz közeli, Irak nevű hatalmas tartományban[91] fekszik, hol sok más igen gazdag város és falu is található, de mivel Taurisz a leghíresebb, róla fogok beszélni.

Taurisz lakói a tatárok alattvalói, és a ruházattal kapcsolatos iparból és kereskedelemből élnek; sokféle szép és értékes selyem- és aranybrokát kelmét szőnek. A városnak olyan szerencsés a fekvése, hogy Indiából, Baudaszból, Moszulból, Kremeszorból[92] és sok más vidékről mind idehozzák az árut. Ez sok latin kereskedőt vonz erre, különösen genovaiakat, hogy vásároljanak a messze földről jött fűszerekből. Annál is inkább, mert a drágaköveknek és gyöngyöknek is nagy piacuk van Valóban olyan város, ahol a kereskedők bő haszonra tehetnek szert itt.

Maguk a városlakók pipogya teremtések, és különböző felekezetek tarka keverékét alkotják. Vannak itt örmények, nesztoriánusok, jakobiták, georgiaiak, perzsák és végül magának a városnak szülöttei, kik Mohamedet imádják. Az utóbbiak elég gonosz népség, taurizi néven ismerik őket, és különféle nyelveket beszélnek. A várost elbűvölő kertek övezik, tele sokféle kiváló és nagy gyümölcsfával. Vizük is bőségesen van.

Most elhagyjuk Tauriszt, és Perzsia földjéről beszélünk. Tauriszból Perzsiába tizenkét napos út vezet.

12. FEJEZET

Szent Barsamo kolostoráról Taurisz határán

Taurisz földjének határán egy kolostor áll, mely Szent Barsamóról, egy igen ájtatos szentről kapta nevét.[93] Apátság is van itt, sok szerzetessel, kik a karmelitákhoz hasonló öltözetet viselnek, és hogy a restség bűnébe ne essenek, szüntelen gyapjúkötelet fonnak. Ezeket istentisztelet közben Szent Barsamo oltárára helyezik, vagy mikor szerte járnak az országban kéregetve, mint a Szentlélek Barátainak Rendje, megajándékozzák velük barátaikat és ismerőseiket, mivel kitűnően alkalmas szernek bizonyultak testi kínok ellen; ezért mindenki nagy áhítattal igyekszik belőlük szerezni magának.

13. FEJEZET

Perzsia földjéről; egy s más a három királyról

Perzsia nagy ország, mely hajdan igen híres és hatalmas volt; azóta már a tatárok jórészt feldúlták és elpusztították, és sokkal kisebb, mint hajdan.

Perzsiában van Szába városa,[94] honnan útra kelt a három mágus, hogy Jézus Krisztust imádják; mondják, itt is nyugszanak eltemetve, három egymás mellett levő, igen nagy és díszes sírban. Mindegyik fölött egy igen szép kidolgozású négyszögű épület áll, tetején kupolával. A testek még épen megvannak, teljes hajjal és szakállal, mintha élnének. Az egyiknek neve Gáspár volt, a másiké Menyhárt, a harmadiké Boldizsár. Messire Marco Polo sokat kérdezősködött a város népétől a három király felől, de senkit sem talált, aki valamit is tudott volna róluk, legfeljebb annyit, hogy volt három király, egymás barátai, akiket régen itt temettek el. Azonban háromnapi járásra hallott valamit, amiről rögtön beszélni fogok. És egyáltalán nem kell megvetni vagy koholmányszámba venni. Ugyanis egy városra talált; neve Kala Ataperisztán,[95] ami annyit jelent: „A tűzimádók vára”. A név helyes, mert az ott lakó emberek a tüzet imádják,[96] rögtön elmondom, hogy miért.

Emlékeznek még arra, hogy hajdanában ennek az országnak három királya útra kelt imádni egy prófétát, aki épp akkor született a zsidók országában, és háromféle ajándékot vittek neki: aranyat, tömjént és mirhát, azért, hogy bizonyságot szerezzenek, vajon a próféta Isten, vagy földi király, avagy orvos légyen. Mert úgy gondolták: ha elveszi az aranyat, akkor földi király, ha elveszi a tömjént, akkor Isten, ha elveszi a mirhát, akkor orvos. Így jutottak arra a helyre, ahol a gyermek megszületett. A három király közül először a legifjabb járult elébe, és úgy találta, hogy a gyermek alakra és korra hozzá hasonló.

Így hát tovább ment csodálkozva. Aztán a második, a középkorú lépett be, és miként az első, hasonlóképpen a saját korában levőnek látta a gyermeket, így tehát ő is elment, és igen álmélkodott. Végül a legidősebb lépett be, aki már hajlott korú volt, s miután vele is ugyanaz történt, mint a másik kettővel, mélyen elgondolkozva továbbment. És mikor hárman ismét együtt voltak, és elmondták, amit láttak, még inkább csodálkoztak. Így hát megegyeztek abban, hogy együtt mennek be mind a hárman, és így cselekedvén, végre is olyannak láthatták Krisztust, amilyen valóban volt, mintegy tizenhárom napos gyermeknek. Ekkor imádták őt, és megajándékozták az arannyal, tömjénnel és mirhával. A gyermek mind a három ajándékot egyszerre vette el. A történettel kapcsolatban sok mese forog közszájon. Egyéb koholmányok közt például az is, hogy amikor a mágusok eltávoztak a próféta színe dől, a csupán néhány napos gyermek egy kis zárt szelencét adott nekik, de megparancsolta, hogy nem szabad felnyitniuk. Az ajándék vétele után a három király visszatért országába.

14. FEJEZET

Mi történt, amikor a három király országába visszatért

Amikor már hosszú idő óta nyargaltak, eszükbe jutott a szelence. Elhatározták, hogy megnézik, mit adott nekik a gyermek. Felnyitották hát a kis szelencét, és egy követ találtak benne. Látva ezt, elkezdtek tanakodni, hogy vajon mi is lehet az, amit a gyermek adott nekik, és milyen jelentőséget tulajdonítsanak neki. Íme a dolog értelme: mikor ajándékaikat felkínálták, a gyermek mindhármat elfogadta, és mikor látták ezt, így szóltak egymáshoz: Ő az igazi Isten, az igazi király és az igazi orvos. A nekik ajándékozott kő pedig azt jelentette, hogy e kezdetben mutatott hitüknek olyan keménynek kell maradnia a jövendőben is, mint a szikla. Azonban a mágusok nem értették meg egyszerre a kő ajándékozásának jelentőségét, gúnyolódni kezdtek, majd egy mély kútba dobták azt. Mindebből egy szó sem igaz, de ilyesmivel áltatják magukat azok, akikből hiányzik a valódi hit. Mihelyt a kő a vízbe hullott, hatalmas tűz szállott alá az égből, és egyenesen a kút felé közeledett, ahová a követ dobták. És hirtelen, isteni csodaként, hatalmas láng kezdett lobogni a kút torkából.

Mikor a királyok ezt a nagy csodát látták, elálmélkodtak, és igen bánták, hogy eldobták a követ, mert akkor már megértették, hogy nagy és szent jelentése van. Így hát vettek a tűzből, országukba vitték, s elhelyezték egy szép és ékes templomban. Még egyszer mondom, hogy mindez merő kitalálás. Az igazság annyi csupán, hogy a tüzet ott a nép szüntelenül táplálja, istenként imádja, és minden bemutatott áldozatot tűzzel égetnek meg.

És ha a tűz olykor kialszik, elmennek más városokba, hol hasonló hitet vallanak, tüzet kérnek tőlük a templomokban őrzött lámpákból, és templomukba viszik. És olyan tűzből soha nem vennének, mely nem a szent tűzből származik. Íme az oka, miért imádják amaz ország lakói a tüzet. Nemegyszer nyolc- vagy tíznapos utat is megtesznek érte. És ha nem találnak ilyen tüzet, visszamennek az első helyre, a kúthoz, amelybe a mágusok belehajították a betlehemi gyermektől kapott követ, amely a valóságban soha nem létezett. Ezért imádják a tüzet, és mondhatom, sokan osztoznak ebben a tévedésben.

Ezt a történetet mondták el a város lakói messire Marco Polónak, kijelentvén neki, hogy a történet igaz, és hogy a három király egyike Szába városából, a második Avából,[97] a harmadik pedig Kakszán erődből[98] való, ahol még mindig imádják a tüzet a környék népével együtt. Mindamellett annyit szabad elhinni, amennyi a Szent Evangéliummal megegyezik, vagyis hogy a mágusok elindultak az Úr imádására, és ajándékot vittek neki. A többi a hitetlenek tévelygése, és nincs köze az igazsághoz, hanem hazugságot halmoz hazugságra, ahogy azt a műveletlen nép teszi.

Miután ezt a történetet teljes egészében elmondtam, beszámolok Perzsia különböző tartományairól és azok sajátosságairól.

15. FEJEZET

Perzsia nyolc királyságáról és azok nevéről

Tudnotok kell, hogy Perzsia igen nagy ország és nyolc királyság van benne. Elsorolom mindegyiknek a nevét:[99]

Az első ott van, ahol Perzsia kezdődik, és Kazvin a neve; a második tovább van dél felé, és Kurdisztánnak hívják; a harmadik északnak Lór; a negyedik Szulsztán; az ötödik Isztanit; a hatodik Szerazy; a hetedik Szonkara; a nyolcadik Tunokain, mely Perzsia túlsó végén van. Mindezek a királyságok déli irányban húzódnak, egyet kivéve, mégpedig Tunokaint. Az utóbbi kelet felé húzódik, és Arbre Sol tartomány határán van, melyet a tengermelléki keresztények Arbre Sec néven ismernek; erről majd szólunk, ha eljön a sora.

Perzsia e királyságaiban ma is tömérdek pompás ló van; ezeket részben Indiába viszik eladni, mert igen kelendőek, s egyetlenegy közülük megér kétszáz livre-t, tours-i pénzben[100] számolva, némelyik többet, némelyik kevesebbet, aszerint, hogy milyen minőségű. Itt találhatók még a világ legnagyobb, legjobb szamarai, mindegyik megér vagy harminc ezüst márkát, mert, ellentétben a mi országunk szamaraival, szívósak, erősek és gyors járásúak; a teherbírásuk is kitűnő. Néha nagyobb áron kelnek el, mint a lovak, a következő okból: keveset esznek, nagy terhet cipelnek, és sokat haladnak egy nap alatt. Sem ló, sem öszvér nem bír ki annyi fáradalmat, mint ezek a szamarak. Mert mialatt az ország kereskedői egyik vidékről a másikra mennek, hatalmas sivatagokon kelnek át, tehát homokos, kopár és kiaszott földeken, ahol fű és állatoknak alkalmas eledel nem terem. Mivel a kutak és édesvizek egymástól távol esnek, két itatás közt hatalmas utat kell megtenni. Minthogy a lovak erre alkalmatlanok, a kereskedők szamarakat tartanak, gyors járásukért és igénytelenségükért. Ezért van jobb áruk, mint a lovaknak. Használnak még tevéket is, melyek szintén nagyon teherbírók és igénytelenek, de sokkal lassúbbak a szamaraknál.

És jegyezzétek meg, Indiában olyan nagy és ernyesztő a hőség, hogy lovakat sem őrizni, sem táplálni nem lehet. Amelyik ott világra jön, szörnyeteg lesz, formátlan tagokkal: se ereje, se értéke. Az ország lakói, mint említettem, a lovakkal Kiszibe[101] és Hormoszba[102] mennek csak, az Indiai-tenger partjáig; ott vásárolják meg tőlük a kereskedők a lovakat a már mondott magas árakon, s tovább szállítják Indiába eladni.

Az ország népe azonban igen kegyetlen és gyilkos hajlamú, úgyhogy nem múlik el nap emberölés nélkül, s ez nem a kormányzat miatt van így; sőt, ha a keleti tatárok nem tartanák őket erősen kordában, nagy károkat okoznának az utazó kereskedőknek; valóban, a Kelet ura ezt erősen bünteti, és elrendelte, hogy minden veszedelmes hágónál a lakosság köteles tartománytól tartományig erős és megbízható kíséretet kiállítani a kereskedők kérésére; ezen szolgálat fejében az út hossza szerint rakományonként két vagy három grossi fizetendő. De így is gyakran sikerül nekik a tilalom ellenére ilyen természetű gaztetteket elkövetni. Ha a kereskedők nincsenek jól felfegyverezve, számíthatnak rá, hogy megölik vagy legalábbis megsanyargatják, mindenükből kifosztják őket. Néha megtörténik, hogy egy egész karaván elpusztul ilyenformán, ha nem rendelkezik megfelelő kísérettel. A lakosság ugyanis teljesen szaracén, vagyis Mohamed tanának követője.

A városokban számos kereskedő és kézműves lakik, akik munkájukból élnek, vagyis aranyruhák és különböző ezüsthímzésű szövések készítéséből. Bővelkednek az országban termett gyapotban. Sok gabonájuk terem, mégpedig búza, árpa, köles, pohánka; továbbá bor és szőlő (finom és nagy szemű), valamint mindenféle gyümölcs.

Valaki azt mondhatná: „De hisz a szaracénok nem isznak bort, mert tiltja a vallásuk.” Erre az a felelet, hogy a szöveget úgy értelmezik: ha a bort felforralják, s egy része elpárolog, a többi pedig megédesedik, akkor már ihatják a parancs megszegése nélkül is, mert már nem bornak hívják, minthogy a név a zamattal együtt megváltozik.

De hagyjuk ezeket a tartományokat, és beszéljünk Jaszdi városáról, szokásairól és sajátságairól.

16. FEJEZET

Jaszdi nagy városáról

Jaszdi[103] már jócskán bent van Perzsiában, szép és nemes város, és fejlett ipara van. Itt nagy mennyiségben készítenek egy bizonyos selyemfajtát, melyet jaszdi néven ismernek, és kereskedők viszik szét Kelet minden tája felé, nagy nyereséggel és haszonnal. A lakosság Mohamedet imádja.

Ha a várost elhagyva tovább utaztok Kerman felé, hét napon át egyetlen hatalmas síkságon haladtok, és csupán három helyen találhattok szállást. Közben gyönyörű datolyaerdők terülnek el, és lovagolva nagyon kellemes az út rajtuk keresztül. Ezekben nagyon jól lehet vadászni és solymászni, mert fogoly és fürj bőven van, és más vad is akad, úgyhogy az áthaladó kereskedők ideje csupa szórakozás. Találhatók itt még vadszamarak, amelyek igen csinos teremtések. A hétnapos út végén egy szép királyságba érkeztek, melynek Kerman a neve.

17. FEJEZET

Kerman királyságról

Kerman királyság szintén Perzsiában van kelet felé,[104] és fővárosát is így hívják. Azelőtt örökös fejedelmek kormányozták. Mióta a tatárok elfoglalták az országot, a hatalom nem öröklődik, hanem a tatárok olyan urakat küldenek kormányozni, amilyenek nekik tetszenek. A királyságban nagy mennyiségben található a türkiznek nevezett drágakő, melynek lelőhelye a hegyekben van, ahol a sziklákból vájják ki; elég sok acélér és ondanik[105] is található itt. A nép igen ügyes a fegyverkészítésben; nyergeik, zabláik, sarkantyúik, kardjaik, íjaik, puzdráik és mindenféle fegyvereik valóban igen kitűnőek, S alakjukban az egyes vidékek hagyományait követik. Az ország asszonyai és leányai nem dolgoznak, hanem csupán szolgálóiknak és kisasszonyaiknak parancsolgatnak, akik gyönyörűen hímeznek selyemre különböző színű madár- vagy állatalakokat, fákat és virágokat és mindenféle más mintákat. A nemes emberek használatára olyan szőnyegeket és ágyfüggönyöket készítenek, hogy az ember nem győzi csodálni azokat, úgyszintén párnákat, terítőket, paplanokat és más efféle dolgokat. Munkáikat szerte a világon ismerik.

Kerman hegyeiben vannak a világ legjobb sólymai, a legmegbízhatóbbak és a legjobb repülők.[106] Alakra kisebbek, mint nálunk a vándorsólymok, veresek a begyükön, úgyszintén a nyakuk alatt és combjuk közt. Olyan gyorsan repülnek, hogy semmilyen madár nem menekülhet előlük.

A várost elhagyva hét napig lovagolhattok, s az út mentén városokat, falvakat és csinos tanyákat találtok, úgyhogy az utazás igen kellemes. Vidám szórakozást nyújt útközben a vadászat és solymászat, mert bőven van fogoly. Hétnapi lovaglás után egy hosszú síkságon át nagy hegyhez érhettek, s feljutva a hágó tetejére, széles lejtő nyílik meg előttetek, melyen két nap hosszat tart a leereszkedés. Itt mindenféle gyümölcsöket találtok, bőségesen és sokféle változatban. Valamikor nagyon sok lakott hely volt az út mentén, de ma már nincsen. Legfeljebb néhány embert láttok, akik marháikat terelgetik a legelőkön. Kerman városától a hágóig olyan szigorú a tél, hogy csak igen meleg ruhában és szőrmékben bírjátok ki, és így is számos utast elér a halál.

Adjunk számot néhány tapasztalatról, amit Kerman királyságban szereztünk! Kerman népe jó, nyugodt, tisztelettudó, békés, és ha módjában áll, segít. Ahogy királyuk egyszer udvari emberei előtt kijelentette: „Urak, módfelett csodálkozom, mégsem tudom okát adni annak, hogy a velünk szomszédos Perzsia királyságban oly sok a gonosztevő és kártékony ember, ki a másik életére tör, míg nálunk bűn vagy vétek jóformán soha nem fordul elő.”

A bölcsek azt felelték, hogy a dolog okát a földben kell keresni. Mire a király Perzsia különböző részeibe, többek közt a fent nevezett Isztanitba, melynek lakói gonoszságban túlszárnyalták a többieket, hét hajót küldött bölcsei tanácsára, hogy földdel megrakottan térjenek vissza. Otthon a földet szurok módjára bizonyos csarnokban szétszóratta, azután szőnyegekkel beboríttatta, nehogy bepiszkolja azokat, akik rálépnek: ilyen finom szokások járták náluk. Majd a csarnokban levőket megvendégelte. Étkezés után a vendégek durva és sértő szavakat kezdtek mondani egymásnak. Erre a király belátta, hogy az ok valóban a földben keresendő.

18. FEJEZET

Kamadi városáról, továbbá a karaona rablókról

Miután két napig haladtatok a völgyben, mint mondtam, nagy síkságra érkeztek, mely ötnapi járóföld hosszúságban nyúlik dél felé; elején egy Kamadi nevű város áll,[107] hajdan nagy és előkelő hely, de ma már csekély jelentőségű, mert a tatárok betöréseikkel többször végigdúlták. A síkság, amelyről beszélek, igen forró éghajlatú. A tartományt pedig, amelybe így jutottatok, Reobarlesznek hívják.[108]

A tartomány terményei a búza, az árpa és egyéb gabonafélék; fő gyümölcse a datolya, a pisztácia és a paradicsomalma,[109] továbbá olyan fajták, amelyek a mi éghajlatunkon nem teremnek. Tömérdek a gerlegalamb, melyeket a gyümölcs bősége csábít ide, de ezeket a szaracénok soha nem ejtik fogságba, mivel undorodnak tőlük. Vannak még fácánok és egyéb madarak is ezen a vidéken, köztük egy frankolin nevű madár,[110] mely azonban különbözik a más országokban található frankolinoktól, mert tollában a fehér és fekete keveredik, a lába és csőre pedig cinóber színű.

Hasonlóképpen változatos és sajátos e terület állatvilága. Mindenekelőtt az ökrökről beszélek. Ezek igen nagyok és fehérek, mint a hó, szőrük rövid és sima, ami a vidék meleg voltágak tulajdonítható. Szarvuk rövid, vastag és nem hegyes, válluk közt kerek, körülbelül kéttenyérnyi nagyságú púp van. Hasonló fajtából nincs szebb a világon. Mikor terhet raknak hátukra, letérdepelnek, mint a tevék, és csak akkor kelnek fel, ha a terhet eligazították rajtuk. Súlyos málhát képesek vinni, mert igen erősek. Vannak itt ezenkívül szamár nagyságú fehér juhok, ezeknek farka olyan nagy és kövér, hogy egy farok harminc fontot nyom. Igen ízes húsú kövér állatok, és kitűnő minőségű gyapjút szolgáltatnak.[111]

Számos falu és város épült ezen a síkságon, magas vályogfallal körülvéve, hogy védekezni lehessen a rablók ellen, kiket karaonáknak hívnak,[112] és nagy számban élnek errefelé. Szanaszét kalandoznak az országban. Kegyetlen és gonosz fajzat, és tömérdek kárt okoznak. Nevüket, mely azt jelenti: „kevert vérűek”, azért kapták, mert indiai anyák és tatár apák gyermekei. Tudnotok kell, hogy ha ezek a karaonák rablókalandra indulnak, valamilyen ördögi varázslat folytán sötétségbe borítják a Napnak arcát, úgyhogy mellettetek lovagló társaitokat is alig veszitek észre. Ezt a sötétséget hétnapi járóföldre ki tudják terjeszteni, úgyhogy senki sem képes nyomukra akadni. A sötétség nem számít nekik, mert keresztül-kasul ismerik az országot, nyílegyenesen lovagolnak csendben előre, szorosan egymás mellett, néha tízezren is, máskor még többen vagy kevesebben. Ilyen módon teljesen bekerítik és ellepik a vidéket, melyet ki akarnak fosztani, és elragadnak minden, a városokon vagy falvakon kívül tartózkodó élőlényt. Férfi, nő, állat - semmi sem menekülhet előlük! Az ily módon elfogott öregeket minden könyörület nélkül lemészárolják, a fiatalembereket és nőket eladják rabszolgának más országokban. Így pusztul el az egész ország és válik lassanként sivataggá.

E gonosztevők királyát Nogodárnak hívják,[113] és igen éles elméjű férfiú. Ez a Nogodár egyszer körülbelül tízezer lovassal elment Csagatáj udvarába, aki a Nagy Kán édestestvére,[114] és egy nagy birodalom uralkodója; megszállt nála, mert Csagatáj nagybátyja volt neki. Ott-tartózkodása alatt Nogodár igen merész és hitvány vállalkozásba kezdett, el is mondom nektek, mibe. Elcsábítva nagybátyja tízezer lovasát, elhagyta országát, Csagatáj ugyanis akkor Nagy-Örményországban időzött, és a nagy lovassereggel, csupa kegyetlen, hétpróbás gazfickóval, átment először Badasanon,[115] aztán egy Pasai-Dir nevű tartományon,[116] majd Ariora-Kesemuron.[117] Itt embereinek és lovainak nagy részét elvesztette, mert az út igen szűk és veszélyes volt. Mikor pedig mindezeket a tartományokat meghódította, Dilavár tartomány[118] határán behatolt Indiába. Miután rohammal elfoglalta, tábort ütött a hasonló nevű városban és kormányzóságban, melyet elvett az ország királyától, Aszedin szultántól, aki igen erős és gazdag volt. Akkor aztán egyszerre békésen kezdett uralkodni.

Közben a fehér tatárok közül sokan indiai asszonyokat vettek magukhoz, ezeknek a színe pedig fekete. Az így született gyermekeknek neve karaona, mely, mint említettem, kevert vérűt jelent. Dilavári tartózkodásuk idején megtanulták a varázsló és ördögi mesterkedéseket, melyeknek segítségével el tudják rejteni a Nap fényét. Így gyakran lovagolnak harminc-negyven napot, többnyire Reobar felé, mivelhogy a Hormoszba jövő kereskedők, míg hírt nem vesznek az indiai kereskedők érkezéséről, a hosszú út megpróbáltatásaiban lesoványodott öszvéreiket és tevéiket kicsapják Reobar legelőire, ahol a dús füvön ismét meghíznak. A karaonák viszont csak erre várnak: ott teremnek, mindent elhajtanak, az embereket foglyul ejtik és eladják. Mindenesetre, megfelelő váltságdíjért szabadon bocsátják őket. Most itt lakik Nogodár seregével, nem fél senkitől, és gyakorta háborúskodik a szomszédos tatár törzsekkel, melyek körülveszik birodalmát.

Nos hát, beszámoltam ezekről a gonosztevőkről és történetükről; sőt hozzá kell tennem mint tényt, hogy ezek a banditák magát messire Marcót is körülvették volt a sötétséggel, amiről beszéltem, azonban Istennek úgy tetszett, hogy sikerült megmenekülnie és eljutnia egy közeli faluba, Konoszalmiba;[119] kísérete azonban elveszett, két ember kivételével, kik vele együtt menekültek. A többit elfogták, közülük egyeseket eladtak, másokat lemészároltak. Mindezeket az igazsághoz híven adtam elő. Most pedig beszéljünk más dolgokról.

19. FEJEZET

Alászállás Hormosz városba

Való igaz, hogy a síkság, amelyről beszéltem, ötnapi járóföldre terjed déli irányban; utána újabb, mintegy húsz mérföldes lejtő következik, amelyet legalkalmasabb gyalogosan megtenni. Igen rossz út vezet át rajta, tele veszéllyel a sok rabló és más kétes alak miatt, akik erre kószálnak. Ha a lejtőt magatok mögött hagyjátok, újabb szép rónaságra értek, amelyet Hormoszi-alföldnek neveznek.[120] Ezen át jó két napig tart az út; itt gyönyörű folyókat találtok, datolyapálmákkal és egyéb gyümölcsfákkal szegélyezve. Továbbá számos igen szép madár látható, mint császármadár, papagáj és még sok más, a mi országunkban ismeretlen fajta.

Kétnapi lovaglás után az Óceán partján Hormosz városához értek,[121] mely igen kiváló kikötővel rendelkezik. Ezt indiai kereskedők látogatják, fűszerrel, drágakővel, gyöngyökkel, selyem- és aranybrokáttal, elefántagyarral és sok más áruval megrakott hajókkal, hogy portékájukat eladják Hormosz kereskedőinek, akik azt szerteviszik a világ minden tájára.

A város valóban igen nagy, és hatalmas kereskedelemmel rendelkezik. Számos falu és város veszi körül, minthogy egyben Kerman föld fővárosa. Királyát Rumedan Ahmetnek hívják,[122] aki zsarnok módjára uralkodik. Nagyon egészségtelen vidék, és rettenetes a forróság a Nap miatt. Ha egy idegen kereskedő meghal itt, a király minden vagyonát lefoglalja.

Ebben az országban datolyából fűszerrel kevert bort készítenek, ami igen ízletes. Annak, aki nem szokott hozzá, és először iszik ebből a borból, gyakori és heves hasmenést okoz, de később annál jobb a hatása, és meg lehet hízni tőle. A nép csak akkor eszik húst és búzakenyeret, ha beteg, mert ilyen tápláléktól az egészségesek megbetegszenek. Ha egészségesek, táplálékuk datolyából, sózott halból, nevezetesen tonhalból, és vöröshagymából meg fokhagymából áll; ezt az étrendet pedig azért követik, hogy megőrizzék egészségüket, viszont a mi országunkban ez egészségtelen étkezésnek számít.

Hajójuk szép számmal van; ám ezek veszélyes, nyomorúságos alkotmányok, és igen könnyen elpusztulnak, mert nincsenek vaserősítésekkel ellátva, ahogy nálunk szokás. A fa, melyből készülnek, kemény, de olyan törékeny, mint a cserépholmi; ha egy szeget belévernek, azonnal darabokra esik szét; éppen ezért a deszkákat vasfúróval lyukasztják át, olyan óvatosan, ahogy csak tudják, és csak aztán erősítik össze kis cövekekkel. Majd az indiai dió rostjából készült kötéllel kötözik össze a deszkákat; ez a rost úgy csüng a nagy fákról, mint lovakról a sörény. Addig tilolják, amíg olyanná válik, mint a lószőr, aztán kötéllé sodorják, és összeerősítik vele a hajó deszkáit; jól tart, és nem rothad meg a tenger sós vizében, de a viharokat már nem állja. A hajókat nem szurkolják, hanem egyfajta halzsírral kenik be. Egy árbocot, egy vitorlát, egy kormánylapátot szerelnek fel, és nem építenek fedélzetet, csupán takarót terítenek a rakományra. A takaró bőrből van, és tetejére hajtják azokat a lovakat, melyeket Indiában adnak el. Nincsen vasuk, hogy szeget készíthessenek, és ezért csak fa alkatrészeket használnak a hajóépítésnél, és aztán, mint mondtam, hánccsal erősítik össze a deszkákat. Vasmacskájuk sincs, és a horgonyt csak egy kettőscsigás alkotmány helyettesíti, amely a viharban nem biztonságos. Ezért veszélyes az ilyen hajókon utazni, és igen sok elpusztul közülük, mert az Indiai-óceánon gyakran rettenetes viharok dühöngenek.

A nép sötét bőrű, és Mohamed imádója. A lakosok óvakodnak nyáron városi házaikban tartózkodni, mert a meleg olyan nagy, hogy megölné őket; ezért kertjeikbe mennek aludni, ahová a bővizű folyókból csatornákat vezetnek; éppen ezért mindig van elegendő vizük. Mindez kevés lenne fennmaradásukhoz; egyetlen dolog menti meg őket, rögtön elmondom, hogy mi. Bizonyos, hogy nyáron mindennap három órától egész délig fúj a szél a környező homokos síkság felől, mégpedig olyan tűrhetetlenül forrón, hogy mindenkit megölne - mint ahogy a száraz helyeken tartózkodókat meg is öli -, ha az emberek, mikor a szelet észreveszik, nem merülnének nyakig a vízbe s maradnának ott, míg a szél meg nem szűnik. Rácsokból összetákolt tetőt emelnek a víz fölé olyanformán, hogy egyik oldala a vízbe vert cölöpökön nyugszik, a másik pedig a parthoz van erősítve, és mindenütt beborítják gallyakkal, hogy a Nap ellen védve legyenek. Hogy a szél forróságáról bizonyságot tegyen, messire Marco beszámolt egy esetről, mely ottani tartózkodása alatt történt. Hormosz ura nem fizette adóját Kerman királyának, amiért az utóbbi elhatározta, hogy behajtja, éspedig akkor, amikor Hormosz népe a várostól távol megy lakni. Felszerelt tehát ezerhatszáz lovast és ötezer gyalogost, és elküldte őket a reobarleszi úton, hogy meglepetésszerűen rajtuk üssenek. De úgy fordult, hogy vezetőik hibája folytán az éjszaka beállta előtt nem tudták elérni a kijelölt helyet, és kénytelenek voltak nem messze Hormosztól, egy erdőben táborozni. Reggel, mikor útjukat tovább akarták folytatni, elkapta őket a szél, mindnyájan megfulladtak, úgyhogy hírmondó sem maradt közülük, aki urának beszámolhatott volna. Mikor Hormosz lakói meghallották az eseményt, eltemették a holttesteket, nehogy döghalál támadjon. De amikor a hullákat karjukba emelték, hogy gödrükbe vigyék, a testek annyira össze voltak aszva a szörnyű hőség következtében, hogy a karok lehulltak a törzsekről, ezért mindenkinek fekvőhelye mellett ástak sírt, és oda temették őket.

A nép a búzát, árpát és a többi gabonaneműt novemberben veti el és márciusban aratja. A datolyát csak május közepén szüretelik, egyébként semmi más fű, sem egyéb zöld növény nem nő, mert a rendkívüli forróság a nedves helyeken tenyészők kivételével mindent leperzsel.

Ha valaki a lakosok közül meghal, legyen férfi vagy asszony, gyászünnepeket tartanak; továbbá az asszonyok négy évig gyászolják férjüket. Ez idő alatt legalább naponta egyszer összegyűjtik rokonaikat, barátaikat, és nagy sírást, jajgatást rendeznek. És mivel a halálesetek igen gyakoriak, soha sincs úgy, hogy valakit ne gyászolnának. Vannak hivatásos siratóasszonyok is, akiket pénzért fogadnak fel, és bárkinek rendelkezésére állanak.

Hagyjuk el most ezt a vidéket! Azonban még nem kezdek Indiáról beszélni; majd amikor az idő és hely megkívánja, északról lefelé haladva, erre is sor kerül. Jelenleg térjünk vissza egy másik úton észak felé az előbb említett Kermanba, mert csak e városon keresztül juthatunk el azokba a tartományokba, amelyekről beszélni kívánok. De előbb még előrebocsátom, hogy Hormosz királya, Rumedan Ahmet, Kerman királyának alattvalója.

Azon az úton, melyen Hormoszból Kermanba visszatérünk, több szép síkságot találhattok és számos természetes meleg fürdőt; a vidék tele van fogollyal, a városokban olcsón és bőségesen lehet veteményekhez jutni, továbbá datolyához és más gyümölcsökhöz. A búzakenyér azonban a víz sós volta miatt olyan keserű, hogy senki nem eheti, ha nem szokott hozzá. Az említett meleg fürdőhelyeknek igen jó tulajdonságaik vannak: meggyógyítják a csúzt és több kiütéses betegséget. Most pedig beszélek nektek az észak felé eső tartományokról, annak rendje és módja szerint. Kezdjünk tehát hozzá.

20. FEJEZET

A fáradságos és sivatagos útról, mely ezután következik

Kerman városát elhagyva, Kobinan felé hét napon át az út nagyon fáradságos, el is mondom, hogy miért. Az első három nap után egy sivatagba juttok, ahol semmi vizet nem találtok, vagy csak nagyon keveset. És az a csekély is, amire rábukkantok, keserű és zöld, mint a mezők füve; olyannyira sós, hogy senki sem ihatja, s ha egy cseppet nyeltek belőle, legalább tízszer meghajt naponta. Ugyanez az eset a vizekből kicsapott sóval is. Senki sem meri használni, olyan erős a meghajtó hatása. Éppen ezért három napra való vizet kell vinni az útra; ami az állatokat illeti, azoknak szükségből inniuk kell az említett rossz vízből is, mert más nincs, és szomjúságuknak nem tudnak ellenállni - viszont annyira meghajtja őket, hogy néha belepusztulnak. Teljes három napig nem találtok emberi településre, olyan végtelenül száraz és sivatagos a vidék. Még vadállat sem tanyázik erre, mert nem találna táplálékot, hiszen a föld olyan kemény és száraz, hogy a fű nem terem meg rajta.

A háromnapos sivatagi út után a negyedik napon édesvizű folyóra találtok, mely ugyan a föld alatt folyik, de itt-ott lyukakat törtek hozzá, bár az is lehet, hogy a folyó maga vájta ezeket a nyílásokat, amelyeken át meg lehet pillantani. Elegendő vize van, és a sivatag nehézségeitől megkínzott utazók megpihenhetnek mellette, és állataikkal együtt felüdülhetnek.

Van errefelé egy kis emberi település is; de ha ezt elhagytátok, újabb négynapi járóföldre terjedő sivatag következik; nagyon hasonlít az előbbihez, azzal a különbséggel, hogy itt néhány vadszamarat is lehet látni. Az újabb sivatagi utazás negyedik napján eléritek Kennan királyságának határát, és egy városba juttok, melynek neve Kobinan.

21. FEJEZET

Kobinan városáról és az ottani dolgokról

Kobinan nagy város,[123] ahol a nép a förtelmes Mohamedet imádja. Igen sok itt a vas, acél és ondanik, s gyönyörű, nagy alakú acéltükröket készítenek. Itt állítják elő a tutiát, mely igen jó a szembajok ellen, és a szpódiumot is;[124] mivel magam is láttam, mindjárt elmondom, hogyan. Van egy bizonyos földfajtájuk, melyet hegyeikben bányásznak, és ez sajátságos tulajdonságokkal rendelkezik. Nagy, lángoló kohóba teszik, melynek boltozata felett egy finomművű vasrács van elhelyezve. Az említett föld nedvességéből felszálló füst és pára ráülepszik a vasrácsra, ott kihűlve megkeményedik, és ez a tutia. A visszamaradt vassalak neve szpódium vagy nádszpódium, mert a kiégett föld olyan könnyű, mint a nád. Hallottátok hát, hogyan keletkezik a tutia és szpódium. De hagyjuk ezt a várost, és menjünk tovább.

22. FEJEZET

Egy sivatagról, mely nyolcnapi járásra terjed

Mikor elhagyjátok Kobinan városát, ismét igen száraz sivatagban találjátok magatokat, amely mintegy nyolcnapi járóföldre terjed; nincs itt sem gyümölcs, sem fa; ami víz található, az keserű és rossz, úgyhogy élelmet és vizet kell vinni magatokkal. Az állatoknak azonban akarva, nem akarva inniuk kell a rossz vízből a nagy szomjúság miatt. Hogy pedig kedvet kapjanak hozzá, a takarmánnyal vegyítik. A nyolcadik nap végén eljuttok egy Tunokain nevű tartományba. Sok szép város és falu van itt; ez Perzsia északi határa. E tartományban van az a hatalmas síkság, ahol az Arbre Sol található, melyet mi, keresztények, Arbre Secnek nevezünk; elmondom, milyen a formája. Magas, vastag fa; levelei egyik oldalukon zöldek, a másikon fehérek. Olyan diószerű termés nő rajta, mint a gesztenye, de belül üres, evésre pedig teljesen alkalmatlan. Kérgéből balzsamot készítenek. A fája sárga, mint a puszpáng, és igen erős; száz mérföld körzetben más fa nem található, kivéve egyik oldalát, ahol már tíz mérföldre is vannak fák. A nép úgy beszéli, hogy itt ütközött meg Nagy Sándor, Macedónia királya és Dárius, a perzsák királya.

A városok és falvak tele vannak mindenféle jóval, mert az éghajlat mérsékelt, sem nagyon meleg, sem nagyon hideg. A lakók mind Mohamedet imádják, és igen jól öltözöttek, csinosak, különösen a nők, akik véleményem szerint csodálatosan szépek. De most menjünk innen, mert egy Mulehet nevű tartományról kell beszélni, ahol a Hegyi Öreg lakott aszaszinjaival.

23. FEJEZET

A Hegyi Öregről

Mulehet az az ország, ahol a szóbeszéd szerint hajdan a Hegyi Öreg lakott. Ugyanebben az országban találhatók a szaracénok vallása szerinti eretnekek. Mert ez a szó: Mulehet - szaracén nyelven azt jelenti: „eretnekek tanyája”.[125] A vidék után a lakókat mulehetitáknak nevezik, vagyis saját törvényű eretnekeknek, amilyenek például a keresztényeknél a patarénusok.[126] Elmondom az egész történetet, ahogy én, Marco Polo hallottam, kinek ezt a vidék több szülöttje beszélte el.

Az Öreget az ő nyelvükön Alaeddinnak hívták, és egész népével együtt Mohamed hűséges követője volt. Páratlan gonoszságában szüntelen azt forgatta fejében, miképpen változtathatja embereit vakmerő martalócokká és kardforgatókká, vagyis aszaszinokká,[127] ahogy köznyelven hívják őket, s bátorságuk segítségével miképpen ölhet meg vagy tarthat rettegésben bárkit. Ő egykor két magas hegy közé zárt völgyet lakott, melyet gyönyörű kertté változtatott, a legnagyobbá és legszebbé, ami valaha volt, tele mindenféle gyümölccsel. Ezen a helyen az elképzelhető legelőkelőbb nyári házakat és palotákat emelte, melyeknek mindegyikét aranyozás meg finom festmények díszítették, a falak borításai és a kárpitok pedig mind selyemből voltak. A palota minden homlokzatával szemben elbűvölő források bugyogtak, és a belső termeken kis csatornák voltak átvezetve, amelyekben bor, tej, méz és víz csörgedezett szabadon. Továbbá számos hölgy lakott itt, a világ legszebb lányai, kik mindenfajta hangszeren gyönyörűen tudtak játszani, és édesen énekeltek, s úgy táncoltak a források körül, hogy gyönyörűség volt nézni őket, és mindezeken felül jól megtanultak minden elképzelhető kedveskedést és hízelgést, amivel a férfiaknak kedvében lehet járni. A feladatuk abban állott, hogy az odavezetett fiatalembereknek minden kéjben és gyönyörűségben részük legyen. Csecsebecsék, kerevetek és ínyencségek tömege fogadta a látogatót. Tilos volt beszélni silány dolgokról, és az időt csak játékkal, szerelmeskedéssel és dínomdánommal volt szabad tölteni. A gyönyörű selymekbe és aranyhímes ruhákba öltözött hölgyek állandóan a kertekben és termekben hancúroztak; az őket kiszolgáló asszonyok azonban el voltak különítve, és nem mutatkozhattak a szem előtt.

Az öreg ugyanis azt kívánta, hogy népe elhiggye, ez a Paradicsom. Tehát olyan módon rendezte be, ahogy Mohamed a Paradicsomot leírta, vagyis csodálatos kertnek, bor-, tej-, mézes vízcsermelyekkel, telve gyönyörű asszonyokkal, lakóinak gyönyörködtetésére. És való igazság, hogy a vidék szaracénjai csakugyan szentül hitték, hogy ez a Paradicsom. Ami az Öreget illeti, saját maga olyan színben kívánt feltűnni, mint próféta, akinek módjában áll bevezetni bárkit a Paradicsomba. A kertbe nem juthatott be senki más, csak az, akit az öreg aszaszinjává akart tenni. A völgytorokban a kert bejáratát erőd őrizte, olyan, hogy akár az egész világgal dacolhatott volna; éppen ezért az Öreg nem reszketett senkitől; csak titkos ösvényeken lehetett hozzá bejutni; ott pedig éber gonddal őrizték; más út pedig nem vezetett be. Udvarában nevelte országának számos ifját, tizenkettőtől húszéveseket, akik katonák akartak lenni; ezeknek meséket mondott a Paradicsomról, úgy, ahogy Mohamed tette volna az ő helyében, s az ifjak úgy hittek neki, mint a szaracénok Mohamednek. És mit is mondjak nektek? Valahányszor az Öreg le akart győzni egy uralkodót, aki haddal támadt ellene, vagy ellensége volt, a fiatalemberek néhányát bevezette kertjébe, egyszerre négyet, hatot, tízet vagy húszat, ahogy kedve tartotta, de előbb megitatta őket egy főzettel, amitől három éjre és három napra mély álomba merültek, majd elrendelte, hogy vigyék őket a kertbe. Amikor felébredtek, már a kertben találták magukat.

24. FEJEZET

Hogyan tette a Hegyi Öreg aszaszinjait bátorrá és engedelmessé

Mikor tehát a fiatalemberek felébredtek, és ilyen elragadó helyen találták magukat, és maguk körül látták az előbb leírt dolgokat, pontosan úgy, ahogy Mohamed vallása tanítja, és a hölgyek és kisasszonyok egész nap ott hancúroztak, énekelve és bolondozva, minden elképzelhető dédelgetéssel és kedvességgel elhalmozva őket, a legjobb ételeket élvezve és a legfinomabb borokat kortyolva, tej- és borpatakok között, elragadtatásukban valóban úgy vélték, csakugyan a Paradicsomban vannak. S a hölgyek és leányzók szívüknek megelégedésére mulattak velük, és megkapták, amire ifjú ember létükre áhítoztak; elhihetitek, hogy saját jószántukból nem is mentek volna el erről a helyről.

Nos hát ez az uralkodó, akit mi Öregnek nevezünk, fényűző és előkelő udvart tartott, és a hegylakókkal erősen elhitette magáról, hogy nagy próféta. Azután az Öreg a fiatalembereknek megparancsolta, menjenek szét az országba, és hirdessék, amit láttak; ilyen módon számos embert térített hitére. És ha aszaszinjait valamilyen küldetéssel akarta megbízni, azokat, akik már négy-öt napja voltak bent, újra megitatta a fent említett itallal, és kihozatva a kertből, palotájába szállíttatta. És mikor a fiatalemberek felébredtek, és látták, hogy immár nem a kertben, hanem a várban vannak, szerfelett elcsudálkoztak, és igen elégedetlenek voltak, mert önszántukból soha nem hagyták volna ott a Paradicsomot. Mindenki előtt megerősítették, hogy ahonnan jöttek, valóban a Paradicsom volt, miként Mohamed elődeiknek elmesélte; és hogy mennyire vágyódnak vissza a Paradicsomba. S ha valakit az öreg színe elé vezettek, mély tisztelettel meghajolt, mert úgy vélte, hogy próféta előtt áll. Az uralkodó megkérdezte tőle: honnan jön, mire úgy felelt, hogy a Paradicsomból. És ez tökéletesen meg is felelt annak, ahogy Mohamed könyvében leírja. Természetesen a körülállókat, kiknek még nem állt módjukban oda bejutni, ilyenkor a legnagyobb vágy fogta el. Az Öreg azonban így szólt hozzájuk: „Fiaim, ez Mohamed prófétának a rendelkezése, mert ő vezeti híveinek védelmezőjét a Paradicsomba. Ha engedelmeskedtek nekem, elnyeritek ezt a kegyelmet.” Ilyen módon annyira átitatta népét a Paradicsom utáni vággyal, hogy akit halálba küldött, boldogan ment, mert bizonyosra vette, hogy a Paradicsomba kerül.

És amikor az öreg valamilyen nagyurat meg akart öletni, kiválogatta aszaszinjai közül a legalkalmasabbakat. Elküldött a környékre, de nem túlságosan messzire több ifjú embert, akik már jártak a Paradicsomban, s megparancsolta, öljék meg az általa leírt személyt. Azok tüstént végrehajtották a parancsot. Egyesek életben maradtak, mások a merénylet közben elpusztultak. De az előbbiek is áhítoztak a halált, mert visszakívánkoztak a Paradicsomba.

Mikor a megmenekültek visszatértek urukhoz, jelentve, hogy elvégezték feladatukat, az Öreg nagy lakomát rendezett tiszteletükre. Egyébként mindig pontosan tudta, melyikük a legbuzgóbb és legbátrabb, mert titokban minden küldöttjét egy megbízott ember követte, hogy megállapítsa, melyik a legalkalmasabb orgyilkos.

Ha tehát az Öreg egy fejedelmet meg akart öletni, így szólott valamelyik ifjúhoz: „Menj, és öld meg ezt vagy azt, és ha visszatérsz, angyalaim bevisznek a Paradicsomba. Ha pedig meghalsz, akkor is elküldöm angyalaimat, hogy vigyenek a Paradicsomba.” Mivel ezt elhitette velük, nem volt olyan parancs, melyet bármily veszély ellenére ne teljesítettek volna, olyannyira vágyódtak visszajutni Paradicsomába.

Ilyen módon az Öreg mindig rendelkezett emberekkel, kik a neki nem kívánt személyeket eltették láb alól. És ha úgy fordult, hogy az első küldöttek dolguk végezetlenül elestek, azonnal újabbakat küldött, míg az ellenséget el nem pusztították. Éppen ezért minden fejedelem módfelett rettegett tőle, és adófizetőjévé lett, hogy békében és barátságban maradhasson vele.

Azt is el kell még mondanom, hogy az Öregnek volt két alattvalója, két másik öreg, kik megtanulták eljárását, hogy hasonlóképpen cselekedjenek. Ezeknek egyikét Damaszkuszba, másikát pedig Turkesztánba küldte.

25. FEJEZET

Hogyan végezte az Öreg

Most pedig előadom, hogyan és ki által pusztult el az Öreg. Történt pedig Jézus Krisztus születésének 1262. esztendejében, hogy Alaunak, a Nagy Kán testvérének, a keleti tatárok ötödik urának fülébe jutottak az Öreg bűnei, többek közt, hogy az úton kifosztja mindazokat, akik Tatárföldre igyekeznek; és elhatározta, hogy véget vet a dolognak. Elküldte hát egyik báróját nagy sereggel a vár ellen, melyet három éven keresztül ostromoltak, de az olyan erős volt, hogy nem tudták rohammal bevenni. És valóban tán soha nem is foglalják el, ha lett volna bent elegendő élelmiszer. De a három év elmúltával annyira kifogytak az élelemből, hogy a vár végül is elesett. Az Öreget minden emberével halálra ítélték, és a várat a Paradicsom kertjével együtt a föld színével tették egyenlővé. Így végezte az átkozott Hegyi Öreg; azóta nem is támadt követője, és gazságainak vége szakadt.

Most pedig haladjunk tovább utunkon.

26. FEJEZET

Szapurgán városáról

Elhagyva a várat, utatok szép síkságon, gyönyörű völgyeken és kellemes domboldalakon vezet keresztül, melyeken friss, zöld legelők, dús gyümölcsöskertek és mindenféle más termények találhatók. Alau hadseregei szívesen táboroznak ezeken a vidékeken az itteni bőség miatt. E síkság hatnapi járóföldre terjed, számos várossal és faluval, melynek népe Mohamedet imádja. Néha ötven vagy hatvan mérföld kiterjedésű sivatagos területre bukkantok, ahol nincs víz, tehát vinnetek kell magatokkal. A marhák, míg csak forrásokhoz nem juttok, szomjazva kell hogy átküzdjék magukat a sivatagon, éppen ezért erős iramban kell hajtani az állatokat, hogy célotokat minél hamarabb elérjétek.

Miután így hat napot utaztatok, Szapurgán városához érkeztek.[128] Ez termékeny vidéken fekvő nagy város, ahol minden bőségesen akad, de mindenekelőtt itt terem a világ legjobb dinnyéje, óriási mennyiségben. Úgy teszik el maguknak, hogy párosával feltűzik, és kiszárítják a napon, mint a lopótököt. Megaszalva egész évben eltart, és édesebb a méznél; így kerül a piacra az egész országban, sőt a szomszédos tartományokban is, ahol édessége miatt nagyon kedvelik. Hasonlóképpen bőséges az állatállomány is, madarakban, vadállatokban egyaránt.

Most azonban elhagyjuk ezt a várost, és egy másikról beszélünk, amelynek a neve Balk.

27. FEJEZET

Balk városáról

Balk most is nagy és előkelő város,[129] noha hajdanában sokkal nagyobb volt. Nem is lehetett párját találni ezen a vidéken, de a tatárok és más népek sokszor dúlták és pusztították. Azelőtt számos márványpalotával és épülettel dicsekedett, melyeknek csak romjai maradtak meg. A nép úgy meséli, itt vette feleségül Nagy Sándor Dáriusnak, a perzsák királyának leányát. A város egész lakossága a fertelmes Mohamedet imádja. Tudnotok kell, hogy itt végződik a keleti tatárok birodalma. Hasonlóképpen ez Perzsiának a határvárosa keleti és északkeleti irányban.

Most hagyjuk ezt a várost, és hadd beszéljek egy másik országról: Doganáról.[130] Mikor a mondott várost elhagytátok, tizenkét napon keresztül lovagolhattok kelet-északkelet között anélkül, hogy emberi településre találnátok, mert a nép a hegyek között keresett menedéket a rablók és a fosztogató hadseregek miatt, amelyek nemegyszer dúlták és öldökölték az országot, egyik végétől a másikig. A vidék valóban el van pusztítva, és csak nagy társaságban lehet utazni rajta keresztül. Házak most már csak a hegyek között vannak. Az úton elég bőségesen található víz, és igen sok a vadállat: közöttük oroszlán is akad.[131] Élelmiszert azonban útközben nem vehettek fel, épp ezért tizenkét napra valót kell magatokkal vinnetek, magatoknak és lovaitoknak.

28. FEJEZET

Tajkánról és a Sós-hegyekről, úgyszintén Kaszem tartományról

A tizenkét napos út végén egy Tajkán nevű megerősített helyre érkeztek,[132] ahol nagy búza- és általában gabonapiac van. Igen szép és kellemes fekvésű hely, és a nagy hegyek, melyek délről idelátszanak, fehér és kőkemény sóból vannak. A környező országokból, mintegy harmincnapi járóföldről jönnek ide az emberek, hogy sót gyűjtsenek, melynél jobb minőségű nincs a világon, és olyan kemény, hogy csak vascsákánnyal lehet fejteni. Olyan bőséggel található, hogy elég volna az egész világnak az idők végezetéig. Más helyeken mandula és pisztácia nő, mindkettőnek nagy piaca van itt.

Ha a várost elhagyjátok, és három napig lovagoltok tovább északkelet-keleti irányban, meglehetősen népes bor-, gyümölcs- és gabonatermő vidékre érkeztek; minden kapható itt igen olcsón. A nép Mohamedet imádja, és gonosz indulatú, gyilkos fajzat, melynek nagy gyönyörűsége a borral való üzérkedés. Mert jó boruk van, noha forralják, és igen iszákosak; valóban állandóan részegek. Mivel szigorúan megtartják Mohamed törvényét, templomukban hajadonfőtt és mezítláb járnak; fejükön csak egy tíz tenyér hosszú, körbecsavart szalagot viselnek. Kitűnő íjászok, és a vadászatban találják legfőbb örömüket, valóban nem is viselnek egyebet, mint elejtett vadak bőrét. Bőrből van a cipőjük és ruhájuk is, A bőrök feldolgozásához mindenki ért, és ruhadarabjait mindenki maga készíti.

Háromnapos lovaglás után Kaszem városába érkeztek,[133] mely egy gróf uralma alatt áll. A többi város és falu dombokon épült, ez a város viszont síkságon fekszik, és tekintélyes nagyságú folyó szeli át.

Igen sok és nagyra nőtt sündisznó található itt. Ha kutyákkal vadásznak rájuk, legtöbbjük egészen összegömbölyödik, a kutyára mereszti tüskéit, úgyhogy azok gyakran komoly sérüléseket szenvednek, sőt nemegyszer az embereket is összeszurkálják. De a vadászok addig nem tágítanak, amíg zsákmányukat meg nem szerzik.

Kaszem városa igen nagy tartomány székhelye, melyet szintén Kaszemnek hívnak. A bennszülöttek durva hangzású nyelvet beszélnek. Az állattenyésztő nép a dombok között barlangokban lakik, melyeket kis fáradsággal nagy és tágas lakóhelyekké alakíthatnak, mert a dombok földből vannak.

Kaszem városát elhagyva három napig lovagolhattok úgy, hogy emberi településre nem bukkantok, ételt vagy italt sehol nem szerezhettek be, ezért mindent magatokkal kell vinnetek, amire szükségetek van, viszont van fű, melyet lovaitok legelhetnek. A harmadik nap végén Badasan tartományba érkeztek, amelyről éppen most fogunk beszélni.

29. FEJEZET

Badasan tartományról

Badasant Mohamed hívei lakják, és saját külön nyelvükön beszélnek. Nagy királyság ez,[134] melynek hossza tizenkét napi járóföld. Az uralkodás itt öröklődik, mert királyi vérűek mindnyájan: Nagy Sándornak és Dárius lányának leszármazottai; Dárius Perzsia roppant birodalmának volt a feje. Ezek a királyok szaracén nyelven zulkarnainoknak nevezik magukat, ami annyit jelent, mint Sándor király. Ezt pedig Nagy Sándor iránt érzett tiszteletből teszik.[135]

Ebben az országban találták azokat a híres, nagy értékű drágaköveket, melyeknek balassi a nevük;[136] ezt a nevet lelőhelyükről, Badasan tartományról kapták. Egy hegy bizonyos kőzeteiből kerülnek napvilágra, és mondhatom, nem csekély fáradsággal, mert kutatásuk közben nagy föld alatti gödröket ásnak, akárcsak az ezüstbányászásnál.

Egyetlen különleges hegyben van a lelőhelyük, melynek neve Szighinan.[137] A köveket a király bányásztatja, és fő- és jogvesztés terhe mellett tilos bárki másnak kutatni utánuk, legyen az idegen vagy bennszülött, úgyszintén senkinek sem szabad a köveket a királyságból kivinni. A király halmoz fel minden kincset, és ő küld belőle más királyoknak, ha adót kell fizetnie, vagy ha baráti ajándékkal akar kedveskedni; és csak akkor ad el - aranyért meg ezüstért -, ha neki tetszik; ebben az esetben ki lehet vinni külföldre is. A király ezt azért teszi, hogy a balassi ritkaság legyen, és értéke igen magasan álljon, mert na mindenki bányászhatná, annyit vonhatnának ki a földből, hogy az egész világot bőven elláthatnák vele, és ekkor elvesztené értékét, aminek következtében a király csak kevés vagy éppenséggel semmilyen haszonhoz nem jutna. Éppen ezért enged a király csak olyan keveset kitermelni, és ezért olyan szigorú ebben az ügyben.

Van az országban egy másik hegy, amelyben a zafírkő születik, melyet ugyanúgy kutatnak fel, mint a balassit. És tudjátok meg, hogy az országnak megint másik hegyében találják azokat a köveket, melyekből az azúr készül, a legfinomabb a világon, és ez éppen úgy erekben rejtőzik, mint az ezüst; az ilyen eret hívják lapis lazulinak. Más hegyekben viszont nagy mennyiségű ezüstérc van, továbbá réz és ólom, úgyhogy az ország igen gazdag, de azt is hozzá kell tenni, hogy igen hideg.

Rengeteg kitűnő és gyorsaságáról híres lovat tenyésztenek. Egyáltalán nincsenek patkolva, noha hegyek közt járnak, igen rossz utakon, mivel kitűnő lábuk és kemény patájuk van. Ügetésben képesek levinni lovasukat olyan meredek helyeken, ahol más lovak nem tudnak és nem szeretnek járni. Messire Marcónak elmondták, hogy nemrégen még volt ebben a tartományban egy tenyészfajta, Nagy Sándor lovának, a Bucephalusnak leszármazottai, melyeknek mindegyike születésekor holdat és csillagot viselt a homlokán, mintha Bucephalus maga fedezné a kancákat. Ez a fajta mindenestül a király nagybátyjának kizárólagos tulajdona volt. Mivel pedig megtagadta, hogy a királynak is juttasson belőle, ez utóbbi halálra ítélte. Az özvegy bosszúból az egész ménest elpusztította, úgyhogy írmagja sem maradt.

Az ország hegyei tele vannak nagyszerű röptű kerecsensólymokkal, úgyszintén rengeteg kis sólyommal, vércsével és karvallyal. Elejteni való állatok és madarak szintén bőven akadnak. Terem itt búza és olyan árpa, amelynek nincsen korpája. Olívaolajuk nincs, viszont szezámból és dióból jó olajat sajtolnak; a szezám magva hasonlít a lenéhez, csak éppen fehér, és olaja olyan finom, hogy nincs párja; a tatárok és a vidék többi lakói mind ezt használják.

A hegyekben rengeteg a juh, négyszáz, ötszáz vagy hatszáz van egyetlen nyájban, és mind csupa vad. Bármennyit is fognak el belőlük, sose látszik, hogy fogynának.

A hegyek pedig errefelé olyan magasak, hogy reggeltől estig tartó kemény kapaszkodás után is bajosan lehet a csúcsukat elérni. De ha feljutottatok, tágas fennsíkokra bukkantok, rengeteg fűvel és fával, bőséges és tiszta vizű forrásokkal, melyek sziklákon és vízmosásokon keresztül csörgedeznek. A patakokban pisztrángok és hasonló finom halak találhatók. E vidék levegője olyan tiszta és egészséges, hogy ha a városokban, a völgyekben és a síkságon lakó embereket láz - harmadnapos vagy negyednapos hideg - vagy egyéb betegség támadja meg, nem késlekednek a hegyek közé vonulni; s két- vagy háromnapos itt-tartózkodás után a nagyszerű levegőtől teljesen meggyógyulnak. Marco Polo állítja, hogy maga is kipróbálta: mert mikor ezen a vidéken járt, már egy esztendeje betegeskedett, de amint a hegyekbe küldték, azonnal meggyógyult. Két vagy három hely azonban nyilván ként tartalmaz, mert a belőlük eredő vizeknek mindig kénes az íze.

Az országhatárokon sok szűk és veszélyes hágó van, melyeken nehéz átkelni, továbbá olyan megerősített helyek, hogy a népnek nem kell ellenséges betöréstől félnie. Városai és falvai magaslatokon épülnek, és igen védett helyzetet biztosítanak. Az itt lakók kitűnő nyilasok, és igen szeretnek vadászni: mindenesetre legtöbben szinte rákényszerülnek, hogy állatbőrruhákat viseljenek, mert a szőttes anyagok errefelé igen drágák. Az előkelő asszonyok azonban szövött kelmékbe öltöznek, és elmondom nektek, milyen a ruhájuk. Lábszárig érő gyapjú bugyogót viselnek, akárcsak a férfiak, amelyet a legfinomabb pézsmás gyapjúból vagy selyemből készítenek; a bugyogójuk belsejét pedig egy halom limlommal tömik tele. Vannak hölgyek, akik bugyogójukba száz könyök igen finom, hosszában a test körül csavart len- vagy selyemkelmét is beleraknak, némelyek csak nyolcvanat vagy hatvanat, ahogy anyagi erejük megengedi, úgyhogy valósággal dagadoznak a csípőjük körül. Így akarnak minél kövérebbnek látszani, amit ennek a vidéknek a férfiai a nőknél igen szépnek tartanak.

Íme, beszámoltam e királyság minden dolgáról; hagyjuk hát magunk mögött, és beszéljünk egy másik népről, mely dél felé lakik, ettől a néptől tíznapi járóföldre.

30. FEJEZET

Pasaj tartományról

Tudnotok kell, hogy tíznapi járóföldre Badasantól délre van Pasaj tartomány,[138] melynek népe külön nyelvet beszél, bálványimádó és barna bőrű. Be vannak avatva a boszorkánymesterségbe meg egyéb ördögi praktikákba, és foglalkoznak a szellemek idézésével. A férfiak aranyból meg ezüstből való, drágakövekkel és gyöngyökkel kirakott, igen szép kidolgozású fülkarikákat és melltűket viselnek, anyagi erejükhöz mérten. Veszélyes és fortélyos nép, kegyetlen és rosszindulatú; fűszeres húson és rizsen élnek, a bujaság olyan mértéktelenül elharapódzott közöttük, hogy inkább nem is beszélek róla. Országuk igen meleg éghajlatú.

Most menjünk tovább, és beszéljünk egy másik országról, mely tíznapi járóföldnyire van délkeleti irányban, s amelynek neve Kesimur.

31. FEJEZET

Kesimur tartományról

Kesimurt szintén bálványimádók lakják,[139] és saját nyelvüket beszélik. Bámulatosan jártasak a kuruzslás ördögi mesterségében, olyannyira, hogy néma és süket bálványaikat meg is szólaltatják, és kérdéseikre választ kapnak tőlük. Varázslóik tetszésük szerint meg tudják változtatni az időjárást, fényes nappal sötétséget támasztanak, majd megint világosságot, és annyi rendkívüli dolgot visznek véghez, hogy aki nem látta, soha el se hinné. Mindenesetre ez az ország az igazi forrása a külföldet elárasztó babonáknak és bálványimádásnak.

Ugyanebben az irányban tovább haladva az Indiai-tengerhez értek.

Kesimur tartományban a férfiak barnák és ösztövérek, de a nők, ha már barnáról van szó, igen szépek. A nép tápláléka hús, tej és rizs. Az éghajlat kellemesen mérsékelt, sem nagyon meleg, sem nagyon hideg. Az országban sok város és falu van, de akadnak szép számmal erdők és elvétve sivatagok is, továbbá nagy és veszélyes hágók, úgyhogy a népnek nem kell attól tartania, hogy függetlenségét bárki elrabolja; saját királyuk uralkodik és oszt igazságot. Valóban igazságos, amiért igen szeretik. Adót senkinek nem fizet az ország.

Vannak az országban remeték is, természetesen a saját vallásuk szerint, akik elvonultak a világtól, és nagyban gyakorolják az ételben és italban való önmegtartóztatást. Távol áll tőlük minden fényűzés. A legszigorúbb tisztaságban élnek, és minden bűnt tilt számukra a törvény, úgyhogy a nép őket igen szent személyeknek tartja. Valóban szenteknek nevezhetnénk őket, ha ismernék az igaz Istent, és úgy engedelmeskednének parancsolatainak, mint ahogy bálványaiknak. És mondhatom, mértéktartó életük jutalmaként, a bálványaik tiszteletére megőrzött tisztaságuk folytán nagyon magas kort érnek el. Van itt még számos bálványimádó apátság és kolostor. Ezekben a különféle rendekhez tartozó szerzetesek szigorúan szabályozott életmódot követnek, és tonzúrát viselnek, mint nálunk a prédikáló és minorita fráterek. Továbbá az ország lakossága nem öl állatokat, és nem ont vért. Ha tehát húst akarnak enni, akkor a köztük lakó szaracénokat bízzák meg a hentesfeladatokkal. Végül a mi vidékünkről szállított korallnak sehol sincsen olyan jó piaca, mint itt.

Most elhagyjuk ezt az országot, és nem megyünk tovább ugyanebben az irányban, mert ha így tennénk, Indiába jutnánk, arra a földre, ahol a bors terem, Braman királyság közelében;[140] jelenleg pedig ez még nem szándékom, mert majd visszatérő utammal kapcsolatban fogok beszélni Indiáról, annak rendje és módja szerint. Térjünk hát vissza Badasanba, mert rajta keresztül vezet az út Kathajba, kelet és északkelet közt, s közben folytatom, mint eddig is tettem, az útba eső országok és tartományok leírását, s azokét, melyek tőlük jobb vagy bal oldalra esnek.

32. FEJEZET

Badasan nagy folyójáról

Badasant elhagyva tizenkét napon át lovagoltok kelet és északkelet irányában lefelé egy folyó mentén,[141] mely Badasan királya egyik testvérének tulajdona, s körülötte számos kisebb-nagyobb mellékfolyó, város, falu meg elszórt település van. A nép Mohamed követője, és kitűnő harcos. A tizenkettedik nap végén egy meglehetősen kicsi, mindössze háromnapi járóföldre terjedő tartományba juttok, melynek neve Vokhan.[142] A nép Mohamedet imádja, és saját nyelvét beszéli. Bátor, fegyverforgatásban jártas katonák, és uralkodójukat Nonénak nevezik, ami annyit jelent, hogy gróf; a badasani uralkodó alattvalója.

Ezen a vidéken nagyszámú vadállat és mindenféle egyéb állat található. Ha pedig elhagyjátok ezt a kis országot, és három napig utaztok északkelet felé, mindvégig hegyek közt, egy olyan magas fennsíkra juttok, hogy azt a világ tetejének nevezik. És ha elértétek ezt a magasságot, két hegy között nagy tavat találtok; abból tiszta vizű folyó ömlik ki, és szeli át a világ legfinomabb legelőjével borított síkságot, úgyhogy itt még az elképzelhető legsoványabb állat is meg tud hízni tíz nap alatt. Vannak itt nagy számban különféle vadon élő állatok, többek között nagy termetű, igen kövér vadjuhok, melyeknek szarva gyakran jó hat tenyér hosszúságú, de három vagy négynél sohasem kisebb.[143] Ezekből a szarvakból a pásztorok nagy edényeket csinálnak, amelyekből esznek; nagy mennyiséget szállítanak belőlük külföldre, s használják még olyanformán is, hogy saját maguknak kunyhókat, állataiknak pedig karámokat készítenek belőlük, ahová juhaikat éjjelre bezárják. Messire Marcónak úgy mondták, rengeteg itt még a farkas, és ezek a farkasok sok vadjuhot elpusztítanak. Innen származik a tömérdek szarv és csont, amelyet az utak mentén kupacokban gyűjtenek össze, hogy útmutatóul szolgáljanak az utazóknak, mikor hó borítja a vidéket.

A síkság neve Pamír, és tizenkét napon át tart rajta keresztül az út; nincs itt semmilyen település vagy szállóhely, csak lakatlan sivatag, ahol fű sem terem; tehát az utazóknak mindent magukkal kell vinniük, amire szükségük van. A vidék olyan magasan fekszik és olyan hideg, hogy madarakat sem lehet látni a levegőben, táplálék hiányában mind elpusztulnának. S meg kell még jegyeznem, hogy a nagy hideg miatt a tűz nem ég olyan fényesen, mint máshol, sőt a szokott meleget sem adja, és így a húst sem főzi meg valami jól.[144]

Nos, ha utatokat tovább folytatjátok kelet-északkelet felé, az említett tizenkét napos út végén emberi településre találtok; ha azonban azt elhagytátok, jó negyven napig utazhattok, szüntelenül hegyeken és dombokon át, vagy folyókon és vízmosásokon keresztül, de útközben sehol sem találtok emberlakta vidékre vagy szállásra, sem zöld növényzetre, csak pusztaságra; tehát mindent magatokkal kell vinnetek, amire csak szükségetek van. Az ország neve Bolor.[145] A nép a magas hegyek közt elszórtan lakik és bálványimádó, igen kegyetlen, csupán vadászatból él, az elejtett állatok bőrébe öltözik. Valóban elvetemedett fajta! De hagyjuk ezt a vidéket, és beszéljünk Kaszkar tartományról.

33. FEJEZET

Kaszkar királyságról

Kaszkar északkelet és kelet közt fekvő vidék,[146] úgy mondják, hajdan önálló királyság volt, de ma a Nagy Kán birodalmához tartozik. A nép Mohamedet imádja. Jó sok városa és falva van, de a legnagyobb mégis maga Kaszkar. A lakosok kereskedelemből és iparból élnek, főként a gyapjú feldolgozásából, gyönyörű kertjeik, szőlőik és nagyszerű gazdaságaik vannak, sok gyapotot termesztenek. Ebből az országból igen sok kereskedő kél útra és jár szerte a világon. A bennszülöttek rosszindulatú, zsugori emberek, szánalomra méltóan hitványul esznek és isznak.

Az ország jó része muzulmán; vannak még nesztoriánus keresztények is, saját templomaikkal; ők maguk a görögök hitvallását követik, és úgy vegyülnek el a nép közt, mint a keresztény országokban a zsidók. Az ország népe saját nyelvét beszéli, és az ország területe ötnapi járóföldre terjed. De hagyjuk ezt az országot, és szóljunk Szamarkandról.

34. FEJEZET

Szamarkand nagy városáról

Szamarkand nagy kiterjedésű és igen előkelő város,[147] gyönyörű kertjeiben megterem minden gyümölcs, amit az ember szeme-szája kíván. A város északnyugati irányban fekszik. Keresztények és szaracénok egyformán lakják, a Nagy Kán unokaöccsének, Kaidunak alattvalói, aki maga azonban elkeseredett ellensége a kánnak, úgyhogy három nagy háborút is vívtak egymással.[148] Beszámolok arról a nagy csodáról, mely ebben a városban esett meg.

Való igaz, nem sok ideje annak, hogy Csagatáj, a Nagy Kán tulajdon testvére,[149] aki ennek az országnak s emellett még sok másnak ura volt, a térítők buzgóságából felvette a keresztséget. A keresztények ennek nagyon megörültek, és az esemény örömére Keresztelő Szent János tiszteletére nagy kerek templomot építettek a városban; a templomot így is nevezik mind a mai napig. Aztán vettek egy igen finoman csiszolt, négyszögletes márványkövet, melyet az uralkodó a szaracénok imaházainak egyikéből hozatott, s elhelyezték azt a templom közepén, mint a kerek mennyezetet tartó oszlop talapzatát. Azonban úgy fordult, hogy Csagatáj meghalt. A szaracénok teli voltak bosszúvággyal a keresztények templomában elhelyezett kő miatt, de kénytelenek voltak magukba fojtani a félelem miatt, melyet keresztény uralkodójuk iránt éreztek; a keresztényekkel szemben táplált nagy gyűlöletüket és természetes rosszindulatukat csak fokozta ez az ő imaházukból elvett és a keresztény templomban elhelyezett kő, mert véleményük szerint a keresztény uralkodó ezzel kimutatta irántuk megvetését.

Nem sok idő múlva, hogy a templomot felépítették és pompásan felékesítették, elkövetkezett Csagatáj halála. Őt fia követte a trónon, aki nem akart keresztény lenni. És mikor a szaracénok látták, hogy az uralkodó meghalt, és gyűlöletük a kő miatt még mindig nem csillapodott, mondogatni kezdték egymásnak, hogy eljött az ideje visszaszerezni a követ, szépszerével vagy erővel. És hogy erre joguk is van és módjuk is, mert tízszer annyian vannak, mint a keresztények. Így hát összesereglettek, és elmentek Szent János templomába, s kijelentették, hogy vissza kell hogy kapják és vissza is fogják kapni a követ. A keresztények elismerték, hogy a kő valóban a szaracénoké, és ellenszolgáltatásul nagy csomó pénzt ajánlottak fel, ha birtokukban maradhat, mivel a templom igen nagy kárt szenvedne, ha a követ elvennék. De azok kijelentették, hogy soha semmi kincsért a világon nem mondanának le a kőről. A vita oly nagy port vert fel, hogy az uralkodó fülébe is eljutott, aki megparancsolta a keresztényeknek, hogy amennyiben lehetséges, elégítsék ki pénzzel a szaracénokat, vagy pedig adják vissza a követ. Három napot adott nekik, hogy az ügyet így vagy úgy intézzék el.

Mit mondjak nektek? A szaracénok semmiképpen nem voltak hajlandók otthagyni a követ, ahol volt, mégpedig a keresztények iránt érzett merő bosszúvágyból, mert tudták, hogy a templom is összeomlik, ha a követ elmozdítják. Így a keresztények nagy bajban voltak, és nem tudták, mit tegyenek. De mégis a lehető legjobbat cselekedtek, könyörögtek Jézus Krisztushoz, hogy tekintsen ügyükre, és ne engedje elpusztulni a szentegyházat, sem pedig szent patrónusuk, Keresztelő János oltárát ne zúzza össze tulajdon templomának összeomlása. És ekkor következett be a csoda, melyről említést tettem. Mikor eljött az uralkodó által kijelölt nap, jókor reggel a templomba mentek a követ követelő szaracénokkal, és íme, látták, hogy a kő a mi Urunk Jézus Krisztus akaratából el volt mozdítva az oszlop alól, az oszlop lábának nem volt támasztéka, és mégis éppen olyan biztonságban hordta terhét, mint azelőtt. Az oszlop lába és a föld között pedig háromtenyérnyi távolság volt. Így hát a szaracénok elvihették a kövüket, de kevés örömük telt benne. Dicsőséges csoda volt ez, sőt ma is az, mert az oszlop még ma is így áll, és állani fog, amíg Istennek tetszik. Messze földről zarándokolnak erre a helyre, hogy lássák a csodát; egész nap hosszú sorban vonulnak előtte.[150]

De most hagyjuk ezt, és folytassuk utunkat. A tartománynak, melyről szó lesz, Jarkan a neve.

35. FEJEZET

Jarkan tartományról

Jarkan jó ötnapi járóföldre terjedő szép ország.[151] A nép Mohamed vallását követi, de élnek itt nesztoriánus és jakobita keresztények is. Az előbb említett uralkodónak, a kán unokaöccsének alattvalói. Mindenük bőségesen van, különösképpen gyapjú. A lakók emellett kiváló kézművesek, de igen soknak közülük dagadt a lába, és golyvája van, ami a rossz ivóvíznek tulajdonítható. Mivel egyéb érdemes mondanivaló nincs is róluk, menjünk tehát tovább, és beszéljünk egy Khotan nevű tartományról.

36. FEJEZET

Khotan tartományról

Khotan tartomány északkelet és kelet közt fekszik nyolcnapi járóföld hosszúságban.[152] A nép a Nagy Kán alattvalója, és kivétel nélkül Mohamed imádója. Számos csinos falu és város van az országban, de Khotan, a főváros, melyről a királyság a nevét kapta, mindegyiknél jelentékenyebb. Itt minden bőséggel terem, elsősorban sok gyapot, továbbá len, kender, olaj, búza, szőlő és egyéb. A lakosoknak szőlőik, kertjeik és vetéseik vannak. Kereskedelemből és iparból élnek, katonák nincsenek köztük; általában alattomosak és gyávák. E tartományról több mondanivalónk nincs; tovább megyünk tehát, és egy Pein nevű tartományról szólunk.

37. FEJEZET

Pein tartományról

Pein tartomány kelet és északkelet között terül el,[153] ötnapi járóföld hosszúságban. A nép Mohamedet imádja, és a Nagy Kán alattvalója. Van számos városa és falva, de ezek közül legjelentékenyebb Pein, a tartomány fővárosa. Több folyó szeli át az országot, melyekben jelentős mennyiségű jáspist és kalcedont találnak.[154] A lakosok bővében vannak minden terménynek, beleértve a gyapotot is. Iparból és kereskedelemből élnek, és van egy szokásuk, melyről külön meg kell emlékeznem: ha egy asszony férje útra ment, és húsz napnál tovább marad, ezen idő lejárta után az asszony férjhez mehet más férfihoz, a férj pedig ott, ahová ment, szintén elveheti azt, aki neki tetszik.

El kell még mondanom nektek, hogy mindama tartományok, melyekről Kaszkar óta beszéltem, és melyeket még említeni fogok, míg Lop városáig nem érünk, Nagy-Törökországhoz tartoznak.[155] De most hagyjuk ezt a vidéket, és beszéljünk egy másik tartományról, melynek neve Csarcsan.

38. FEJEZET

Csarcsan tartományról

Csarcsan Nagy-Törökország egyik tartománya;[156] északkelet és kelet között fekszik. Valamikor termékeny volt és gazdag, de a tatárok feldúlták. A nép Mohamedet imádja, és saját nyelvét beszéli.

Számos városa és falva van. A főváros az ország nevét adó Csarcsan. A földjein átfolyó számos vízben jáspis és kalcedon található, amit kalmárjaik nagyobb haszon végett Kathajba visznek eladni, mert ott igen jó áron kél el. Az ország mindenhol homokos, Khotantól Peinig és Peintől kezdve idáig homok és megint homok. Éppen ezért a vizek legtöbbje keserű és rossz. Néhol azonban mégis friss és jó vizet találtok. Ha a vidéken nyaranta a tatár hadsereg átkel, mindent elvisz, amit talál; az állatokat leöldösi, a nyájakat felfalja. Ilyenkor, ha a hadiút arra vezet, a nép asszonyostul, gyermekestül és háziállatostul két- vagy háromnapi járóföld távolságra a pusztába menekül, és mivel tudják, hol található víz, képesek megélni és állataikat életben tartani, míg a sereg elvonul; viszont lehetetlen felfedezni őket, mert a délnyugati szél, mely ezen a vidéken gyakori, azonnal elfújja nyomukat a homokban; úgyhogy amikor a hadsereg arra jön, és sehol egy élő lelket nem talál, azt sem tudja, merre forduljon, mert senki fel nem tételezi, hogy ember vagy állat járt arra. Az ellenség távozása után a nép visszatér szokott lakóhelyére; hát így menekülnek meg az ellenségtől. Viszont ha baráti hadsereg vonul át az országon, akkor csupán állataikat hajtják el, mert nem szeretnék, ha állataikat elvennék és megennék; a tatár hadak ugyanis semmit nem fizetnek meg, amit elvisznek. És tudjátok meg, ha a termést betakarították, gabonájukat a lakott helyektől messze, a homokban rejtik el bizonyos vermekben, és onnan szállítják a szükségest hónapról hónapra házaikba; és a helyet rajtuk kívül senki sem tudja, de nem is tudhatja, mert a szüntelen fúvó szél a nyomokat a homokban mindjárt eltünteti.

Csarcsant elhagyva mintegy öt napon át lovagoltok a homokban, és nem találtok mást, csak rossz és keserű vizet, míg végül olyan helyre juttok, ahol édesvíz van. De nincs itt több olyasmi, amit könyvünkben érdemes lenne megemlíteni. Most pedig egy Lop nevű tartományról beszélek nektek, melynek székhelye a hasonlóképpen Lopnak nevezett város, hová az ötödik nap elteltével érkeztek meg. A nagy sivatag szélén foglal helyet, és az utazók itt szoktak megpihenni, mielőtt elindulnának a sivatagba. Éppen ezért meg kell róla emlékeznünk.

39. FEJEZET

Lop városáról és a nagy sivatagról

Lop nagy város[157] annak a sivatagnak a szélén, melyet Lop sivatagának neveznek,[158] és kelet és északkelet közt fekszik. A Nagy Kán alá tartozik, és Mohamed hívei lakják. Azok, akik a sivatagon keresztül akarnak utazni, itt minden szükséges dolgot beszerezhetnek az útra; rendszerint egy héten át szoktak pihenni ebben a városban, hogy maguk és állataik erőre kapjanak. Aztán felkészülnek az útra, maguk és állataik számára egyhónapi élelmiszert szereznek be, mert az út éppen ennyi időt vesz igénybe. A várost elhagyva a sivatag következik. Ha készleteik még átkelés közben kimerülnek, nem tehetnek egyebet, mint hogy lemálházzák szamaraikat és tevéiket; aztán megölik és megeszik őket, vagy egyszerűen szélnek eresztik, hiszen úgysem tudnának nekik enni adni. Utoljára hagyják tevéiket, melyeket ilyen utakon leginkább használnak, mert keveset fogyasztanak, és nagy terheket elbírnak.

És mondhatom nektek, a sivatag olyan hosszú, hogy egy évig tartana egyik végétől a másikig eljutni. És itt, ahol szélessége a legcsekélyebb, egy hónap szükséges az áthaladáshoz. Tehát hosszában nem lehet közlekedni rajta, mert annyi élelmiszert senki sem tud magával vinni. És mondják, szélességében haladva sem találni lakott helyre. Csupa homokdomb és homokvölgy, sehol nem szerezhető egy falatnyi élelem. De egy nap s egy éjszaka tartó út után friss vízre leltek, mely mintegy ötven-száz személyt és annak állatait képes kielégíteni, többet nem. Éppen ezért nem ajánlatos egyszerre ötvennél nagyobb társaságnak útra kelni. Végig az egész sivatagban hasonló módon lehet vízhez jutni, vagyis körülbelül huszonnyolc helyen találtok jó vizet, de nem nagy mennyiségben, három vagy négy helyen pedig sós víz van, amely keserű és ártalmas.

Állatok itt nincsenek, mert nem találnának táplálékot. De csodálatos dolgot mesélnek erről a sivatagról az utasok. Mindenki meg van róla győződve, hogy a mondott sivatagban számos szellem tanyázik; ezek meglepő érzéki csalódások segítségével csapdába csalják és elveszejtik az utasokat. Ha éjszaka utaznak, s egyik-másik kereskedő véletlenül lemarad, elalszik, vagy valami hasonló történik vele, és társait, kik eltűntek egy domb mögött, újra utol szeretné érni, szellemek hangját hallja, és azt hiszi, hogy bajtársai szólnak; mert a gonosz lelkek nemegyszer nevén szólítják, úgyhogy valóban társainak véli őket, és a hangok az ilyen utast gyakran tévútra vezetik, és bizony sohasem találja meg társait. Sokan pusztultak el már így. Néha a lemaradt utasok nagy tömeg dobogását és kopogását vélik hallani a valódi útvonaltól távol, s mivel azt hiszik, hogy az ő társaságuk halad arra, elindulnak a hang után. De mikor a hajnal hasad, látják, hogy csalódás áldozatai lettek, és nagy veszedelemben forognak. Valóban sok ember fizette meg életével, hogy nem volt tudomása ezekről a szellemekről. És mondhatom nektek, hogy még napközben is lehet ilyen szellemhangokat hallani. Néha pedig fegyverek csörgése és különböző zeneszerszámok hangja jut fületekbe, ezek közül is leggyakrabban a dobé. Éppen ezért az utasok megszokták, hogy ilyen utakon szorosan egymás mellett haladjanak. Minden állatnak csengő van a nyakán, úgyhogy nem csatangolhatnak könnyen félre. Alváskor pedig jelt helyeznek el, hogy mutassa a következő napi menet irányát. Akadtak olyanok is, akiknek fülében a szellemek támadó hadsereg lármáját keltették; vagy azt hitték, hogy rablókat látnak, és futásnak eredtek; így letérve a jó útról, éhen pusztultak a nyomorultak, mert a sivatag a végtelenbe nyúlik.

Csodálatos ezeknek a szellemeknek a munkája, és valóban nehéz elhinni. És mégis úgy van, ahogy mondom, sőt gyakran még különbül.

Így lehet csak áthaladni a sivatagon, ennyi viszontagság, veszély és félelem közepette. De hagyjuk most ezt a sivatagot, mert más dolgokról is be kell számolni. Arról a tartományról lesz szó, melybe Lop sivatagának átszelése után érkeztek.

40 FEJEZET

A nagy Tangut tartományról

Miután harminc napon át utaztok a sivatagon keresztül, melyet leírtam, egy Szacsiu nevű városba érkeztek,[159] mely északkelet és kelet közt fekszik. Ez a Nagy Kán alá tartozik, és Tangut tartományban van.[160] A nép nagy része bálványimádó,[161] de akadnak még nesztoriánus keresztények is és néhány szaracén. A bálványimádók saját nyelvüket beszélik; kereskedelemmel és iparral nem foglalkoznak, hanem földművelésből élnek. Igen sok apátság és kolostor van, tele a legkülönfélébb bálványokkal, melyeket nagy tiszteletben és hódolatban részesítenek, s az istentiszteleteket és áldozatokat körülményes ceremóniák kísérik.

Például akiknek gyermekeik vannak, birkát hizlalnak a bálvány tiszteletére, és újévkor vagy pedig a bálvány ünnepén nagy szertartásossággal magukkal viszik gyermekeiket és a birkát a bálvány elé. Aztán a birkát leölik és elkészítik, hasonló hódolattal újra bemutatják a bálványnak, majd otthagyják előtte, miközben fennszóval mondják a szertartásos igéket, és imádkoznak, hogy a bálvány áldja meg gyermekeiket, és kebelezze be a húst, vagy szívja be illatát; amit az nem tehet meg, mert süket, néma és nem nyithatja ki a száját. Ezek után a szertartások után fogják az oltáron maradt húst és hazaviszik, majd összehívott rokonaikkal és barátaikkal ünnepélyesen elfogyasztják; a bálványok papjainak jut osztályrészül az állat feje, lábai, belső részei és bőre a hús egy részével. Miután ettek, összegyűjtik a megmaradt csontokat, és áhítatos gonddal elraktározzák egy ládában.

Tudnotok kell még, hogy a világ minden bálványimádója elégeti halottait. És miközben a holttestet máglyára viszik, a rokonok több, drága selyemmel és aranyhímes kelmével bevont, tornácos nád- vagy faházat építenek az út mentén. Mikor a testet elviszik az így felépített építmény előtt, megállnak, a halottat leteszik a földre, és bort, húst meg egyéb élelmiszereket helyeznek elébe; mégpedig azért cselekednek így, hogy az elhunyt szelleme megvigasztalódjék, és erőt merítsen teste elégetésének elszenvedéséhez; továbbá azért is, hogy a halottat a túlvilágon is hasonló tisztességgel fogadják. Így cselekszenek minden házacska előtt, míg elérik a helyet, ahol a tetemet el kell égetni. A város minden zenésze a holttest előtt haladva játszik, és mikor elérik az égetőhelyet, a rokonok pergamenből és faháncspapírból kivágott ember-, ló-, birka-, teve- és egyéb alakokat, valamint aranypénzek formájára körülnyírt, bizánci garas nagyságú papírokat vesznek elő és égetnek el a holttesttel együtt; továbbá különböző színű gyolcsokat, ruhákat és aranytárgyakat. Mondják, azért, hogy a halottnak annyi rabszolgája, tevéje és pénze legyen a túlvilágon, mint amennyi papírt elégettek vele. A temetés fényessége pedig a halott előkelőségétől és vagyoni helyzetétől függ.

Halottaikat illetően még egy dolgot el kell mondanom: a bálványimádók nem égetik el halottaikat addig, ameddig nem hívatták elő a csillagjósokat, és meg nem mondták nekik az elhunyt személy születésének évét, napját és óráját, valamint a halál időpontját, s míg azok meg nem állapították különféle ördögi praktikákkal és számításokkal, hogy milyen csillagállással, bolygókkal és jegyben született, mert ennek alapján határozzák meg a napot, amelyen szertartásaiknak megfelelően el kell égetni. Míg ez a nap, vagyis a születési kelő csillagjegy ismétlődése el nem érkezik, mindaddig otthon őrzik a testet, néha egy hétig, néha kettőig, egy hónapig, sőt fél évig is, vagy tovább, míg az elégetésre sor kerülhet. És senki nem meri addig kivinni a holttestet a házból, míg meg nem várták az asztrológusok által előírt kedvező csillagállást.

A következő módon tartják házukban a holttestet. Először is jó széles, féltenyérnyi deszkákból koporsót készítenek, gondosan összeillesztve és takarosan kifestve. Ezt megtöltik kámforral és fűszerekkel, hogy a testet a romlástól megóvják, a réseket pedig szurokkal és mésszel kenik be. A tetemet gondosan megmossák, aztán szép lepellel letakarják. Mindaddig, míg a halott otthon van, naponta ételekkel - kenyérrel, borral, hússal - megrakott asztalt helyeznek elébe; majd hívják a lelket, hogy egyék és igyék, mintha élne; és annyi ideig hagyják ott az ételt, amennyi szükséges ahhoz, hogy valaki elfogyassza. Ezt naponta így csinálják az elégetésig.

De ez még nem minden! Néha a jövendőmondók kijelentik, hogy nem hoz jószerencsét, ha az ajtón keresztül viszik ki a tetemet, akár valamilyen csillagállás alapján, akár azért, mert egy bizonyos rosszindulatú tárgy esik az útjába, úgyhogy rést kell törni a falon, és azon keresztül átemelve vinni az elégetés helyére. A csillagjósok meggyőződése szerint az embert csak olyankor lehet kivinni a házából, amikor születésének bolygója uralkodik, de mindenképpen ki kell kerülni legalább az ellenséges bolygók uralmának hatását; ha ezt nem cselekszik, nagy szerencsétlenség száll a családra. Mondják, hogy a halott sokat árthat a háznak, és gyakran megesik, hogy a rossz szellemek megsebesítik vagy megölik némelyik családtagot. Ezért a csillagjósok minden szavát megfogadják; mert ha a rokonok közül valakit baleset ér vagy elpusztul, a csillagjósok tüstént a halott szellemének munkáját látják ebben, minthogy nem születése csillagképének felkelésekor vitték ki a házból, vagy ellenséges csillag volt uralmon, vagy pedig a háznak meg nem felelő oldalát választották. És lelkemre mondom, minden bálványimádó hasonló szokásokat követ ebben az országban.

Azonban hagyjuk ezt a tárgyat; most egy másik városról szólok, amely a Nagy Medve csillagzat irányában fekszik,[162] a sivatag szélén.

41. FEJEZET

Kamul tartományról

Kamul tartomány[163] azelőtt királyság volt és Tangutnak része. Számos városa és falva van, de fővárosa Kamul. A tartomány két sivatag közt fekszik. Egyik oldalról a nagy Lop-sivatag, melyről szólottam, a másikról pedig egy kisebb, háromnapi járóföldre terjedő sivatag határolja. A nép bálványimádó, és saját nyelvét beszéli. A föld gyümölcseiből élnek, ami bőven elegendő önmaguknak, sőt jut belőle az áthaladó utasoknak, továbbá azoknak a kereskedőknek, akik külországba szállítják. Olyan emberek, akik igen könnyen veszik a dolgokat; egész életük semmi egyéb, mint játék és ének, tánc és szórakozás. Kedvelik az írást és olvasást is a maguk módján.

És való igaz, ha egy külföldi megszáll valamelyikük házában, a gazda rendkívül örvendezik, és mindent megtesz, hogy kedvében járjon. Megparancsolja feleségének, lányainak, nővéreinek és minden rokonának, hogy álljanak a vendég rendelkezésére, míg ő maga félreáll az útból, elmegy esetleg vidékre ügyeit intézni két-három napig is, és vissza sem jön, amíg az idegen útra nem kelt. Onnan küldi mindazokat a dolgokat, amire a vendégnek szüksége van, természetesen fizetség ellenében. A vendég maradhat, és addig élvezheti az asszony társaságát - ágyát megosztva, mintha felesége volna -, amíg kedve tartja. És bizony mondom, átkozott emiatt az egész város és az egész tartomány. Ám a férj egyáltalán nem szégyenkezik, sőt inkább megtiszteltetésnek veszi. Azt tartják, bálványaik kedvében járnak, ha ilyen jó fogadtatásban részesítik a fáradt utasokat, mivel javaik és gyermekeik megsokszorozódnak, a veszélyektől távol maradnak, és mindenképpen jó egyetértésben élnek. Ilyenformán az ország minden asszonya felszarvazza a férjét. Maguk az asszonyok szépek, vidámak, hiúk, és nagyon örülnek ennek a szokásnak, készségesen teljesítve férjük parancsát.

Mongu kánnak,[164] minden tatárok ötödik fejedelmének uralkodása alatt történt, hogy mint a tartomány urának, fülébe jutott, miképpen paráználkodnak a kamuli asszonyok az idegenekkel, és igen megbotránkozott miatta; törvényt hozott tehát, mely szerint súlyos büntetés terhe mellett megszüntette ennek további folytatását, és az asszonyok védelme érdekében nyilvános fogadók építését rendelte el az utazók számára. A lakosokat módfelett bántotta ez a parancs, és savanyú ábrázattal engedelmeskedtek az uralkodónak mintegy három esztendeig, de úgy találták, hogy földjeik attól kezdve elvesztették termékenységüket, és számos szerencsétlenség szakadt rájuk. Így hát összegyűltek, és uruk, Mongu számára nagy ajándékot adtak össze, kegyéért esedezve, hogy állíthassák vissza a régi szokást, melyet őseik hagytak rájuk; mert e szokás miatt árasztották el őket isteneik minden jóval, ami övék volt, s nélküle nem látják lehetőségét fennmaradásuknak, mert amióta kénytelenek megtagadni az idegenektől jóságukat és kedvességüket, házaikba beköltözött a romlás és pusztulás.

És mikor küldötteik szép és dús ajándékokkal megrakodva a Nagy Kán országába érkeztek, szíves fogadtatásban részesültek, mint olyanok, akik nem jönnek üres tarsollyal; saját országaink uralkodóiról ilyesmit nem állíthatok. A Nagy Kán hallván őket, próbálta megtörni gyalázatos hitüket, de ők megátalkodottan ismételték, hogy isteneiktől nem várhatnak semmi jót, ha parancsaikat így megtagadják, és átkukat fejükre idézik - tehát azt felelte nekik: „Mivelhogy szükségetek van szégyenetekre, ám legyen úgy, én megtettem a magamét” - és a parancsot visszavonva, teljes szabadsággal megengedte, hogy hitvány szokásukat visszaállítsák. És valóban tovább gyakorolták és gyakorolják ma is. De most hagyjuk Kamult; egy másik országról beszélek, mely északnyugat és észak közt terül el.

Jugurisztán hatalmas tartomány,[165] és a Nagy Kán birtoka. Számos várost és falut találni benne, a fővárost azonban Karacsoszénak hívják.[166] Fennhatósága alá tartozik a többi város és falu, melynek népe bálványimádó. De akadnak keresztények is, akik a nesztoriánus hitet vallják, továbbá néhány szaracén. A keresztények gyakran lépnek házasságra a bálványimádókkal. Azt állítják, hogy első királyuk nem emberi módon született, hanem egy gombától származott, melyet a fák nedve táplált, s melyet nálunk escának neveznek;[167] ettől származik az összes többi. A bálványimádók igen jártasak saját törvényeikben és szokásaikban, és állandóan tanulmányozzák a szabad művészeteket. Földjükön búza és igen jó bor terem. Télen azonban olyan kegyetlen itt a hideg, mint sehol máshol a világon.

42. FEJEZET

Csingintalasz tartományról

Csingintalasz tartomány szintén a sivatag peremén foglal helyet,[168] és északkelet és észak közt terül el. Tizenhat napi járóföld a kiterjedése; a Nagy Kán birtoka, és számos várossal és faluval rendelkezik, melyekben három különböző népség él: bálványimádók, akik szám szerint legtöbben vannak, szaracének és néhány nesztoriánus keresztény. A tartomány északi határán egy hegy emelkedik, melyben kitűnő acél- és ondanikerek futnak.

És tudnotok kell, hogy ugyanebben a hegyben van egy másik kőzet is; ebből készítik a szalamandert, amely nem ég el a tűzben; jobb fajta sehol a világon nem található. Mert az az igazság, hogy a szalamander nem állat vagy kígyó, miként mifelénk tartják, hanem anyag, melyet a földben találnak. Beszélek is róla tüstént.

Mindenkinek tudnia kell, hogy természeténél fogva semmilyen állat vagy féreg nem élhet tűzben, mivelhogy minden állat négy elemből van szerkesztve, tudniillik tűzből, levegőből, vízből és földből; ilyenformán minden állatban megtalálható a hő, a nedvesség, a hideg és a szárazság; lehetetlen hát, hogy a négy elemből egybeszerkesztett állat a tűzben éljen. Mivel pedig az emberek nem tudják bizonyosan, mi a szalamander, azt állítják egyre-másra, hogy állat; ám ez nem igaz. Én azonban elmondom, mi a szalamander, és hogyan csinálják. Nekem, Marco Polónak, volt egy Zulfikár nevű török kereskedő ismerősöm, egy báró, aki igen okos és szavahihető fickó volt. Ez a török elmondta, hogyan élt három éven át ezen a vidéken a Nagy Kán parancsára abból a célból, hogy szerezzen a bányáknál számára ebből a szalamanderből. Miként elmondta - és magam is láttam -, oly módon jutott hozzá, hogy addig ástak a hegyben, míg a keresett kőzetre nem találtak. A kőzetet kibányászták és törni kezdték, amitől úgy hasadt, mintha gyapjúszálakból volna; majd száradni tették. Megszárítva a szálakat nagy rézmozsárba dobták, aztán mosni kezdték, hogy minden földszerű anyag, ami semmit sem ér, a vízbe merüljön, és csupán a gyapjúszálhoz hasonló anyag maradjon meg. Majd ezeket a szálakat könnyűszerrel összefonták, és terítőt szőttek belőlük. A terítők először nem voltak valami fehérek, de tűzben hevítve olyanná lettek, mint a hó. És ha beszennyeződnek, minden alkalommal a tűzbe kell őket vetni, de csak egy kis időre, nehogy megégjenek, s úgy megfehérednek, mint a hó.[169]

Nos hát, ez és nem más az igazság a szalamanderekről, és az ország népe is egyértelműen így vallja. Így láttam én is tulajdon szememmel. Minden egyéb állítás a dologról mesébe illő képtelenség, hogy pedig a szalamander a tűzben élne, ilyesmit én Keleten sehol nem hallottam. Hozzátehetem még, hogy Rómában is van egy kendő ebből az anyagból, amelyet a Nagy Kán küldött a pápának a két testvérrel, mint követtel, a mi Urunk Jézus Krisztus szent Szudáriumának letakarására;[170] szálljon ezért áldás reája! A kendőn pedig arany betűkkel ez áll: „Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam”.[171]

Most hagyom ezt a tárgyat, s tovább haladok beszámolómmal az északkelet és kelet közt fekvő tartományokba.

43. FEJEZET

Szukcsur tartományról

Elhagyva Csingintalasz tartományt, melyről az előbb beszéltem, tíz napon át lovagoltok északkelet-keleti irányban, és útközben semmilyen vagy csak igen jelentéktelen emberi településre találtok, amiről nem érdemes könyvünkben szólni.

A tizedik nap végén újabb tartományba érkeztek, melynek neve Szukcsur,[172] ahol számos város és falu van. A főváros neve szintén Szukcsur. A lakók részben nesztoriánus keresztények, részben pogányok, és mindnyájan a Nagy Kán alattvalói.

Az a nagyobb tartomány, melyhez Szukcsur és az előbbi kettő, tudniillik Kamul és Csingintalasz tartozik, a már említett Tangut.

Az ország hegyein mindenfelé rengeteg igen finom rebarbara található,[173] s a kereskedők messze földről jönnek érte, hogy széthordják a világba; nincs is egyéb árujuk. Az utazók azonban a hegyekbe csak olyan állattal mernek behatolni, mely ebben az országban tenyészik; mert terem itt egyfajta mérges növény, melytől lehull az állatok patája, ha esznek belőle. Ám ezek az állatok ismerik ezt a növényt és kerülik. Az ország bővelkedik legelőben és gyümölcsben, és a nép a nyájakból és gyümölcsből él, de nem kereskedik, és mesterséget nem űz. A vidék egészséges, és az emberek színe barna. Több mondanivalóm nincs is erről; induljunk hát, és szóljunk egy másik városról, melynek neve Kampicsu.

44. FEJEZET

Kampicsu városáról

Kampicsu szintén Tangut tartomány egyik városa,[174] mégpedig igen nagy és jelentékeny. Mindenesetre a legfontosabb, és egyben székhelye is egész Tangut tartománynak. A nép bálványimádó, szaracén és keresztény, utóbbiaknak három igen szép templomuk van a városban, míg a bálványimádók saját módjuk szerint épített számos kolostorral és apátsággal rendelkeznek. Ezekben rengeteg bálvány található, kicsi és nagy egyaránt, ez utóbbiak közül némelyik tíz lépés magasságot is elér; egyik fából van, másik agyagból, ismét másik pedig éppenséggel kőből vagy bronzból.[175] Finoman csiszoltak és aranyozottak. A nagy bálványok, melyekről szóltam, hanyatt fekszenek. Körülöttük a kicsinyek álló helyzetben vannak, mintha tanítványi imádatukat vagy hódolatukat fejeznék ki.

Nos, mivel mindeddig nem beszéltem részletesen ezeknek a bálványimádóknak szokásairól, most sort kerítek rá.

Tudnotok kell, hogy vannak köztük bizonyos vallásos remeték, akik sokkal erényesebb életet folytatnak, mint a többiek. Nevezetesen tartózkodnak minden léhaságtól, noha nem tekintik halálos bűnnek; véleményük szerint, ha egy nő szerelmét kínálja nekik, bűn nélkül hálhatnak vele; ám ha ők hívják először a nőt, az már bűnnek számít. Azt azonban elmondhatom, ha oly férfi találtatik köztük, aki egy asszonnyal bujálkodva a természet ellen vétkezik, halálra ítélik. Különböző időkben bálványaik tiszteletére ünnepeket rendeznek, akárcsak mi a szentjeinknek, és nekik is van, akárcsak nekünk, egyházi naptáruk; és mondom nektek: van egy holdnaptáruk, mely megegyezik a mi hónapjainkkal; és ugyanúgy számítják az évet is. Vannak bizonyos hónapok, mikor a bálványimádók a világért nem ölnének állatot vagy madarat, és van öt egymást követő nap a hónapban, melyre különös gondot fordítanak. Ezen az öt napon, akárcsak a keresztények pénteken, húsvétkor és egyéb böjti vigíliákon, semmi kincsért sem vágnának állatot, vagy ennének húst. Sőt ilyenkor még nagyobb önmegtartóztatást gyakorolnak, mint máskor. Egyesek közülük önmegtartóztatásból és áhítatból egész életükben nem esznek állati eledelt: ők a szerzetesek.[176] A világiak azonban mindenkor esznek húst.

Ennél a népnél egy férfinak lehet akár harminc felesége, több is, vagy kevesebb is, ha módja van rá; tudvalevőleg mindenki vagyona arányában tart több vagy kevesebb feleséget; de mindig az első asszonyt veszik körül a legnagyobb tisztelettel. A férfi hozományt nem kap, viszont képessége szerint ellátja feleségét állatokkal, rabszolgákkal és pénzzel. Ha egy férfinak valamelyik felesége nem tetszik, mivelhogy megöregedett, és már semmit nem ér, elküldi, és nővérét veszi magához helyette. Vele ugyanúgy cselekedhet, mint az előbbivel. Joguk van nőül venni unokatestvéreiket és apjuk özvegyeit, kivéve saját anyjukat, úgyszintén testvéreik vagy rokonaik feleségeit, és nem tekintenek bűnnek sok olyasmit, amit mi főbenjáró bűnnek tartunk; egyszóval úgy élnek, mint az állatok.

Messire Matteo, messire Nicolo és messire Marco Polo egy küldetés alkalmával teljes évig lakott ebben a városban bizonyos ügyek intézése végett, melyek szót sem érdemelnek. Ezért hát távozunk innen, és más, észak felé levő tartományokról beszélünk, melyek hatvannapi járóföldre fekszenek ebben az irányban.

45. FEJEZET

Etcina városáról

Kampicsu városát elhagyva tizenkét napos lovaglás után Etcina városába érkeztek,[177] mely északi irányban fekszik a homokos sivatag peremén; Tangut tartományhoz tartozik. A nép bálványimádó, igen sok tevéje és szarvasmarhája van, azonkívül sok kitűnő kerecsen- és vándorsólymot tenyésztenek az országban. A lakók földművelésből és állattenyésztésből élnek, mert iparuk nincs.

Ebben a városban negyven napra való élelmet kell felvennetek, mert ha Etcinát elhagyjátok, északi irányban negyvennapi járóföldre terjedő sivatagba juttok, ahol sem szállásra, sem élelemre nem találtok. Emberrel is csak nyáron találkoztok, mivel itt télen túl nagy a hideg. A vidék völgyeiben és hegyeiben azonban számos, halban, főként csukában bővelkedő folyóra találtok, és néha láthattok vadállatokat is, mert akad itt néhány tűlevelű fa, továbbá elég sok vadszamarat.[178] Ha a negyvennapos sivatagi út végére értek, egy északi tartományba kerültök, hol egy igen nagy várost találtok, melynek neve Karakoron. Tüstént hallani fogtok róla. Mindeme tartományok és városok: Szacsiu városa, Kamul tartomány, Csingintalasz tartomány, Szukcsur tartomány, Kampicsu városa, Etcina városa Tangut nagy tartományához tartoznak.

46. FEJEZET

Karakoron városáról

Karakoron város kerülete mintegy három mérföld.[179] Erős vályogfal veszi körül, mert kő erre egyáltalán nincs. Mögötte nagy fellegvár emelkedik, ahol gyönyörű palotában lakik a kormányzó. A tatárok ezt a várost foglalták el először, mikor elindultak tulajdonképpeni országukból. Eddig sok királyságról, tartományról és városról számoltam be nektek. Most a Nagy Kánról, minden tatárok uráról fogok beszélni, s megmondom, miképpen hívták azelőtt. Beszélni fogok az ő és a tatárok tetteiről, elmondom, hogy jutottak első hódításukhoz, és hogyan terjeszkedtek szét a világban.

Úgy igaz, hogy a tatárok eredetileg Csorcsa és Bargu környékén laktak,[180] északon. Országuk nagy síkságon terült el; nem voltak itt városok vagy falvak, csak kiváló legelők, nagy folyókkal és árterületekkel; valóban igen szép és jól művelhető vidék volt. De ezen a földön nem uralkodott senki. Egy nagy fejedelemnek fizettek adót és hűbért, akit saját nyelvükön Unk kánnak neveztek, s akit mi János papnak hívunk: valóban ő az, akinek nagy birodalmáról az egész világ beszél.[181]

A tőlük követelt adó minden tíz állatból egyet, úgyszintén minden más vagyonukból egy tizedet tett ki.

Történt azonban, hogy a tatárok igen megsokasodtak. És amikor János pap látta, hogy milyen nagy nép lettek, félni kezdett, hogy baj háramlik rá ebből, ha netán fellázadnak. Így hát tervet készített, hogyan osztja meg és szórja szét őket különböző országaiban, és néhány báróját megbízta a feladat elvégzésével, megígérve, hogy amennyiben önként alávetik magukat parancsainak, kegyesen bánik velük, de ha nem, rabigába veri őket. Mikor a tatárok ezt megneszelték, igen megrémültek. Tanácsot tartottak egymással, majd minden javukat összeszedve, közös elhatározással elhagyták az országot, és egy távoli vidékre mentek a sivatagon át észak felé, ahová már nem ért el János pap keze. Ekképpen lázadtak fel hatalma ellen, és többé nem fizettek adót. Így ment ez egy ideig.

47. FEJEZET

Dzsingiszről és arról, hogyan lett a tatárok első kánja

Krisztus születésének 1187. évében történt, hogy a tatárok királyt választottak maguknak, akinek neve nyelvükön Dzsingisz kán volt.[182] Hatalmas, ügyes és ékes beszédű embernek ismerték. És mondhatom nektek, nagy mértéktartással és igazságosan uralkodott, úgyhogy a szeretet és tisztelet, melyet irányában tanúsítottak, olyan volt, mintha nem is embernek, hanem istennek járna. És mihelyt királlyá választásának híre elterjedt az országokban, a világ minden tatára elébe járult, és urának ismerte el. És ő valóban meg tudta tartani azt a hatalmat, melyet ráruháztak. Mit mondjak? A tatárok bámulatos tömegben sereglettek köréje, és mikor ezt a roppant sokaságot látta, nagy szívében feltámadt a vágy, hogy elhagyja a sivatagos és vad helyeket; tehát rengeteg dárdát és nyilat meg más fegyvert készíttetett, mert hegyilakó pásztornép létükre különben is nagyszerű íjászok voltak.

Elindultak tehát, meghódítva egész környezetüket. És mondhatom nektek, igazságosságának és jóságának híre mindenütt megelőzte, és mindenki boldog volt, aki kegyét elnyerhette. Így rövid idő alatt megszerzett vagy nyolc tartományt, ami annál könnyebben érthető, mert az idő tájt ennek a vidéknek a tartományai, akár közösségek, akár uralkodók kormányzása alatt álltak, egymással egységben nem voltak, és külön-külön hogyan állhattak volna ellen ilyen roppant erőnek. Mikor a kán egy tartományt meghódított, nem tett kárt sem a népben, sem annak vagyonában; megelégedett azzal, hogy saját emberei közül néhányat az ország élére állított, többi emberével pedig továbbment, új tartományok meghódítására. Így hódította meg az embereknek azt a roppant sokaságát, amelyről szólottam. És mikor a meghódított népek tudatára ébredtek, hogy a kán milyen biztonságosan és jól védi meg őket mindenkivel szemben, és hogy így semmi káruk nem származik, és meggyőződtek róla, hogy milyen nemeslelkű fejedelem, odaadó követőivé lettek, és szívvel-lélekkel csatlakoztak hozzá. És amikor már akkora volt a serege, hogy úgy tetszett, a Földet is elborítja, arra gondolt, hogy meghódítja a világ nagy részét.

Tehát Krisztus után 1200-ban követséget küldött Unk kánhoz, azaz János paphoz, azzal az óhajjal, hogy adja hozzá leányát feleségül, noha nagyon jól tudta, hogy kérése nem talál meghallgatásra. És valóban, mikor János pap meghallotta, hogy Dzsingisz kán nőül kéri leányát, ezt sértőnek találta, nagy haragra gerjedt, és így kiáltott a követekre: „Micsoda arcátlanság tőle, nőül kérni a leányomat! Vagy talán nem tudja, hogy alattvalóm és rabszolgám ő? Térjetek vissza, és mondjátok meg neki, hogy inkább tűzbe vetném leányomat, semhogy nőül adjam hozzá; s azt is mondjátok meg neki, hogy halált érdemel a kezemből zendülése és árulása miatt!” Aztán megparancsolta a követeknek, hogy takarodjanak, és ha életük kedves, ne kerüljenek többé a szeme elé. A követek, ilyen feleletet kapván, azonnal útra keltek, és siettek urukhoz; előadtak neki mindent, amit János pap rájuk bízott, minden ijedelem nélkül, semmit el nem hallgatva.

48. FEJEZET

Hogyan szerelte fel Dzsingisz a népét János pap ellen

Amikor Dzsingisz kán meghallotta János pap durva üzenetét és fenyegetéseit, meg hogy lázadónak és rabszolgának nevezte, olyan haragra gerjedt, hogy szíve csaknem szétpattant, mert igen büszke férfi volt. Egy ideig szólni sem tudott, majd megszólalt, olyan hangosan, hogy minden jelenlévő meghallhatta: „Soha ne legyek uralkodó, ha nem állok bosszút János papon a durva üzenetért, olyan bosszúval, amilyennel még sértést nem toroltak meg, mióta világ a világ. János papnak előbb-utóbb meg kell tudnia, vajon szolgája vagyok-e, vagy sem.”

Aztán számba vette haderejét, és ezen a vidéken addig soha nem látott hatalmas nagy hadsereget állított fel, majd megüzente János papnak, hogy készüljön fel a védekezésre, ahogy csak tud, mert ilyen meg ilyen óriási sereggel indul országa ellen. Mikor János pap megbizonyosodott arról, hogy Dzsingisz kán milyen sokasággal közeledik ellene, még mindig csak lefitymálta és mókának vette, mert, úgymond, „azok nem katonák”. A követeknek kijelentette, hogy Dzsingisz kán soha nem tér vissza hazájába, ha ellene indul. De azért összegyűjtötte népét és szemlét tartott; nagy előkészületeket tett, hogy Dzsingiszt, abban az esetben, ha mégis jönni találna, elfogathassa és megölethesse. És valóban akkora és olyan sok nemzetségből álló hadsereget állított fel, hogy az egész világ megcsodálhatta.

Így mindkét fél készen volt az ütközetre. De miért is nyújtsam a történetet? Dzsingisz kán hadseregével együtt egy tágas és szép síkságra ért, melyet Tanduknak hívnak,[183] és János pap országához tartozott; ott ütötte fel táborát; népe pedig olyan óriási sokaságot tett ki, hogy lehetetlen volt megszámlálni. Mikor hírét vette, hogy János pap egész hadával megindult ellene, nagyon megörvendezett, mert a hely kitűnő tágas csatatérnek kínálkozott; éppen ezért boldogan vesztegelt itt, és sóvárogva várta az ellenség érkezését.

De most hagyjuk Dzsingiszt és seregét, és térjünk vissza János paphoz.

49. FEJEZET

Hogyan indult János pap Dzsingisz elébe

A történet úgy adja elő, hogy mikor János papnak tudomására jutott Dzsingisz támadó szándéka, ő is felkerekedett teljes haderejével, hogy megütközzék vele, és mindaddig menetelt, míg elérte a már említett Tanduk síkságot, ahol a Dzsingisz kánétól húsz mérföld távolságban ütötte fel táborát. Mindkét sereg nyugton maradt két napig, hogy minél frissebbek és erősebbek legyenek majd a csatában.

Miután így a két sereg tábort ütött Tanduk síkságán, mint hallottátok, az egyik nap Dzsingisz maga elé hívatta csillagjósait, keresztényeket és szaracénokat egyaránt, és kifejezte nekik óhaját, hogy tudni szeretné, melyik nyeri meg a csatát a két hadsereg közül, az övé-e vagy a János papé. A csillagjósok tehát elővették tudományukat. A szaracénok próbáltak jósolni, de képtelenek voltak igaz feleletet adni, a keresztények azonban igaz feleletet adtak, és világosan megmondták, hogyan alakulnak majd az események. Ők ugyanis így szólottak: „Ó, Dzsingisz kán urunk, tudni akarod, ki lesz ennek a csatának a győztese? Lásd hát tulajdon szemeddel!”

Hoztak egy nádszálat, azt hosszában kettéhasították, egyik felét ide tették, Dzsingisz felé, a másikat pedig amoda, János pap felé, meghagyván, hogy senki se érintse a darabokat. A nádszál egyik darabjára felírták: „Dzsingisz kán”, a másikra pedig: „János pap”. Aztán így szóltak Dzsingiszhez: „Most figyelj ide! Látni fogod a csatának kimenetelét, és azt, hogy ki fogja megnyerni: mert ha varázslatunkat megkezdjük, a náddarabok megindulnak, és akinek nádszála ráfekszik a másikéra, azé lesz a győzelem.”

Dzsingisz azt felelte, hogy mielőbb szeretné látni a jövőt, és megparancsolta nekik, hogy kezdjék el. Ekkor a keresztény csillagjósok zsoltárokat énekeltek a zsoltároskönyvből és egyéb áhítatos varázsénekeket. És íme! Miközben mindenki figyelt, a Dzsingisz kán nevét viselő nádszál, anélkül hogy valaki megérintette volna, megindult annak irányában, melyet János papnak neveztek, és tetejébe feküdt. Mikor az uralkodó ezt látta, nagyon megörvendezett; és a tatárok is mindnyájan igen jókedvre derültek, mert megerősítette őket győzelmük tudata; és minthogy a kán meggyőződött a keresztények igazmondásáról, mindig nagy tisztelettel bánt velük, és ettől kezdve megbízott bennük. De hagyjuk ezt a tárgyat, és térjünk vissza Dzsingisz kán és János pap nagy csatájához.

50. FEJEZET

A Dzsingisz kán és János pap közti nagy csata

Két nappal a ráolvasás után, amikor már mindkét sereg kellőképpen kipihente magát, felkészültek a csatára, és elkeseredett küzdelembe bocsátkoztak; és ez volt a legnagyobb csata és mészárlás, amióta a világ fennáll. Mindkét részről rengetegen estek el, de végül mégis Dzsingiszé lett a győzelem, és a csatában János pap is elhullott. Ettől az időtől kezdve királyságából napról napra nagyobb rész került legyőzője kezébe, míg egy nap teljesen Dzsingiszé lett. Majd leányát is nőül vette.

Elmondhatom nektek, hogy Dzsingisz kán a csata után hat évig uralkodott, szüntelenül új hódításokra törekedett, s rengeteg tartományt, várost és erődöt foglalt el. De a hatodik év végén egy Kaadzsu nevű vár ostroma közben nyíllal meglőtték a térdén, úgyhogy belehalt sebébe.[184] A hatalmas Altaj-hegyben temették el.[185] Nagy kár, hogy így esett, mert hatalmas és bölcs férfiú volt.

Elmondtam tehát, hogyan lett a tatárok fejedelme Dzsingisz kán, hogyan szabadította fel őket szolgaságukból, továbbá azt is, hogyan győzte le elsőnek János papot. Most elmondom, kik uralkodtak Dzsingisz után, aztán pedig a tatárok életmódjáról és szokásairól beszélek.

51. FEJEZET

Azokról, akik Dzsingisz kán után uralkodtak, és a tatárok életmódjáról meg szokásairól

Tudjátok meg hát, Dzsingisz kán után, ki a tatárok első fejedelme volt, Kuj kán következett; a harmadik uralkodó pedig Batu kán volt; a negyedik Alau kán; az ötödik Mongu kán; a hatodik Kubiláj kán,[186] aki jelenleg is uralkodik, és hatalmasabb, mint öt előde közül bármelyik, mert mindenüket örökölte, és még szerzett is hozzá hatvanéves uralkodása alatt. Való igaz, ha mind az ötöt egybevennétek, nem lennének olyan hatalmasak, mint amilyen ő. Sőt még többet is mondok: ha együvé vennétek a világ minden keresztényét, császáraikkal és királyaikkal, mindezek a keresztények - sőt csapjuk hozzá a szaracénokat is - nem rendelkeznének akkora hatalommal, hogy képesek lennének mindazt véghezvinni, amit Kubiláj, aki ura minden tatároknak a világon, keletieknek és nyugatiaknak egyaránt;[187] mert ezek mindnyájan az ő hűbéresei és alattvalói. Azon vagyok, hogy hatalmát könyvünkben minden oldalról világosan megmutassam.

Meg kell hát mondjam nektek, hogy minden Nagy Kán az első kánnak, Dzsingisznek leszármazottja. Mikor elhunynak, mindegyiket a hatalmas Altaj hegységbe viszik eltemetni. Akárhol is hal meg az uralkodó, ebbe a hegybe szállítják, ahol elődei nyugosznak. Nem számít, hogy ha halála helye száznapi távolságra van is, ide kell hozni a holttestet.

Hadd mondjak el egy különös dolgot! Mikor az uralkodó holttestét elhozzák ide a többi mellé, a tetemet vivő menet kardélre hány mindenkit, akivel az úton találkozik, mondván: „Eredj, és szolgáld uradat a másvilágon!” Mert szilárdan hiszik, hogy mindazok, kiket ilyen módon leöltek, szolgálni fogják az elköltözöttet a másvilágon. Ugyanezt cselekszik a lovakkal is. Mert, mikor a császár meghal, legjobb lovait leölik, hogy hitük szerint hasznukat vehesse a túlvilágon. És úgy igaz, ahogy mondom nektek, amikor Mongu, az ötödik kán meghalt, több mint húszezer embert mészároltak le az említett módon, mert útközben találkoztak a holttesttel.

52. FEJEZET

A tatárok szokásairól

Minthogy már beszélni kezdtem a tatárokról, elmondok egyet-mást erről a tárgyról. A tatároknak az a szokásuk, hogy meleg síkságon töltik a telet, ahol állataik - a szarvasmarhák, lovak, birkák - számára jó legelő kínálkozik, míg nyáron a hidegebb éghajlatú hegyekbe és völgyekbe vonulnak, ahol víz található, úgyszintén erdő és legelő. Mivel pedig a vidék hideg, nincs errefelé se légy, se szúnyog vagy hasonló teremtmény, mely őket vagy állataikat kínozná; két-három hónapot töltenek itt legeltetés közben egyre magasabb helyekre hágva, mert ha egy helyen maradnának, nem találnának elegendő ételt állataiknak.

Sátorszerű, kör alakú házakban laknak, melyeknek falait nemezzel borítják. Ezeket, bármerre mennek is, négykerekű szekereiken magukkal viszik. A hosszú tartópóznákat olyan szép rendben rakják össze, mint egy rőzseköteget, és oda szállítják, ahová tetszik. Akárhol állítják fel kunyhóikat, az ajtó mindig délre néz. Vannak még kétkerekű kocsijaik, melyeket olyan ügyesen borítanak be fekete nemezzel, hogy az eső soha nem esik be. Szekereiket ökrök és tevék húzzák; bennük utaznak az asszonyok és gyermekek. Ide pakolják az élelmiszereket és egyéb dolgaikat is, úgyhogy útközben soha nem látnak szükséget. Az asszonyok foglalkoznak az adás-vevéssel és mindazzal, amivel férjüket és a háztartás szükségleteit ellátják; tartásuk a férjüknek semmi terhet nem jelent, sőt munkájukból igen nagy hasznot húznak. Fölöttébb körültekintők a háztartás gondjainak viselésében, elkészítik az ételt, és elvégeznek minden munkát. A férjek minden gondot rájuk hagynak, mert a férfiak mind úri életet élnek, és akárcsak a mi nagyuraink, semmi mással nem törődnek, mint vadászattal és solymászattal, csupán kerecsenjeik, galambászhéjáik és sólymaik érdeklik őket, és legföljebb a fegyverforgatás. Nagyszerű sólymaik és vadászkutyáik vannak.

Eledelük tej és hús, amit nyájaikból nyernek, vagy vadászaton szereznek. Mindenfajta húst megesznek, beleértve a ló-, teve- és kutyahúst is, úgyszintén a minálunk „fáraó patkányának” nevezett nyúlfajtáét is,[188] mely utóbbiból rengeteg tenyészik üregekben azon a síkságon. Italuk a kancatej vagy a tevetej.

Nagyon ügyelnek arra, hogy egymás asszonyaira szemet ne vessenek, és semmi kincsért nem tennének így, mivel ezt gonosz és utálatos dolognak tartják. Az asszonyok is igen jók és hűségesek férjükhöz, és híres háziasszonyok. Tíz vagy tizenkét feleség lakik, együtt kedves békességben és egyetértésben, és soha csúf szót nem hallotok szájukból. Mint mondottam, minden gondjuk a háztartásé, a házé és a gyermekeké, akik náluk igen szép számban vannak. Véleményem szerint a világ minden asszonya közül ők érdemlik meg leginkább a dicséretet; és tisztaságuk is dicséretet érdemel - noha a férfiak annyi feleséget vehetnek, amennyi nekik tetszik -, a keresztény asszonyok, hogy ne mondjam, a mi országunk asszonyainak nagy szégyenére. Mert ha egy férfinak csak egy felesége van, az ilyen házasságban páratlan tisztességnek és hűségnek kell uralkodnia, különben gyalázatot hoznak egy ilyen magasztos szentségre; és én meg vagyok botránkozva a keresztény asszonyok hűtlensége láttán, összehasonlítva azoknak az asszonyoknak hűségével, akik századmagukkal feleségei egyetlen férfinak, és mégis erényesek maradnak a világ minden más asszonyának nagy szégyenére. Valóban, ők a világ legtisztább asszonyai, urukhoz a legjobbak és leghűségesebbek.

A tatároknál a következő házassági szokás dívik. Minden férfi, ha kedve van hozzá, vehet akár száz feleséget is, ha el tudja őket tartani. De mindig az első feleséget tartják a legnagyobb tiszteletben, és neki van a legtöbb joga; ugyanez érvényes az általa szült fiúra is. A férj házassági váltságot ad felesége anyjának, és az asszony semmi hozományt nem visz férjéhez. Több gyermekük van, mint más népeknek, lévén ilyen sok feleségük, és csoda látni, hány gyermeke tud lenni egy férfinak, úgy értem, olyannak, aki sok feleséget tud eltartani. Nőül vehetik unokatestvéreiket, és ami a legfurcsább, ha az apa meghal, a fiú apja összes feleségeit elveheti, kivéve saját anyját; de azt is meg kell mondanom, hogy erre csak a legidősebb fiúnak van joga, senki másnak. Feleségül vehetik még fivéreik asszonyait is, azok halála után. A házasságot nagy sokadalommal és mulatozással ünneplik meg.

53. FEJEZET

A tatárok isteneiről

Vallásukban a következő szokásokat követik. Azt állítják, hogy van egy legmagasabb Égisten, akit naponta füstölő áldozattal ünnepelnek, de csupán a testnek és léleknek egészségéért imádkoznak hozzá.[189] Van amellett egy másik, Natigáj nevű istenük is, akiről azt mondják, hogy a föld istene,[190] és gondot visel asszonyaikra, gyermekeikre, állataikra és vetéseikre. Nagy tiszteletben és imádásban részesítik, és minden ember házában megtalálható bőrből és szövetből készült figurája; hasonlóképpen elkészítik a bálvány feleségének és gyermekeinek képmását is.[191] Az asszonyt baljára állítják, a gyermekeket pedig, mintha tisztelegnének előtte, szembe vele; és amikor esznek, a hús kövérjéből elvesznek, és azt az isten szája elé tartják, ugyanígy hódolnak feleségének és gyermekeinek is. Aztán merítenek a húslevesből, és a ház ajtaja elé öntik, abban a hitben, hogy istenük és annak családja vagy valami más szellem szintén részt vesz az étkezésben. A maradékból maguk esznek és isznak annyit, amennyi jólesik. És tudjátok meg, hogy kancatejet isznak, amelyet úgy készítenek el, hogy fehérbornak gondolnátok; igen jó ital: az ő nyelvükön kumisznak hívják.[192]

Ami öltözetüket illeti: a gazdag tatárok ruházata arannyal átszőtt selyem, továbbá drága szőrmék, többek közt coboly, hermelin vagy rókaprém, a legkülönbözőbb változatokban, többnyire bélésnek használva; prémmel szegélyezett ruháik mind igen szépek és értékesek.

54. FEJEZET

A tatárok hadi szokásairól[193]

Hadi felszerelésük kitűnő és drága. Fegyvereik íj és nyíl, kard és buzogány; legfontosabb ezek közül az íj; ugyanis kitűnő nyilasok, a legjobbak a világon, mert a nyilazást gyermekkoruktól fogva szenvedéllyel űzik. Testükön bölény és egyéb állatok szívósra cserzett bőrével fedett, igen erős páncélt viselnek.

Kitűnő katonák és híres harcosok, életükkel nem sokat törődnek; vakmerően kockáztatják, és amellett igen kegyetlenek. Sokkal kitartóbbak, mint más nemzet fiai, mert minden más nemzet fiainál jobban tűrik a fáradalmakat; és ha valamilyen vállalkozásba kezdenek vagy hadba vonulnak, igen messzire, ha kell, egyhónapos útra is elmennek élelem nélkül, és csupán kancáik tejét isszák, s csak azoknak az állatoknak húsát eszik, amelyeket vadászat közben ejtenek el. Lovaik csupán a síkságon növő füvet eszik, úgyhogy nem kell magukkal vinni árpát, szénát vagy zabot. Nagyon engedelmesek uraikkal szemben, akik, ha a szükség úgy kívánja, akár két nap és két éjjel nyeregben maradhatnak, teljes fegyverzetben; lovaik így is folytatják a legelést.

A világ összes seregei közül ők állják legjobban a nehézségeket és a fáradságot, ezenfelül a legkevésbé költségesek. Ugyancsak ők a legalkalmasabbak messze országok és városok meghódítására. Ezt ti is láthatjátok, és már eddig is kitűnt ebből a könyvből; való igazság, kétség nem fér hozzá, hogy ma a világ nagyobb felének ők az urai. Csapataik harcrendje csodálatos, amit rögtön ismertetek is.

Ha például egy tatár fejedelem háborúba indul, magával visz, mondjuk, százezer lovast. Ilyenkor minden tíz ember fölé egy tisztet állít, ugyancsak minden száz, minden ezer és minden tízezer fölé, úgyhogy csupán tíz embernek kell hogy parancsot adjon, ezeknek mindegyike szintén csak tíznek adja tovább a parancsot, és így tovább; többnek senki sem kell hogy parancsoljon. Ezzel szemben mindenki csupán a felettes tisztjének felelős; a tízeknek tíz tisztje a százak egy tisztjének felelős, a százak tíz tisztje az ezrek egy tisztjének, az ezrek tíz tisztje a tízezrek egy tisztjének, és e szerint a szép rend szerint mindenkinek csak tíz emberrel kell törődnie. És ha a százezer ura valamilyen célból egy csapatot akar valahová küldeni, megparancsolja a tízezrek egy tisztjének, hogy bocsásson rendelkezésére ezer embert; a tízezer tisztje ekkor megparancsolja az ezrek tisztjeinek, hogy mindegyik adja meg a ráeső hányadot, vagyis száz embert; az ezrek minden tisztje a százak minden tisztjének és a százak minden tisztje a tízek minden tisztjének parancsot ad, és így lesz együtt az ezer ember. És minden tizedes mindjárt tudja, mennyi az őt illető rész, úgyszintén a százados, ezredes, tízezredes. Ezt a gyakorlatban igen szép rendben végzik el, mert mindenki tudja, mikor kerül rá a sor, és az ebből a rendszerből származó fegyelem csodálatos, mivelhogy parancsnokaikkal szemben nagyon engedelmesek. A százezer főből álló sereget tuknak nevezik, a tízezerből állót tomannak,[194] az ezerből állót guznak és így tovább szép rendben.

Mikor a hadsereg felvonul valamilyen ország vagy város ellen, legyen az hegyen vagy síkságon, kétszáz kitűnően felszerelt embert kétnapi menet távolságra mindig előreküldenek felderítés céljából, s ezekre mindig éberen figyelnek. Hasonlóan csapatokat küldenek ki oldalbiztosításra is minden szárnyon, úgyhogy minden oldalról jól védekeznek a meglepetés ellen. Ha távolabbi vállalkozásra indulnak, egy emberre mintegy tizennyolc ló jut, és ha az egyik az úttól elfáradt, a másikkal cserélik fel; különben nem visznek magukkal más poggyászt, csupán egy-két bőrtömlőt a tej számára, továbbá egy kis fazekat, amelyben megfőzik a húst; ha nincs ilyen fazekuk, megölik az első útjukba kerülő állatot, szügyét kivágják, kiürítik, majd megtöltik vízzel; a húst pedig, amelyet meg akarnak főzni, darabokra vagdalják, és a vízzel telt szügybe teszik; aztán a tűzre teszik és megfőzik; mikor megfőtt, megeszik a húsos tartályt mindenestül. Visznek még magukkal egy kis sátrat, mely megoltalmazza őket az eső ellen.

Ha szükséges és nagyon sietős a dolguk, tíz napon át is lovagolnak anélkül, hogy főtt húst ennének vagy tüzet gyújtanának, mert az élelmiszer megfőzése hátráltatná őket a lovaglásban; ilyenkor gyümölcsön élnek, meg vízen és boron vagy véren; mert lovaik vérével is táplálkoznak, mégpedig úgy, hogy felvágják az állat egyik erét, s a vért szájukkal kiszívják, míg csak meg nem elégszenek vele, aztán bekötik a sebet. Vért is visznek magukkal, és ha megéheztek, tüzet gyújtanak, feloldják lángján a megfagyott vért, majd megisszák.

Fogyasztanak még egy szárított tejfajtát is, amelyet pástétomszerűen elkészítve visznek magukkal; ha élelemre van szükségük, ezt vízbe dobják, és addig keverik, míg felolvad, majd megisszák. Készítési módja a következő: felforralják a tejet, s ha a kövére már a tetején úszik, lefölözik egy másik edénybe, és ebből vajat készítenek, mert a tej mindaddig nem válik szilárddá, míg a zsírosát el nem távolították. Aztán a tejet a napra teszik, hogy száradjon. Ha kalandozni mennek, minden ember tíz font ilyen szárított tejet vesz magához. Reggelente pedig fél fontot tesz belőle bőrtömlőjébe, s annyi vizet vegyit hozzá, amennyi tetszik. Lovaglás közben a tejpástétom és a víz a tömlőben pépfélévé köpülődik össze, amiből megebédelhet.

Ha a tatárok megütköznek az ellenséggel, a következőképpen harcolnak a győzelemért. Sohasem szoktak szabályos hadirendben állni, hanem szüntelenül körbe száguldják az ellenséget, és lövöldöznek rá nyilaikkal. Mivel nem tartják szégyennek megfutni a csatából, néha ezt is megteszik, majd miután a kívánt helyre csalogatták az ellenséget, futás közben gyorsan megfordulnak a nyeregben, és keményen nyilazni kezdenek az ellenségre, amivel nagy zűrzavart keltenek. Lovaik olyan tökéletesen vannak idomítva, hogy valóban csodálatra méltó módon ide vagy oda lehet őket hívni, akárcsak a kutyákat. Tehát látszólagos megfutamodás közben is éppen olyan jól harcolnak, mintha szemtől szemben állnának az ellenséggel, mert hatalmas nyílfelhőket képesek kilőni, szembefordulva üldözőikkel; akik már azt képzelik, hogy megnyerték a csatát. Mikor a tatárok látják, hogy már sok embert és lovat elpusztítottak mérges nyilaikkal, felhagynak a futással, és teljes rendben, hangos kiáltásokkal ismét támadnak; így az ellenséget rövid idő alatt tönkreverik. Valóban kemény és hősi harcosok, igen jártasak a küzdelemben. És jegyezzétek meg, hogy amikor az ellenség futni látja őket, és már azt képzeli, hogy megnyerte a csatát: tulajdonképpen akkor veszti el; mert a tatárok egy pillanat alatt megfordulnak, amint elérkezettnek látják az időt. Ilyen módon már számos csatát nyertek meg.

Mindaz, amit eddig a tatároknak szokásairól és viselkedéséről elmondtam, színtiszta igazság, de azt is hozzá kell tennem, hogy napjainkban már nagymértékben elfajzottak; mert azok, akik Kathajban telepedtek le, átvették az ország bálványimádóinak életmódját, és elhagyták saját törvényüket, míg azok, akik keletre látogattak, a szaracénok szokásait tették magukévá, és felvették Mohamed hitét.

55. FEJEZET

A tatárok igazságszolgáltatásáról

Igazságot pedig így szolgáltatnak. Gyilkos számára nincs kegyelem. Ha valaki vassal vagy karddal ütötte meg társát, vagy akár csak készült erre, sőt ha csak megfenyegette, kezét veszti. Ha valaki megsebesít valakit, ugyanúgy megsebesítik. Ha valaki kisebb lopást követ el, a bírák parancsára hét botütést kap, illetőleg ha kettőt, tizenhetet, ha hármat, huszonhetet, majd harminchetet, negyvenhetet és így tovább, mindig tízzel többet a vétség nagyságának arányában, egészen százhétig.[195] A verésbe néha bele is halnak. De ha a bűn lólopás vagy valami nagyobb dolog, a tolvajt karddal kettévágják. Abban az esetben azonban, ha képes megváltani magát a lopott dolog értékének kilencszeresével, szabadon bocsátják.

Minden nagy úr vagy egyéb személy, akinek állatai vannak, azokat saját bélyegével látja el,[196] akár mének, kancák, tevék, ökrök, tehenek vagy egyéb nagy állatok legyenek azok, aztán kicsapja legelni a síkságra, pásztor nélkül. Ilyenformán az állatok összevegyülnek egymással, de a rájuk égetett bélyeg alapján mindenki felismerheti a magáét. A juh- és kecskenyájakat nem látják el bélyeggel; ezeket pásztorok őrzik, összes háziállataik jól megtermett, jól táplált jószágok.

Még más említésre méltó szokásuk is van, amiről eddig megfeledkeztem. Ha egy embernek van egy leánya, aki házasság előtt meghal, a másiknak meg fia, aki szintén házasság előtt hal meg, akár négyesztendős korában: az elhunytak szülei, mikor a fiú a házasságra alkalmas kort eléri, nagy lakodalmat csapnak, összeházasítva a halott legényt meg leányt. Sőt szabályos házassági szerződést is kötnek. Ha a házassági szerződés elkészült, egy halottidéző tűzbe vetve elégeti, hogy az elköltözöttek a túlvilágon tudomást szerezzenek róla, és egymást ott férjnek, feleségnek tekintsék. Aztán nagy menyegzőt rendeznek, itt is, ott is élelmiszert helyeznek el, mint mondják, a túlvilágon levő gyermekeik számára, hogy a fiatal mátkapár ne maradjon ki a mulatságból. Majd két bábut, egy legény meg egy leány formájút, egy igen szépen feldíszített járműre ültetnek. Befogják a lovakat, és a két képmást nagy hejehujával az egész környéken megsétáltatják; aztán a bábukat a tűzhöz viszik és elégetik; majd buzgó imádsággal kérik isteneiket, hogy ismétlődjék meg ez a házasság a túlvilágon. Egyebet is csinálnak még: papírból kivágnak szolgákat, lovakat és egyéb állatokat, különféle ruhákat, pénzeket, bútorokat és szerszámokat; ezeket is elégetik, mert a gyermekeknek szükségük lehet rá. Ettől kezdve a szülők nászoknak tekintik egymást, mintha gyermekeik élnének és házasok lennének. Ha a két fél a hozományt illetően megegyezett, az, akinek fizetni kell, ráfesti adósságát egy papírra, aztán bedobja a tűzbe, mondván, hogy ilyenformán a halott a túlvilágon hozzájut a tényleges értékhez.

Elmondtam mindent a tatárok életmódjáról és szokásairól, de még semmit sem beszéltem a Nagy Kán hatalmáról, aki a tatárok ura és az udvarnak, valamint az államnak a feje. Minderre majd sort kerítek ebben a könyvben annak rendje és módja szerint, mert valóban csodálatra méltó dolgokat kell írásba foglalni. Beszélünk majd a Nagy Kán kormányzásáról és udvaráról, amelyről az a véleményem, miután a világ különböző részeit bejártam, hogy nincs birodalom a földön, mely vele hatalomra, gazdagságra és erőre nézve összehasonlítható volna, s valóban bámulandónak és hihetetlennek tűnik az előtt, aki nem látta. És kötelezem magam arra, hogy csupán a színtiszta igazságot írom, hogy tanúságomat mindenki, főként azok, akik a jövőben arra járnak, hitelesnek tartsa; de most vissza kell térnem a történethez, amelyet a nagy síkságon hagytam abba, mikor éppen beszélni kezdtem a tatárokról.

56. FEJEZET

A Karakoron mögötti síkság különböző részei

Ha elhagyjátok Karakoront és az Altaj-hegységet, hová, miként említettem, a tatár uralkodók holttestét temetik, negyven napig haladtok északi irányban, egy lakatlan vagy csak igen gyéren lakott vidéken keresztül, amelyet Bargu-síkságnak neveznek.[197] Az itt lakó népet meszkriptnek hívják;[198] igen vad emberek, vadászatból és állattenyésztésből élnek, mert az elfogott szarvasbikákat megszelídítik, sőt, lelkemre mondom, mivel nagyságuk alkalmassá teszi rá, ezek hátán lovagolnak. Szokásaikban a tatárokhoz hasonlítanak, és a Nagy Kán alattvalói. Sem gabonát, sem szőlőt nem termelnek. Nyáron vadak és madarak elejtéséből élnek, mert a vadászzsákmány gazdag, télen azonban az állatok és madarak egyaránt elköltöznek erről a vidékről a nagy hideg miatt. Eledelük nagy része tehát madárhús, mert az ország, mely észak felé egészen az Oceánum tengerig nyúlik,[199] tele van tavakkal, mocsarakkal és ingoványokkal, melyeket gyakran keresnek fel a madarak fészekrakás idején; s ha levedlették tollaikat, és nem tudnak repülni, a nép könnyűszerrel foglyul ejti őket. Halakat szintén fogyasztanak.

És ha már negyven napig utaztatok ezen a nagy síkságon keresztül, az Oceánumhoz érkeztek; ezen a vidéken fészkelnek a vándorsólymok[200] és vadászhéják. A hegyen olyan hideg van, hogy sem férfi, sem asszony, sem állat, sem madár nem lakja, kivéve a sólymokat és egy barguerlak nevű madárfajtát,[201] mely a sólymok tápláléka. Nagyságra olyan, mint a fogoly, a lába a papagájéhoz hasonlít, a farka pedig a fecskéére, és igen jól repül, úgyhogy a sólymoknak nagy gyorsaságra van szükségük üldözéséhez. Ha a Nagy Kánnak vándorsólymokra van szüksége, ide küldi embereit kicsinyeket fogni; de nem tűri, hogy máshová kerüljenek, mint saját udvarába, vagy azokhoz a fejedelmekhez, akiket megajándékoz velük. Van azonkívül a tengeren egy sziget, ahol kerecsensólymok tenyésznek. Tudnotok kell, hogy északi irányban olyan messze van ez a hely, hogy felkeresve a Sarkcsillagot kissé délre hagyjátok magatok mögött. A kerecsensólymok olyan bőségben tenyésznek itt, hogy a császár annyit szerezhet, amennyit csak akar. És ne higgyétek, hogy a kerecsensólymok, melyeket a keresztények visznek Tatárföldre, a Nagy Kánhoz kerülnek, hiszen azt sem tudni, mihez kezdjen velük; ezeket Argon, a Kelet fejedelme kapja meg, azonkívül az Örményország és Kumánia közelében levő fejedelmi udvarok.

Most mindent elmondtam az északon levő Oceánumig terjedő országokról; azon túl már nincs szárazföld, tovább haladok tehát a tartományok felsorolásában a Nagy Kán országa felé vezető úton. Térjünk ezért vissza abba a tartományba, amelyet, mikor könyvünkben megemlítettem, annak idején Kampicsunak neveztem, hogy leírhassam a környező országokat.

57. FEJEZET

Erguiul királyságról és Szindzsu tartományról

Kampicsut elhagyva öt napon keresztül utaztok vad vidéken keresztül, ahol napközben, de főként éjnek idején szellemeknek szavát lehet hallani a levegőben; az ötödik nap végén, kelet felé haladva, megérkeztek Erguiul királyságba,[202] mely a Nagy Kán birodalmához tartozik, s egyike azoknak a királyságoknak, melyek együttvéve Tangut földjét alkotják. Háromfele nép lakja: nesztoriánus keresztények, bálványimádók és Mohamed követői. Igen sok fényes város van ebben a királyságban, a főváros mégis Erguiul. Innen délkeleti irányba haladva megérkeztek Kathajba.

Ha tovább folytatjátok ezt a délkeleti utat, Szindzsu városba érkeztek,[203] mely szintén Tanguthoz tartozik, és a Nagy Kán birtoka, azonkívül számos városnak és falunak a központja. A lakosság bálványimádókból, Mohamed híveiből, azonkívül nesztoriánus keresztényekből áll. Ebben az országban csaknem elefánt nagyságú vadbarmok vannak, remek állatok, testüket, hátuk kivételével, mindenütt legalább három tenyér hosszú, bozontos gyapjú borítja. Részben feketék, részben fehérek, és csakugyan bámulatosan formás állatok, gyapjuk pedig rendkívül szép és fehér, szebb és fehérebb, mint a selyem.[204] Messire Marco hozott belőle ritkaságként Velencébe, s mindenki elbámult, aki látta. Némelyiket megszelídítik, de akkor gyapjuk már nem olyan hosszú, mint a vadon élőké; ezeket már fiatalon elfogták, és együtt legeltetik a szelíd csordával, olyan eredményesen, hogy számuk igen tekintélyes. A közönséges tehénnel is keresztezik őket. Az így származott állatok csodálatosan alkalmasak munkára, jobban, mint bármi más. A nép főként poggyászvivő állatként veszi hasznukat, továbbá eke elé fogja őket. Az utóbbi munkában kétszer akkora teljesítményre képesek, mint egyéb szarvasmarhafajták, mivel igen erősek.

Ebben az országban található még a legjobb pézsma is a világon. Elmondom, hogyan állítják elő. Van ezen a vidéken egy gazellához hasonló vadállat, a farka és a lábai olyanok, mint a gazelláé, a szőre a vadszarvaséra emlékeztet, de sűrűbb, szarva nincs. Négy agyara van, kettő alul és kettő felül; ezek körülbelül három hüvelyk hosszúak, fehérek, mint az elefántcsont, formájuk karcsú, az egyik pár fölfelé nő, a másik pedig lefelé. Nagy, kellemes formájú állatok, tatár nyelven gudderi a nevük.[205] A pézsmához pedig így jutnak hozzá: a vadászok telihold idején indulnak a vad elejtésére; ha az állatot elfogták, köldöktájon a hús és a bőr között vérrel telt hólyagfélét találnak, amely telihold idején keletkezik, ezt kivágják a hozzá tartozó bőrrel együtt, és a napon megszárítják. A hólyagban levő vér a pézsma, amelyből igen erős illatszer készül. Az említett állatfajtából rengeteg van az országban. A húsa is nagyon ízletes, és ők nagymértékben fogyasztják. Messire Marco szárítva magával hozta Velencébe ennek az állatnak fejét és sonkáját, egy kis pézsmát a pézsmazsákjában és egy pár agyarát.

A nép kereskedő és kézműves, főként aranybrokátot és selymet készít, azonkívül bőven termel gabonát is; az ország huszonöt napi járóföldre terjed, és földje termékeny. Kétszer akkora fácánok élnek itt, mint nálunk, csaknem akkorák, mint a pávák, a farkuk hosszúsága eléri nemegyszer a tíz tenyeret, általában nyolcat, de a hetet mindig; amellett olyan fácánfajták is tenyésznek, amelyek nagyságukkal a mieinkre emlékeztetnek és még sok madárfajta, gyönyörű, változatos tollazattal.

A nép vidáman él; bálványimádók, kövérségre hajlók és termetesek; orruk tömpe, hajuk fekete, szakálluk alig van, csupán a felső ajak fölött nő néhány szál. A rangbeli asszonyok hajat nem viselnek, legfeljebb fejük tetején, és minden egyéb szőrzetüket eltávolítják. A bőrük nagyon sima és fehér, és mindenképpen csinos teremtések. A férfiak igen szenvedélyesek és fényűző hajlamúak, sok nőt vesznek feleségül, amit vallásuk megenged. Nem számít, ha az asszony bármilyen alacsony származású, az ország legelőkelőbb emberei is elveszik, ha szép; a férfi az apának és anyának a leányért jókora összeget fizet: annyit, amennyiben éppen megegyeznek. De menjünk innen tovább, és ejtsünk szót egy másik, kelet felé fekvő tartományról.

58. FEJEZET

Egrigaia királyságról

Erguiulból elindulva nyolc napon át lovagoltok kelet felé, s Egrigaiába, egy szép tartományba érkeztek,[206] melynek számos városa és falva van, és Tanguthoz tartozik. A főváros neve Kalakan. A nép főként bálványimádó, de akad szaracén is, és három nagy nesztoriánus keresztény templom is áll itt. Mindnyájan a Nagy Kán alattvalói. A városban tevegyapjúból nagyon sok kamelot nevű teveszőr takaró készül,[207] a legjobbak a világon. A takarók egy része fehér, mert fehér tevék is vannak; ezek a legfinomabbak. A kereskedők itt vásárolják össze az anyagokat, és viszik szét eladni a világ minden részébe, elsősorban Kathajba.

Most innen északkelet-keleti irányban haladunk, és egy másik, Tenduk nevű tartományba érünk: olyan területre, mely azelőtt a János papé volt.

59. FEJEZET

Tenduk tartományról és János pap leszármazottairól

Tenduk keleti irányban fekszik,[208] és számos várost és falut foglal magában, ezek közt van a főváros, melynek neve szintén Tenduk. Azok közé az országok közé tartozik, melyeken a világszerte híres, a latinok nyelvén János papnak nevezett fejedelem uralkodott. De jelenleg a Nagy Káné, minden ivadékának minden birtokával együtt. Az ország királya János pap leszármazottja, név szerint György, és személy szerint keresztény pap, mint ahogy hívei is keresztények; a Nagy Kán alattvalójaként kormányozza az országot, de csak egy részét annak, ami egykor János pap birtoka volt. Tudnotok kell, hogy miután amaz uralkodót Dzsingisz kán csatában legyőzte, és leányát feleségül vette, amely házasságból az összes nagy kán egyenes vonalon származik, szokássá vált, hogy a János pap leszármazottai közül kikerülő királyok vagy a nagy kán leányait, vagy családjának valamelyik hercegnőjét kapják feleségül.

Ebben az országban található az a kőzet, amelyből az azúrt nyerik nagy ügyességgel, jelentős mennyiségben és jó minőségben.[209] Egy földben futó érből termelik ki, és igen értékes. Pompás teveszőr takarókat is készítenek különböző színekben. A nép állattenyésztésből és földművelésből él, úgyszintén iparral és kereskedelemmel foglalkozik.

Mint mondottam, az ország kormányzása a keresztények kezében van, lévén a király is keresztény, noha a Nagy Kán alattvalója, de számos hivője akad Mohamednek és a bálványoknak is. Van itt egy argonnak nevezett népréteg, ami franciául guasmult jelent,[210] vagy más szavakkal: két különböző fajtából származót, nevezetesen a tenduki bálványimádókéból és Mohamed tisztelőiből. Tisztességesebbek és fehérebbek, mint a többi bennszülött, és mivel tehetségesebbek, nagyobb részük van az uralomban is. Ők a legjobb kereskedők is. Tudnotok kell, hogy Tenduk volt János pap székhelye, és innen kormányozta birodalmát, mikor még a tatárok felett is uralkodott, és örökösei szintén itt laknak, mert, miként mondtam, itt székel a tőle származó György király is, aki hatodízigleni leszármazottja János papnak, és összes utódai közül öt tartják a legnagyobbnak.

Itt van az az ország, amelyet mi Góg és Magógnak nevezünk.[211] Ők azonban Ungnak és Mongulnak hívják annak a két fajnak a neve után, amely a tatárok vándorlása előtt itt élt. Ungnak nevezték Góg utódait, Mongult pedig időnként a tatárokra alkalmazták.

És ha hét napot lovagoltatok kelet felé az országon át, Kathaj határához érkeztek; a hét nap alatt igen sok városon és falun haladtok keresztül, melynek lakói mohamedánok, bálványimádókkal és nesztoriánus keresztényekkel vegyest. Kereskedelemből és kézművességből élnek. Itt szövik azokat az aranyhímes finom szöveteket, amelyeknek neve nazik és nakresz,[212] és ezenkívül is igen sokféle más selyemkelmét készítenek. Mert ahogy a mi országunkban főként gyapjút használnak a ruházatok sokféle változatához, úgy ezen a vidéken a selymet és aranyszálat használják szövetnek, szintén sokféle formában.

Az egész vidék a Nagy Kán alattvalója. Van itt egy Szindacsu nevű város,[213] ahol sok a kézműves; ugyanis a Nagy Kán csapatai számára készítik a felszerelést. A tartomány hegyeiben igen gazdag ezüstbánya található, ahonnan ezüstöt nyernek. A helyet Idifunak nevezik.[214] Az országban vadra és madárra egyaránt nagyszerűen lehet vadászni.

Most elhagyjuk ezt a tartományt, és három napig haladunk előre.

60. FEJEZET

A Nagy Kán palotájáról Csagan Norban

A harmadik nap végén Csagan Nor nevű városhoz érkeztek,[215] ami annyit jelent, hogy Fehér Tó; e mellett emelkedik a Nagy Kán hatalmas palotája; nagyon szeret itt tartózkodni a jó vadászterületek, a tavak és szomszédos folyók miatt, melyeket sűrűn látogatnak hattyúk és más madárfajták. A szomszédos hatalmas síkság tele van darvakkal, foglyokkal, fácánokkal és más vadmadarakkal, úgyhogy a császár nagyon szívesen jár ide, mert kerecsensólymaival és más sólymaival sokat vadászhat, ami egyik fő kedvtelése.

Öt különböző darufajta található ezen a vidéken, rögtön szólok róluk. Először is van egy igen nagy termetű és széles szárnyú, amelyik olyan fekete, mint a varjú; a második fajta viszont teljesen fehér, és az előbbinél is nagyobb; a szárnya igen szép, mert kerek szemek díszítik, akárcsak a páva tollat, mégpedig csillogó aranyszínben, míg feje vörös és fekete, fehér alapon, a nyaka fehér, fekete meg aranyszínű; és a szemnek nagy gyönyörűsége telik benne. A harmadik fajta a nálunk ismert fajtához tökéletesen hasonlít. A negyedik kis termetű, szépen elrendezett kék és vörös tollazattal; igen szép füle van, amelyből hosszú vörös, fekete és fehér tollak ágaznak ki. Az ötödik teljesen szürke; elég nagy termetű, szép alkatú vörös, fekete és fehér fejjel, arányos formákkal.

A város közelében egy völgy van, melyben a császár kőből és fából több kis házat építtetett, és igen sok katort tenyészt;[216] minálunk ennek a neve nagy fogoly. Hogy legyen mindig táplálékuk, a Nagy Kán árpát, kölest meg kendermagot vettet el a dombok oldalán, amit bárkinek is tilos learatni. A madarak őrizetére embereket rendel, nehogy a vadállományban kár essék. Ezek télvíz idején magvakat szórnak szét, amit a madarak úgy megszoktak, hogy füttyszóra azonnal jönnek, mégpedig olyan tömegben, hogy látni is csoda, így, amikor a kán meglátogatja a palotát, annyit talál, amennyit csak kíván. Télen, amikor jó kövérre híztak - mivel a nagy hideg miatt ilyenkor nem maradnának meg itt -, teveháton alkalmasabb helyre szállíttatja őket. Mindezek a dolgok és egyebek olyan bőségben állnak neki, családjának és udvarának rendelkezésére, hogy mindenki ámuldozhat miatta. De hagyjuk ezt a helyet, és menjünk tovább háromnapi járóföldre, északi és északkeleti irányban.

61. FEJEZET

Sandu városáról és a kán ottani palotájáról

Ha a legutóbb említett várostól három napig utaztok északkeleti és északi irányban, Sandu városába érkeztek,[217] melyet a most uralkodó kán, név szerint Kubiláj kán építtetett. Csodálatos, márványból és kőből rakott palota áll itt, melynek egyik vége a város közepén van, a másik pedig a városfalakig nyúlik. Termei, szobái és folyosói aranyszínűek, és festett emberi, állati és madáralakokkal díszesek, sokféle fával és virággal vannak ékesítve, olyan művészien, hogy gyönyörűséggel és ámulattal szemlélhetitek. A palotát fal veszi körül, melynek kerülete tizenhat mérföld, úgyhogy mind a kimenetel, mind a bemenetel csak ennek kapuin keresztül történik, mivel az egész vár módjára van megerősítve; a körülzárt parkban források, folyók és vízesések vannak, gyönyörű rétekkel és bokrokkal, mindenféle vadállattal; ezek azonban nem ragadozók, hanem szarvasok, vadkecskék és bölények, amelyeket a császár hozatott ide és helyezett itt el; az állatok húsából kerül ki a kerecsensólymok és ölyvek tápláléka, melyeket seregestül tart itt: csak a kerecsensólyomból kétszázat, az ölyvekről nem is beszélve. A kán minden héten megnézi madarait, amelyeket kalitkában tartanak. Néha pedig egy leopárd kíséretében vágtat keresztül a parkon, s a szelídített dúvad lovának zablájához van kötve. Ha meglát egy állatot, amely felkelti érdeklődését, ráuszítja leopárdját. S miután az a vadat elejtette, a húsát odadobja az ölyveknek. Ezzel szórakozik legszívesebben, és mint mondottam, a hely olyan ápolt és díszes, hogy valóban jó mulatság ott tartózkodni.

Azonkívül a fallal körülvett parknak egy másik pontján, ahol kies liget van, egy palotát építtetett bambusznádból; leírom, hogy milyet. Az egészet díszes aranyozás borítja, és belső berendezése igen finom. Aranyozott és lakkozott oszlopokon áll, melyeknek mindegyikén arany sárkányalak foglal helyet, farkuk az oszlopokra csavarodik, míg fejük a főgerendát tartja, a karmaik pedig hasonlóképpen kinyúlnak jobbra és balra, és szintén a főgerendát fogják. Kívül-belül minden aranyozott, és állatok meg madarak igen tetszetős, festett képmásaival van tele. A tető is nádból van, de olyan sűrű és kiváló minőségű lakkréteg borítja, hogy az eső egyáltalán nem képes rajta áthatolni, vagy megrothasztani, s nem mossa le a belső festményeket. A nádak, hogy erről is szóljak, három tenyér szélességűek és tíz-tizenöt lépés hosszúságúak. A darabok minden csomónál át vannak metszve, és úgy vannak hosszában hasítva, hogy egy üres, zsindelynek használható csövet kapnak minden vágásnál, vagyis inkább kettőt, s ezek fedik a házat; minden ilyen nádcső le van szegelve, nehogy a szél elvigye. A legvastagabb bambuszokat oszlopként vagy gerendaként használják fel. Egyszóval az egész palota ilyen nádból épült, amely, mellékesen megjegyezve, igen sokféle célra használható fel. Ráadásul a kán parancsára a ház építésmódja olyan, hogy a legnagyobb gyorsasággal szét lehet szedni, és újra össze lehet állítani; darabokban lehet vinni, és a császár oda szállíttathatja, ahová akarja. Ha fel van állítva, több mint kétszáz selyemkötéllel rögzítik meg, sátorszerűen, nehogy a szél elvigye, mert a bambusz igen könnyű.

A császár szeret itt lakni parkjában, s hol a márványpalotában tartózkodik, hol a nádpalotában, ebben különösen június, július és augusztus hónapokban. Az utóbbit azért kedveli, mert cseppet sem meleg. Valóban, a forró évszakban is jó hűvös hely. Ha eljön augusztus 28-a, kiköltözik belőle, ilyenkor a nádpalotát darabokra bontják, és összecsomagolva őrzik. De el kell mondanom, mi történik minden év augusztus 28-án, amikor eltávozik palotájából.

Tudnotok kell, hogy a kánnak van egy óriási, hófehér csődörökből és kancákból álló ménese. Az utóbbiak száma több tízezernél, és egyiken sincs szemernyi folt sem. A kancák tejét senki más nem ihatja, csak ő és családja, kivéve egy nagy törzset, mely kiváltságként élvezi a kancatej ivását. Ezt a kiváltságot még Dzsingisz kántól kapták, mert hajdan nagy győzelemhez segítették őt. Úgy rendelkezett, hogy mind ők, mind leszármazottaik ugyanolyan táplálékban részesüljenek, mint a nagy kán és családja. Így csupán két nemzetség élvezi eme fehér állatokat, helyesebben mondva: tejüket. A törzs neve horiad.[218]

Amikor ezeket a fehér kancákat erdőn, mezőn legeltetik, vagy áthajtják az országon, akárki találkozzék is velük, legyen bár az ország legnagyobb ura, ki kell hogy térjen az útból, míg a kancák el nem haladtak, mert olyan tisztelet illeti ezt a fehér ménest, mintha maga az uralkodó volna; tehát vagy ott kell vesztegelnie, ahol van, vagy, ha siet, félnapi kerülőutat kell tennie, mert nem szabad az állatok közelébe kerülnie; ilyen nagy gonddal vigyáznak rájuk.[219]

Nos hát, amikor az uralkodó augusztus 28-án, mint mondtam, elhagyja a parkot, minden kancát megfejnek, és tejét a földre öntik. A szertartás alkalmából nagy ünnepi kupákban gyűjtik össze a kancatejet, és a Nagy Kán személyesen önti bőven a földre az istenek tiszteletére. Mert a csillagjósok azt mondják, hogy az istenek megisszák a kiöntött tejet. Utána a császár maga is iszik a kancatejből. Ezt pedig a bálványimádók a papok babonájából teszik, mert úgy hiszik, nagyon okos dolog minden augusztus 28-án meghinteni a földet tejjel, úgyhogy a föld, a levegő és a gonosz istenek osztozzanak rajta, úgyszintén a földön és a levegőben lakó szellemek is. Mert ezek a lények megoltalmazzák és megáldják a kánt, gyermekeit, asszonyait, egész népét, poggyászát, szarvasmarháit, lovait, szántóföldjét, gabonáját, egyszóval mindenét. Miután ez megtörtént, a kán útra kél.

De említenem kell egy különös dolgot, amelyről eddig elfelejtettem szólni. Az évnek azon három hónapja alatt, míg az uralkodó a palotában lakik, bizonyos halottidézésben és ördögi mesterkedésekben jártas ügyes varázslók és csillagjósok vannak mellette, akik, mikor köd van, vagy az idő elborul, képesek megakadályozni, hogy felhők támadjanak és vihar legyen azon a vidéken, ahol az uralkodó palotája áll; és így igaz: a palota fölött soha sincs rossz idő, egy csepp eső sem hull reá; valóban, szél, eső, vihar tombol körös-körül, de a császár palotájához mindebből semmi sem jut.[220] A boszorkánymesterek, akik ezt csinálják, kétfélék: egyiket Tebetnek, másikat Kesimurnak hívják, ami két bálványimádó nép neve.[221] Minden más embernél jártasabbak az ördögi mesterkedésekben és varázslatban, és a démonok is engedelmeskednek parancsaiknak. De bármit érnek is el ilyenformán, az ördög segítségével sikerül nekik, noha a néppel igyekeznek elhitetni, hogy saját tiszta életük, szentségük és isten segedelme következtében történik. Holott állandóan szennyesek és tisztátalanok, megjelenésük illendőségével mit sem törődnek és azzal sem, ki látja őket; az ember visszariad mosdatlan, fésületlen és elhanyagolt állapotuktól.

Van még ezeknek a mindenkinél hitványabb halottidézőknek és boszorkánymestereknek egy olyan vadállati szokásuk, amiről szólanunk kell. Ha egy embert halálra ítéltek s törvényesen kivégeztek, testét nekik adják, ők pedig elviszik, megsütik és megeszik.[222] De ha valaki természetes halállal múlik ki, nem esznek testéből semmi kincsért. Ez a varázslófajzat olyan nagyszámú, hogy az már elképesztő. Az előbb említett neveken kívül még baksiknak is hívják őket,[223] mint ahogy minálunk imádkozó fráterekről vagy minoritákról beszélnek; és annyira járatosak ördögi mesterségükben, hogy mindent elérnek, amit akarnak.

Van még egy másik csoda, melyet ezek a baksik művelnek, kiknek a varázslatairól az előbb szólottam. Ha a Nagy Kán fővárosának hatalmas palotájában tartózkodik, egy körülbelül nyolckönyöknyi állványra helyezett lakomaasztal mellett ülve, serlegei egy nagy tálalóasztalon vannak a csarnok kövezetének közepén, asztalától legalább tízlépésnyi távolságban, tele borral, tejjel és egyéb fűszeres italokkal, melyeket igen kedvel. Ha már most az uralkodó inni kíván, a varázslók bűvölő hatalmuk erejével elmozdítják a serlegeket az asztalról, anélkül hogy bárki egy ujjal hozzájuk érne, és itallal telve a császár elé varázsolják.[224] Erről mindenki tanúskodhatik, aki jelen van, és gyakran tízezer ember is látja, ha a kánnak úgy tetszik. Igazság ez, nem hazugság, és naponta megtörténik! Saját hazánk javasai is, kik értenek a szellemidézéshez, bizonygatják, hogy mindez véghezvihető.

Mikor eljött a bálványoknak az ünnepe, a baksik az uralkodó elé járulnak, és így szólnak: „Uram, eljött ennek az istennek az ünnepe”, és ekkor megmondják a nevét. „Uram, tudod - szokták mondani a varázslók -, ha ez az isten nem kap áldozatot, rossz időt küld reánk vagy betegséget, és elpusztítja vetéseinket és javainkat. Éppen ezért kérünk téged, adj nekünk ennyi meg ennyi fekete fejű juhot - itt megmondják, mennyit kívánnak. - Arra is kérünk, jó urunk, adj még nekünk ennyi meg ennyi tömjént és illatos olajat is - ennyit meg ennyit ebből az anyagból, vagy amennyire éppen szükségük van -, hogy ünnepélyes szolgálatot és nagy áldozatot mutathassunk be bálványunknak, és rábírhassuk őt ezáltal, hogy oltalmazzon meg minket, állatainkat, vetéseinket, a föld termését és mindenünket, amink van.”

A baksik elmondják mindeme dolgokat a kamarási tisztet betöltő báróknak, akik a Nagy Kán udvarában vannak; ezek továbbítják a kánnak, aki, ha ideje elérkezett, parancsot ad nekik, hogy teljesítsék a baksik kívánságát. Ha ilyenformán megkapták a kívánt dolgokat - húst, bort, fűszert -, elmennek, és nagy ünnepet rendeznek istenük tiszteletére; a szertartást hangos imádkozással, szép énekléssel, nagy kivilágítással végzik, és sokféle füstölőszerrel, melyeket különböző illatos füvekből készítenek. Aztán megsütik a húst, és a bálvány elé helyezik, a húslevest pedig szétlocsolják, mondván, hogy ezáltal megtelik a bálványok hasa. Így szoktak a bálványünnepségek a nép szeme láttára lezajlani, nagy tisztelettel, mert mindenki szentül hiszi, hogy az áldozat kedves az isteneknek, kik megőrzik urukat minden veszélytől, és dolgaikat felvirágoztatják. Tudnotok kell, hogy minden bálványnak neve és ünnepe van, mint ahogy nálunk is megvannak szentjeink évfordulói.

Vannak még bálványaik tiszteletére hatalmas apátságaik és kolostoraik - némelyik ezek közül akkora, mint egy kisebb város -, egyetlen kolostorban ezer, de néha több mint kétezer szerzetessel. A szerzetesek sokkal szebben öltözködnek, mint a lakosság többsége, fejüket és szakállukat pedig nyírják. Isteneiket annyi énekkel és fénnyel ünneplik, amennyit máshol nem látni. De vannak másféle bálványimádó szerzetesek is az országban. Akadnak például a baksik között olyanok, akik számára törvényeik megengedik a nősülést; több feleséget tarthatnak, ezért igen sok gyermekük van; továbbá öltözetük is különböző.

Van közöttük egy másik, szenszin nevű felekezet;[225] tagjai a maguk módján igen nagy önmegtartóztatást gyakorolnak, és szigorú életet élnek, mint alább leírom. Egész életükben nem esznek mást, csak korpát meg dercét, ami az őrlésből visszamaradt; ezt forró vízben főzik meg, ahogy mi a disznók moslékát készítjük, italuk pedig csak víz és víz. Életük állandó böjt, úgyhogy valóban rendkívül önmegtartóztató életet élnek. Nagy és sokfajta bálványuk van, de olykor a tüzet is imádják. És mondhatom, a többi bálványimádó szerzetest, aki kevésbé szigorú törvényeknek engedelmeskedik, és nem él ilyen önmegtartóztatásban, eretneknek tartják - patarénusnak, ahogy mi mondanánk -, mert bálványaikat nem az ő előírásaik szerint tisztelik; a kétfajta regula közt ugyanis igen nagy a különbség. Nem hajlandók semmi kincsért megnősülni, fekete és kék színű, kenderből készült, durva, zsákforma ruhát viselnek, és gyékényen alszanak, önmegtartóztatásuk valóban bámulatot kelt. Bálványaik mind nőneműek, azazhogy női nevet viselnek, azért, hogy a nőket is rábírják imádatukra.

De most hagyjuk ezt a tárgyat, és beszéljünk a nagy Urak Urának hatalmas országáról és felséges személyéről. Kubiláj kánra, a tatárok nagy fejedelmére és uralkodójára gondolok, a legnemesebb és leghatalmasabb úrra.

MÁSODIK KÖNYV

Beszámoló Kubiláj Nagy Kánról; palotájáról és fővárosáról; udvaráról,
kormányzatáról és vadászatairól. Városok és tartományok, melyeket az utazók
a fővárostól nyugati irányban, India felé, Mien határainál láttak.
Egyéb tartományok a fővárostól délre, Fudzsu és Zajton felé

ELSŐ RÉSZ

A KÁN, UDVARA ÉS FŐVÁROSA

1. FEJEZET

A jelenleg uralkodó Nagy Kánról, Kubilájról és az ő nagy hatalmáról

Könyvemnek azon részéhez érkeztem, melyben a tatárok nagy fejedelmének, a most uralkodó Nagy Kánnak, mégpedig Kubilájnak csodálatos és roppant nagyszerűségéről szólok, mivel a káni cím azt jelenti: „a nagy Urak Ura”, vagy pedig császár. És joggal élvezi ezt a címet, mert mindenki tudja, hogy ő a világ leghatalmasabb embere, akár haderejét, országát vagy kincsét tekintjük, és a régi királyok között nincs egyetlen, akinek úgy engedelmeskedtek volna, mint neki. Hozzá hasonló Ádám apánktól mindmáig nem is akadt. Mindezt a valósághoz híven kifejtem könyvünk folyamán, úgyhogy mindenkinek el kell ismernie, ő a világ legnagyobb ura, aki valaha létezett. Hallani fogjátok, hogyan és miért.

2. FEJEZET

Naján lázadásáról, aki Kubiláj Nagy Kánnak nagybátyja volt

Tudjátok meg hát, hogy ez a Kubiláj kán a természetes öröklés jogán bírja hatalmát, lévén egyenes leszármazottja Dzsingisz kánnak, a tatárok első uralkodójának. Ő a hatodik uralkodó ebben a sorrendben, ahogy már könyvünkben említettem. Krisztus 1256. esztendejében került trónra,[226] a császárságot pedig bátorsága, rátermettsége és egyéb kiváló tulajdonságai folytán kapta meg, amint az jogos és ésszerű. Testvérei azonban és más rokonai vitatták igényét a trónra, de elvenni nem tudták tőle, mivelhogy kitűnő képességeinek segítségével megtartotta, és mert törvényesen és jog szerint is császári vérből származott.

A Krisztus utáni jelenlegi esztendőig, amikor is 1298-at írunk, immár negyvenkét éven át uralkodott, és körülbelül nyolcvanöt éves,[227] minthogy mintegy negyvenhárom esztendős lehetett, amikor trónra került. Ezt megelőzően több háborúban vett részt, vitéz katonának bizonyult és kitűnő hadvezérnek, a legmerészebbnek és legmesszebb látónak, aki valaha a tatárok közt volt. De hogy a trónra került, személyesen nem ment többé háborúba, egyetlen alkalmat kivéve. Ez pedig a Krisztus utáni 1286. évben történt, és el is mondom, hogyan.

Volt egy nagy tatár uralkodó, ki a Naján nevet viselte; harmincéves fiatalember, sok ország és tartomány ura, és a mondott Kubiláj kánnak nagybátyja.[228] Mikor fejedelemségét elnyerte, és hatalmának tudatára ébredt, Najánt ifjúsága és nagy hatalma büszkévé és elbizakodottá tette. Mert valóban négyszázezer lovast tudott csatarendbe állítani, noha elődei unokaöccsének, a nagy Kubiláj kánnak alattvalói voltak, amint jogos és ésszerű is. Elszédülve saját hatalmától és ifjú korától, fejébe vette, hogy nem lesz többé a Nagy Kán hűbérese; sőt mi több, le akarta taszítani a trónról, és uralkodni kívánt felette.

Így Naján nagy titokban követeket küldött egy másik tatár királyhoz, Kaiduhoz,[229] aki szintén nagy és hatalmas úr volt, Nagy-Törökország fejedelme, neki rokona, a Nagy Kánnak pedig unokaöccse és törvényes alattvalója, bár zendülésben és keserű ellenségeskedésben élt uralkodójával és nagybátyjával. A Naján által küldött üzenet így hangzott: ő maga felkészül minden erejével a Nagy Kán ellen, és kéri Kaidut, kövesse példáját; ilyenformán két oldalról támadhatják meg Kubilájt akkora erővel, hogy kicsavarhatják kezéből az uralmat.

Mikor Kaidu Naján üzenetét meghallotta, nagyon örült, és azt hitte, eljött az idő, mely kedvez ügyének. Így hát azt válaszolta, megteszi a kijelölt időben, amit kívánnak tőle; összeszedte seregét, mely legalább százezer lovast számlált. És mit is mondjak? A két fejedelem, Naján és Kaidu, a lehető legnagyobb titokban megegyeztek egymással, hadba szólították lovasaikat a Nagy Kán ellen, és megállapodtak, hogy találkoznak egy bizonyos síkságon.

Most térjünk vissza a Nagy Kánhoz, kinek az egész cselszövény fülébe jutott.

3. FEJEZET

Hogyan indult a Nagy Kán Naján ellen

Mikor a Nagy Kán meghallotta, mit szőnek ellene, cseppet sem ijedt meg, hanem nyugodt lélekkel készülődni kezdett, mint akinek nincs félnivalója az ilyen igazságtól elrugaszkodott támadással szemben. Bízván saját hadvezéri képességeiben és tapasztalataiban, egyáltalán nem rettegett, sőt megfogadta, hogy soha koronát nem tesz fejére, ha nem lakol rút halállal a két áruló és hűtlen tatár uralkodó. Előkészületeit olyan gyorsan és titokban végezte, hogy senki nem értesült róluk, csupán belső tanácsosai. Ugyanis haladéktalanul őrséget állíttatott minden útra, mely Naján és Kaidu országába vezetett, nehogy bármit megneszeljenek, majd tüstént elrendelte, hogy mindazok, akik tíznapi járóföldre laknak Kambaluk környékén,[230] azonnal gyülekezzenek. S három héten belül valóban minden befejezést nyert. Ez idő alatt háromszázhatvanezer lovast és százezer gyalogost állított csatarendbe, ami nem is nagy szám, ha róla van szó, és kitelt a közvetlen szomszédságból. Mert hatalmas és megszámlálhatatlan hadainak - tizenkét hadseregének - többsége olyan messze volt tőle, hogy ilyen gyors hívásnak nem engedelmeskedhetett, mivel parancsára Kathaj őrizetét látta el, vagy távoli kalandozásokon és különféle országok és tartományok meghódításán fáradozott. Ezeknek egybegyűjtése harminc-negyven napot is igénybe vett volna, s a készülődés túlságosan elhúzódik.

Minthogy pedig a jelen alkalom megfelelőnek látszik, hogy elmondjunk egyet-mást a Nagy Kán seregeiről, tudjátok meg, hogy Kathajban, Manziban és a többi tartományban akadnak hűtlen és szakadár alattvalók, akik, ha módjukban állana, fellázadnának uralkodójuk ellen. Éppen ezért szükséges minden népes tartományban, ahol nagy városok vannak, hadseregeket hagyni, melyek a várostól négy-öt mérföldre táboroznak. A városoknak nincs se faluk, se kapujuk, hogy a katonák bármikor behatolhassanak. A Nagy Kán minden két évben cseréli hadseregeit, úgyszintén azoknak parancsnokait. Így megzabolázva, a nép veszteg marad, és sehol nem támadnak zavarok. A zsoldon kívül, melyet a Nagy Kán a tartományok adójából juttat nekik, ezek a seregek roppant nyájaikból élnek, melyeknek tejét a városokban eladják, és így beszerezhetik szükségleteiket. Különböző helyeken, harminc-, negyven-, sőt hatvannapi járóföldnyire vannak szétszórva.

Ha minden csapatát egybehívta volna, olyan nagy sokaság gyűlt volna össze, amekkoráról még soha senki nem hallott, és meg sem tudná senki számolni. Valóban ez a háromszázhatvanezer lovas, akiket egybegyűjtött, nem számolva a gyalogosokat, csupán solymászaiból és az udvar körül lebzselő őrcsapatokból állt.

Mikor tehát maroknyi csapatát összeszedte (mert számára ez nem volt több), maga elé hívatta csillagjósait, megkérdezvén, vajon megnyeri-e a csatát, és legyőzi-e ellenségét. Miután azok különböző vizsgálódásokat végeztek a maguk módján, azt mondták neki: „Felség, jó hírt hozunk, indulj bátran, mert dicsőséges győzelmet fogsz aratni.” Ennek igen megörvendezett, mert az ilyen jóslatoknak jó hatásuk volt katonáira.

Így hát megindult hadseregével, és húsznapi menet után egy nagy síkra ért, ahol Kajánnak mintegy négyszázezer lovast kitevő egész serege tartózkodott. A Nagy Kán hadai kora hajnalban érkeztek meg, és olyan gyorsan és váratlanul, hogy az ellenség semmit sem sejtett felőle. Mert a Nagy Kán minden irányban annyi kémet helyezett el, hogy bárki, aki szem elé került, azonnal foglyul esett. Mivel Najánnak nem volt tudomása közeledéséről, a csapás egész váratlanul érte; olyannyira, hogy a Nagy Kán seregének hirtelen megérkezése éppen egyik feleségének karjai közt találta, akit rendkívül kedvelt. Látjátok hát, hogy a császár miért tartotta oly fontosnak a sietséget és titoktartást.

4. FEJEZET

A csatáról, melyet a Nagy Kán Najánnal vívott

Mit is mondjak erről? Mikor éppen virradt, a kán seregével egy dombra érkezett, és végigpillantott a síkságon, ahol Naján teljes biztonságban hevert sátrában, nem is gyanakodva, hogy valaki arra járhat és megzavarhatja. Valóban, önbizalma akkora volt, hogy sem elölről, sem hátulról nem állított őrséget, éppen ezért semmit sem tudott a Nagy Kán érkezéséről, miután teljesen elfoglalták azok a dolgok, melyekről szólottam. Ezenfelül a hely elhagyott vidék közepén volt, több mint harmincnapi járóföldre az udvartól; a kán viszont húsz nap alatt tette meg az utat, annyira égett a vágytól, hogy megütközzék Najánnal.

Mint mondjak még? A kán ott volt a domb tetején egy nagy, fából készült bartizánon,[231] melyet négy jól idomított, cserzett bőrrel leterített elefánt vont, és tele volt nyilasokkal és számszeríjasokkal; fölötte lebegett zászlaja a Nap és a Hold képével, olyan magasan, hogy minden oldalról látni lehetett. Serege tizenkét, egyenként harmincezer embert számláló csapatba volt elosztva; az élvonalban levő lovasok nagy része mögött egy-egy lándzsával felfegyverzett gyalogos ült a ló farán, mert így szokták a gyalogosokat felhasználni, és az egész síkságot ellepték a hadak, körülvéve Najan táborát. Úgy, ahogy a Nagy Kán seregének hadirendjéről már elbeszéltem.

Mikor az álomból felvert Naján ráeszmélt, mi történt, igen megzavarodott; ő és emberei fegyver után kapkodtak. Ennek ellenére jól rendezett csapatokban sorakoztak fel, ahogy a hadviselés megkívánja. Mikor már mind a két fél szemben állt, közvetlenül az összecsapás előtt óriási zenebona hallatszott a különböző zeneszerszámokból és a két sereg hangos éneke. Mert a tatárok azt a szokást követik, hogy mielőtt csatára mennek, mindnyájan együtt énekelnek, és bizonyos kéthúrú zeneszerszámon játszanak, melynek hangja igen kellemes. Ezt az éneklést és zenélést mindaddig folytatják igen kellemes módon a csatasorban, amíg csak az uralkodó nagy nakkarájának hangját meg nem hallják.[232] Amint ez megszólal, megkezdődik mindkét oldalon a csata; de amíg a fejedelem nakkarája meg nem szólal, senki sem mer hadakozni.

És mikor így énekelve és zenélve csatára készen álltak, egyszer csak megszólalt a Nagy Kán nakkarája. A Najáné hasonlóképpen. Ekkor megkezdődött a csatazaj mindkét oldalon. Dolgozni kezdtek az íjak és buzogányok, a lándzsák és kardok és a gyalogosok számszeríjai, úgyhogy csodálatos volt látni. A nyilaknak olyan felhője szállt egyik oldalról a másikra, hogy az ég is elsötétült, mintha eső esne. Mindkét oldalon sok lovast és gyalogost láthattatok összerogyni, és az egész mezőt elborították a holttestek. Mindkét oldalról ég felé szállott a sebesültek és haldoklók tömegeinek kiáltása, amelytől még az égzengést sem hallottátok volna meg. Mert vad és elkeseredett volt a küzdelem, és nem volt sehol menekvés. Mikor nyilaikat kilőtték, megkezdődött a közelharc lándzsával, karddal és vasveretes buzogánnyal. Elesett embereknek és lovaknak pedig olyan tömege feküdt ott hegyén-hátán, hogy a hullahegyek miatt egyik fél néha nem tudta megközelíteni a másikat. Ádáz és elkeseredett volt a küzdelem, mert senki sem könyörült ellenfelén.

De miért szaporítsam a szót? Tudnotok kell, hogy ez volt a legveszedelmesebb és leghevesebb csata, melyet napjainkban vívtak. És soha egyetlen csatában nem vett ennyi ember részt, különösen ami a lovasokat illeti, mert mind a két félt egybevéve, hétszázhatvanezer lovas állt szemben egymással - hatalmas erő! -, nem is számolva a gyalogosokat, akik szintén szép számmal voltak. Az erők egyenlő volta miatt a csata változó szerencsével reggeltől éjfélig tartott. De végül Isten segítségével és a részén levő igazság erejénél fogva a Nagy Kán győzött, és Naján teljesen tönkreverve elvesztette a csatát. Mert a Nagy Kán hadserege olyan haditetteket hajtott végre, hogy Naján és serege nem tudtak tovább ellenállni, ezért hátat fordítottak, és menekülni kezdtek. De ez már nem lendített Naján sorsán; mert őt és minden báróját foglyul ejtették, és fegyvereikkel együtt átadták a Nagy Kánnak.

Tudnotok kell még, hogy Naján - valamint seregének jó része - megkeresztelt keresztény volt, és zászlaján keresztet hordott;[233] de ez sem segített rajta, mivel gonoszul fellázadt ura ellen. Mert a Nagy Kán alattvalója volt, és tőle nyerte országát, akárcsak őt megelőzően ősei.

5. FEJEZET

Hogyan küldte a Nagy Kán halálba Najánt

Mikor a Nagy Kán megtudta, hogy Najánt elfogták, nagyon megörült, és megparancsolta, végezzék ki azonnal és titokban, nehogy valaki közbenjárjon érte és ő megkegyelmezzen neki, mert a kán saját húsából és véréből való volt. A kivégzés pedig így történt: Najánt szorosan egy szőnyegbe csavarták, és addig hempergették kíméletlenül ide-oda, amíg végül is meghalt. Ezt a halálmódot a kán azért eszelte ki, mert nem akarta, hogy császári vér szennyezze be a földet az égnek és a napnak szeme láttára; jajszavak ne hangozzanak a levegőben, és állatok ne férjenek hozzá tagjaihoz.

És amikor a Nagy Kán megnyerte ezt a csatát, mint hallottátok, Naján országa négy tartományának minden bárója megújította hűségesküjét a Nagy Kán iránt. Mert Naján uralma alatt négy tartomány állott: először Csorcsa, másodszor Kauli, harmadszor Barszkol, negyedszer Szikintindzsu.[234] Mind e négy hatalmas tartománynak ura volt Naján, ami valóban nagy szó.

Miután a Nagy Kán legyőzte őt, mint hallottátok, az történt, hogy a jelenlevő sokféle nép, szaracénok, bálványimádók, zsidók és mások, kik nem hittek Istenben, gúnyolni kezdték a keresztényeket, mivel Naján zászlaján keresztet viselt, és mégis pórul járt. Így szóltak a keresztényekhez: „Most láthatjátok, hogy mennyit ért Naján számára, aki keresztény volt, a ti istenetek keresztje!”

Akkora volt a zenebona, hogy eljutott a Nagy Kán fülébe is, mert a keresztények elébe járultak panaszra. Az uralkodó keményen megdorgálta azokat, akik csúfolták a keresztényeket; a keresztényeket pedig így vigasztalta: „Ha a kereszt nem segítette meg Najánt, nagyon is jól tette; mert az, ami jó, nem is cselekedhet másképpen; mivelhogy Naján hűtlen áruló és zendülő volt urával szemben, megérdemelte tehát, ami vele történt. Éppen ezért isteneteknek a keresztje bölcsen tette, amikor nem nyújtott neki segítséget.” Olyan hangosan mondta ezt, hogy mindenki hallhatta. A keresztények pedig így feleltek a Nagy Kánnak: „Nagy király, te valóban az igazat mondod, mert keresztünk nem segítheti a hűtleneket és gonoszat cselekvőket; éppen ezért nem vált hasznára Najánnak, aki vétkes volt a hűtlenség bűnében.”

Ettől kezdve elhallgatott a keresztényeket gúnyoló hitetlenek szava, mert nagyon is jól hallották, mit mondott az uralkodó a Naján zászlaján levő keresztről, mely nem hozott segítséget. Békességben éltek tehát egymással, és senki sem háborgatta a másikat hitében.

6. FEJEZET

Hogyan tért vissza a Nagy Kán Kambaluk városába

Mikor a Nagy Kán az előadott módon megsemmisítette Najánt, elhatározta, hogy visszatér fővárosába, Kambalukba, és ott nagy ünnepségeket rendez. Miután tehát serege kipihente a fáradalmakat, nagy pompával és diadalmasan bevonult fővárosába, Kambalukba, november hó folyamán; ott a győzelem örömére nagy ünnepségeket rendezett és lakomákat csapott egész februárig és márciusig, amikorra a mi húsvétunk esik. Hallván pedig, hogy az a mi egyik legnagyobb ünnepünk, maga elé hívatta a keresztényeket, kifejezve óhaját, hogy adják kezébe a könyvet, mely a négy evangéliumot tartalmazza, mint ahogy nemegyszer megtette már ünnepélyes szertartások közepette. Majd áhítatosan megcsókolta a könyvet, és megparancsolta, hogy a jelenlevő főurak és főhivatalnokok ugyanúgy cselekedjenek. Ezt a szokást pedig megtartja a keresztények legnagyobb ünnepein, húsvétkor és karácsonykor. Hasonlóképpen viselkedik a szaracénok, zsidók és bálványimádók fő ünnepein. Mikor a dolog okát kérdezték, így felelt:

„Négy prófétát imádnak a világon, akiknek mindenki tisztelettel tartozik. A keresztények Jézus Krisztust vallják uruknak, a szaracénok Mohamedet, a zsidók Mózest, a bálványimádók pedig Szagamoni Borkant,[235] mint első istent a bálványok közt. Én mind a négyet tisztelem és becsülöm, mert egyikük bizonyára a legnagyobb és legigazabb a mennyekben, és annak a segítségét kérem.”

De ezen tanúságtétele ellenére a Nagy Kán mégis a keresztény hitet tartja a legjobbnak és legigazabbnak, mert véleménye szerint minden parancsa merő jóság és szentség. Azonban semmi kincsért meg nem engedné, hogy keresztet hozzanak elébe, mivelhogy azon olyan nagy ember szenvedett halált, mint Krisztus.

Valaki most azt mondhatná: „Ha már a kereszténységet legjobbnak tartja, miért nem keresztelkedik meg és lesz keresztény?” Ennek okát is megmondta messire Nicolónak és messire Matteónak, mikor őket követségbe küldte a pápához, és szó esett a kereszténységről, így szólván:

„Miért akarjátok, hogy keresztény legyek? Jól látjátok, hogy ennek az országnak keresztényei mennyire tudatlanok; semmit nem csinálnak, és hatalmuk sincs. Azt is látjátok, hogy a bálványimádók mindent véghezvisznek, amit akarnak, és amikor asztalomnál ülök, a terem közepén levő kupak borral vagy más itallal tele szállnak kezeimhez, anélkül hogy bárki hozzájuk érne, én pedig iszom belőlük. Megparancsolják a szeleknek, hogy az ő akaratuknak engedelmeskedjenek, és még számos csodát visznek véghez; mint tudjátok, bálványaik megszólalnak, és kívánságukra feltárják előttük a jövőt. Ám ha felveszem a keresztény vallást, báróim és a nép, minthogy nem hisznek benne, így szólnának: Miért keresztelkedtél meg? Miért választottad Krisztus hitét? Milyen hatalmat tapasztaltál náluk, milyen csodát láttál tőlük? - Mert ugye: ezek a bálványimádók azt mondják, hogy minden cselekedetük bálványaik erejének és szentségének köszönhető. Valóban, erre mit felelhetnék? Ez csak megzavarná és tévelygésre indítaná őket, és megtörténhetne, miután a bálványimádók tudományukkal és művészetükkel mindenre képesek, hogy meg is ölnek. Ám ti csak menjetek, és keressétek fel főpapotokat, és kérjétek meg, hogy küldjön néhány tudóst a ti vallásotok szerint, akik a bálványimádók előtt meg tudják hiúsítani azok cselekedeteit, és megmutatják, hogy maguk még különbre képesek, s csak azért nem cselekszik, mivel mindez az ördög és gonosz lélek műve. Ha majd látom ezt, magam is elvetem a bálványimádókat és hitüket; akkor majd a keresztvíz alá hajtom fejem, s velem együtt minden báróm és azoknak szolgái. És így sokkal több keresztény lesz nálunk, mint a ti vidéketeken.”

Hát igen... Ha, miként előbb említettem, arra való embereket küldött volna a pápa, a Nagy Kán keresztény lenne, mert maga is igen vágyódik erre... Szóval három napig mindenkit vendégül látott udvarában, hatalmas és dús lakomákon. Az isteneknek nagy áldozatokat mutattak be. És noha Kambaluk hat mérföld hosszú, és óriási külvárosai vannak, mégsem jutott mindenki szálláshoz, hanem egyesek kint rekedtek. Az ünnep és lakoma végeztével elbocsátotta hadait, és mindenki hazatért otthonába. A másik tatár fejedelem, Kaidu nagy zavarban volt, amikor tudomására jutott Naján veresége és halála; nem indult hát a Nagy Kán ellen, amint tervezte; ám állandóan hadi készültségben maradt, mert igen rettegett, hogy ugyanarra a sorsra jut, mint Naján.

Említettem, hogy a Nagy Kán, kivéve ezt az egyetlen alkalmat, soha nem szállt táborba. Ha szükség volt rá, valamelyik fiát vagy báróját küldte háborúba. De ez alkalommal saját maga akarta vezetni a hadat, mert Naján álnok lázadását olyan komoly és veszélyes ügynek tartotta, amelyet másképpen kellett megítélni.

7. FEJEZET

Hogyan jutalmazta meg a Nagy Kán kapitányai hősiességét

Végeztünk Naján ügyével, térjünk vissza tehát elbeszélésünkkel a Nagy Kán birodalmára.

Beszéltünk már nemzetségéről és életkoráról. Most arról kell szólanom, hogy visszatérése után mit tett azokkal a bárókkal, kik jól megálltak helyüket a csatában, valamint azokkal, akik hitványul és gyáván viselkedtek. Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán tizenkét bölcs bárót bízott meg azzal, hogy ellenőrizzék a tisztek és katonák viselkedését a hadjárat folyamán meg a csatában, és tegyenek róla neki jelentést. Azt tehát, aki száz ember fölött volt parancsnok, ezer ember parancsnokává tette; azt, aki ezernek parancsolt, tízezernek urává tette, és így érdemeinek megfelelően mindenkit előbbre léptetett megelőző rangjából. Emellett még szép ezüstedényekkel és más értékes dolgokkal is megjutalmazta őket, magasabb rendfokozatról tanúskodó igazoló táblákat adott nekik, gyönyörű arany és ezüst ékszerekkel, gyöngyökkel és drágakövekkel halmozta el őket, hogy mindenki megbámulta a tömérdek szétosztott kincset. És mégsem tudta őket érdemük szerint megjutalmazni, mert mióta a világ világ, soha nem voltak katonák, akik uruk győzelméért olyan hősi tetteket hajtottak volna végre, mint a Nagy Kán kapitányai ebben a csatában.

Az igazoló táblácskákat, melyekről beszéltem,[236] így osztotta szét: a száz embernek parancsoló kapitány ezüst táblácskát kapott, az ezer embernek parancsoló aranyat, illetőleg pontosabban szólva aranyozott ezüstöt; tízezer ember parancsnoka pedig aranytáblát oroszlánfejes domborművel. Ismertetem a különböző táblácskák súlyát is és a rajtuk levő írást. A száz és ezer katona parancsnokának táblája egyenként 120 saggio volt; az oroszlánvésetű tábla, melyet a tízezres seregek parancsnokai kaptak, 220 saggiót nyomott. Mindegyik táblán a következő felirat állott: „A nagy isten ereje és császárotokra szálló kegyelme áldja meg a Nagy Kán nevét, és öljön és pusztítson el mindenkit, aki nem engedelmeskedik neki.” Mindazok, akik ilyen táblákat kaptak, amellett még írásos bizonyító levelet is nyertek, mely érdemeiket és birtokaikra szerzett előjogaikat tartalmazta.

Meg kell még arról is emlékeznem, hogy a százezer ember fölé rendelt parancsnokok és a hadsereg vezérkarának tagjai meg a tartományok katonai kormányzói 400 saggio súlyú táblácskát kaptak, ugyanolyan felírással, mint már az előbb említettem. A felírás alatt az oroszlán, illetőleg keselyűsólyom vagy más állat figurája következik, felette pedig a Nap és a Hold. Nekik is adtak továbbá rangjukról, parancsnokságukról és hatalmukról szóló bizonyító levelet. Mindenkinek, aki ilyen magas rangról szóló táblákat kapott, joga volt arra, hogy bármerre megy is, feje fölött kis arany mennyezetet vitessen lándzsákra erősítve, ami napernyőhöz hasonlít és a magas állás jelképe, továbbá, ha leül, ezüst szék illeti meg.

Néhány igen nagy úr kerecsensólyommal díszített táblácskával rendelkezik; de csak a kán legnagyobb báróit tüntetik ki így, mert ez a császári hatalom gyakorlásának jogával is együtt jár. Ha a kán ilyen táblával ellátott követet küld bárhová, az elveheti mindenkinek - akár egy királynak is - a lovát vagy bármiféle ingóságát. Hasonlóképpen minden kötelessége szép sorjában le van fektetve az ilyen táblán. Ha pedig valaki a tábla tulajdonosával szemben megtagadja az engedelmességet, halállal lakol, mintha a Nagy Kán ellen lázadna.

8. FEJEZET

A Nagy Kán személyéről

Most el fogom mondani, milyen a megjelenése a Nagy Kánnak, az Urak Urának, kinek neve Kubiláj. Igen jó alakú, se nem magas, se nem alacsony, hanem középtermetű. Húsa egyenletesen van elosztva: se nem kövér, se nem sovány, és minden tagja formás. Bőrszíne fehér és piros, mint a rózsa, szeme fekete és szép, az orra rendes és szabályos metszésű.

Négy felesége van, akiket mindenkor törvényes hitveseinek tekint; a négy asszony elsőszülött fiait illeti meg a trón joga; úgy értem, atyjuk halála után. A négy hölgyet császárnénak hívják, de mindegyik még saját névvel is rendelkezik. Saját palotájában külön udvartartása van mindegyiknek, mégpedig igen nagy és fényes. A szép és bájos udvarhölgyek száma egyikben sem kisebb háromszáznál. Számos apródot és eunuchot, továbbá tekintélyes mindkét nembeli kíséretet tartanak maguk körül; úgyhogy a hölgyek mindegyikének udvartartása legalább tízezer személyt számlál.

Mikor a császár négy hitvese valamelyikének társaságában óhajt lenni, akkor vagy elküld a hölgyért, és magához hívatja, vagy pedig ő látogatja meg. Van azonban ezenkívül még sok más ágyasa is; rögtön elmondom, hogyan tartja őket.

Tudnotok kell, hogy van egy bizonyos ungrat nevű, finom bőrű és szépségéről híres tatár törzs,[237] asszonyai gyönyörűek, és viselkedésük valóban választékos. Nos hát a törzs minden két évben elküldi száz legszebb lányát a Nagy Kánnak. A Nagy Kán által az országba küldött követeknek a feladatuk, hogy kiválasszák a legszebb lányokat egy megadott szépségminta alapján. Ez pedig a következőképpen történik: a követek megidézik a tartomány minden kisasszonyát. Az erre a célra rendelt bírók szemügyre veszik külön-külön a test minden tagját, szemet, hajat, arcot, szemöldököt, szájat, ajkat, kezet, lábat, felbecsülik a hajadonokat 16 karátra vagy 17-re, 18-ra, 20-ra, aszerint, hogy milyen szépek. Ha a megbízásuk úgy szól, hogy hozzák magukkal a 20 vagy 21 karátosokat, aszerint cselekszenek. Miután megérkeztek, újabb bírák végzik el az értékelést, és választják ki azt a harminc-negyvenet, aki a legtöbb karátos. Majd a palotának néhány idősebb hölgyére bízzák őket. Az öreg hölgyek, bárók feleségei, együtt alszanak a lányokkal, hogy meggyőződjenek róla, jó illatúak-e, kellemes-e leheletük, nincsen-e tagjaikban valami fogyatkozás. Miután így szépségüket kipróbálták és egészségükről meggyőződtek, sorban kijelölik őket a császár számára. Hat ilyen hölgyet küldenek egyszerre három napra és három éjszakára a császárhoz, hogy szolgálják őt szobájában és ágyában, úgy, ahogy éppen kívánja, és kövessék minden parancsát. A három nap és három éjszaka elteltével másik hat váltja fel őket. Így megy ez egész évben állandóan, hatos váltással, minden három napra és éjszakára, míg a száz kitelik; aztán kezdődik az egész elölről. Azt kell még tudnotok, hogy míg egyik részük az uralkodó szobájában tartózkodik, a többiek a szomszéd szobában lesik, hogy nincs-e a nagyúrnak valamire szüksége, italra, ételre vagy egyébre; a kán szobájában levő kisasszonyok parancsolnak a küntieknek, amit azok tüstént teljesítenek. Így az uralkodó körül személyes szolgálatot csak ezek a kisasszonyok teljesítenek. A többiek, a kevesebb karátosak, a kán feleségei körül szorgoskodnak a palotákban. Az asszonyok megtanítják őket varrni, kesztyűt készíteni és más előkelő munkát végezni. Ha egy nemes házasodni készül, a Nagy Kán közülük választ számára feleséget, szép hozományt is ad, és így mindnyájan rendes férjhez jutnak.

De azt mondhatná valaki: „Nem bántja-e a tartomány férfiait, hogy a Nagy Kán elviszi leányaikat?” Természetesen nem. Sőt ellenkezőleg, nagy kegyet és megtiszteltetést látnak benne, és boldogok, hogy olyan lányaik vannak, akiken megakad a Nagy Kán szeme. Azt mondják: „Ha lányom jó csillag alatt született, és szerencse kíséri, az uralkodó úgy kiházasítja, ahogy én sose tudnám.” Ha viszont a lány rossz fajta, vagy nem viselkedik megfelelően, az atya így szól: „Azért történt így, mert rossz a csillaga.”

9. FEJEZET

A Nagy Kán fiairól

A Nagy Kánnak négy feleségétől huszonkét fiúgyermeke van.[238] Ezek közül a legidősebbet a jó Dzsingisz kán, a tatárok első ura iránti szeretetből Dzsincsimnek nevezték el.[239] Ennek a Dzsincsimnek mint a kán első fiának kellett volna a trónon következnie apja halála után, de úgy esett, hogy előbb meghalt. Maradt azonban egy fia, kinek neve Timur,[240] és nagyapja halála után ő lesz majd a Nagy Kán jog szerint is, lévén az uralkodó legidősebb fiának gyermeke. Ez a Timur derék és rátermett ember, mint ahogy már hadakozás közben sok alkalommal bebizonyosodott.

A Nagy Kánnak ágyasaitól is van még huszonöt fia, jó és derék harcosok, mivelhogy szüntelenül hadijátékok gyakorlásával töltik idejüket; azonfelül mindegyikük magas rangot visel. Sőt azt is elmondom, hogy a négy asszonytól származó gyermekei közül hét királyi rangban van, és nagy birodalmakat kormányoz, bölcsen és igazságosan. Mert, mint gondolni is lehet, rátermett és derék emberek, hiszen uruk és atyjuk, a Nagy Kán, a legbölcsebb és legtökéletesebb ember, a legnagyobb hadvezér, a legjobb császár és a legnagyobb hős mindazok közül, akik valaha éltek a tatárok nemzetségében.

Szólottam tehát a Nagy Kánról: megjelenéséről, feleségeiről, ágyasairól és fiairól. A továbbiakban arról számolok be, hogy milyen az udvartartása.

10. FEJEZET

A Nagy Kán palotájáról

Tudnotok kell, hogy az év három hónapjában, azaz decemberben, januárban és februárban a Nagy Kán Kathaj fővárosában lakik, melynek neve Kambaluk.[241] Itt áll ebben a városban, mégpedig az újonnan épült negyedben, mely dél felé esik, nagy palotája, s hogy ez milyen, tüstént el is mondom.

Körös-körül mély árokkal kerített fal védi négyszög alakban, melynek minden oldala nyolc mérföld hosszúságú. Minden oldal közepén kapu van; azokon át jutnak be a mindenfelől gyülekező emberek. Továbbá a falak belső oldalán mindenhol egy mérföld szélességű térség található, ahol katonák állomásoznak. A térség után másik négyszögletes fal következik, melynek minden oldala hat mérföld; a dél felé néző oldalon három kapu található, és ugyanannyi az északin: ezek közül a közbülső a legnagyobb. De mindig zárva van, és csak akkor nyitják ki, ha a Nagy Kán át akar rajta haladni. A másik kettőt, melyek a nagytól oldalt esnek, állandóan nyitva tartják, a nép használatára. A fal igen vastag, és tíz lépés magas, fehérre van meszelve, és felül mellvédes. Mind a négy sarkán egy-egy pompás palota áll, melyekben a császár hadfelszerelését tartják: nyilakat, íjakat, lándzsákat, nyergeket, lószerszámot és mindent, ami a hadakozáshoz szükséges. Középúton minden ilyen sarokpalota között van egy másik palota is, úgyhogy a fal mentén összesen nyolc nagy palota található, telve fegyverekkel és hadiszerszámokkal. Tudnotok kell, hogy mindegyik palotában csak egyféle hadieszközt őriznek, így az egyikben csupa nyerget, a másikban nyilakat, a harmadikban kantárokat és így tovább.

A falaknak ezen a során belül van még egy négyszögletes fal, melynek egy-egy oldala egy mérföld hosszú, tehát az egész mintegy négy mérföld. Mindegyik sarkon, mint már az előbb is láttuk, egy-egy díszes és nagy épület található, ahol ugyancsak a Nagy Kán hadifelszerelését őrzik: íjakat, nyilakat, tegezeket, kengyeleket, nyergeket, zablákat, lándzsákat, buzogányokat, íjhúrt, sátrakat és egyéb hadikellékeket. És ugyancsak minden oldalon van a két saroképület közt középen egy harmadik, mely ugyanolyan nagy. Így összesen nyolcat tesz ki az épületek száma, s mindegyik zsúfolva fegyverrel. A nagy fal déli oldalán öt kapu van, a középső a főkapu, melyet nem nyitnak ki soha, csak ha maga a Nagy Kán jön ki vagy megy be, s távozása után mindjárt be is zárják. Közvetlenül a nagy kapu szomszédságában mindkét oldalon áll egy-egy kapu, ezeken keresztül közlekedik a Nagy Kán katonasága; végül a sarkok irányában megint egy-egy nagy kapu található a nép számára; összesen tehát öt kapu van ezen az oldalon, míg a többin csak egy-egy.

Ezen a falon belül egy utolsó fal következik, az általa közrefogott terület hosszúsága nagyobb a szélességénél. Itt is a középső fal mintájára nyolc palota áll, hasonlóképpen tele az uralkodó hadiszerszámaival. A déli oldalon ezen a falon is öt kapu nyílik, melyek minden tekintetben hasonlóak a szemben levő fal kapuihoz. A másik három oldal közepén egy-egy kapu van a nép számára. E falakon belül emelkedik az uralkodó palotája, melyről rögtön elmondom, milyen.

Tudnotok kell, hogy ez a legnagyobb és legcsodásabb palota, amely valaha is létezett. Észak és dél felé a belső fallal érintkezik, míg keleten és nyugaton üres térség nyúlik előtte, melyen át szüntelenül bárók és katonák járkálnak. Maga a palota nem emeletes, hanem földszintes épület, csupán egy körülbelül tíz láb magas alap emeli. Ezt az emelvényt két lépés széles márványfal szegélyezi, az épület alapszintjének magasságában, amely fölé terasz van húzva, úgyhogy mintegy sétányszerűen fogja körül a palotát, s az emberek körbe járhatnak rajta az épület mellett a szabadban; a fal szélén nagyon szép, körbefutó korlát van, amely mintegy könyöklőnek számít.

A tetőzet nagyon magas, a palota falait pedig arany és ezüst borítja. Belül vésett vagy aranyozott sárkányalakokat is lehet látni rajta, továbbá madarakat és vadakat, lovagokat és bálványokat, meg más különböző ábrázolásokat. A mennyezet is mindenütt arannyal, ezüsttel és festményekkel ékes. Mind a négy oldalon nagy márványlépcső vezet a márványfal tetejére, ahonnan a palotába lehet jutni.

A palota főcsarnoka olyan nagy, hogy hatezer embert könnyűszerrel vendégül látnak benne; és szinte csodával határos, hogy ezenkívül még négyszáz más helyiség és terem található itt. Mindent összevéve az épület olyan hatalmas, gazdag és szép, hogy felségesebbet senki a világon nem tudna kitervezni. A tető külső része karmazsin, sárga, zöld, azúr, pávakék és más színekkel van festve, melyeket olyan finom lakk borít, hogy kristályként csillog, és már nagy távolságból is úgy tetszik, hogy az egész palota fényárban úszik. A tető is olyan erős és szilárd, hogy örök időkig megmaradhat.

A palota belső oldalán nagy építmények vannak csarnokokkal és szobákkal, ahol a császár magánvagyonát tartja, arannyal, ezüsttel, ékkövekkel, gyöngyökkel és aranytáblákkal telt kincstárát; feleségei és ágyasai ugyanitt laknak. Ide senkit sem bocsáthatnak be hozzá, itt csupán saját dolgaival és kényelmével törődik.

A falak övei között, melyekről szólottam, szép parkok és gyönyörű gyümölcsök vannak, a fák különféle fajtáival. Ezenkívül igen sokféle állat található itt, például fehér szarvasok és dámvadak, gazellák és zergék, mókusok különböző fajai, számos pézsmaállat és sok egyéb gyönyörű négylábú teremtmény, úgyhogy teljesen megtöltik a palotaudvart; hely éppen csak annyi marad benne, hogy az emberek járhatnak-kelhetnek. A parkos részeket dús pázsit borítja: rajtuk kövezett utak vezetnek át, melyek kétkönyöknyire a felszín fölé emelkednek, így soha nem sárosak, az eső sem önti el őket, hanem lefolyik a gyepre, megöntözi a talajt, s ezáltal dús füvet nevel.

A palota egyik sarkánál, a Nagy Medve csillagkép felé, igen nagy és mély tó terül el, melyben bizonyos halfajták élnek; ezeket a Nagy Kán tenyészti, hogy mindenkor hozzájuthasson húsukhoz, ha megkívánja. A tóba egy nem túl bővizű folyó is ömlik, hogy feltöltse; partjára járnak inni a vadak. A folyó a tavon túl is folytatja útját; ám a befolyó és kifolyó olyan ügyesen el van rekesztve vasrostéllyal, hogy egyetlen hal sem szökhet meg. Hattyúkat és más vízimadarakat is láthatunk itt.

Ezenkívül a palota északi oldalától körülbelül nyíllövésnyire mesterséges domb emelkedik, a tóból kimert iszapból; magassága száz láb, és kerülete egy mérföld. A dombot sűrűn borítják fák, melyeknek levele soha le nem hull, hanem mindig zöld marad. A talajon szintén zöld fű nő. És biztosíthatlak benneteket arról, ha a császár meghallja, hogy valahol egy szép fa áll, elküldet érte, és gyökerestül elhozatja, majd a rátapadt földdel együtt elülteti a dombon. Nem számít, milyen nagy a fa, mert elefántjai el tudják vontatni. Ilyen módon a világ legszebb fáinak mindig zöld gyűjteményével rendelkezik. Azonkívül elrendelte, hogy az egész dombot borítsák be azúrérccel, mely gyönyörű zöld színt ad. Így nem csupán a fák színe zöld, hanem egyúttal maga a domb is: semmit nem lehet látni rajta, aminek a színe elütő, éppen ezért nevezik Zöld Dombnak; és valóban megérdemli ezt az elnevezést.

A domb tetején középütt nagy és pompás palota emelkedik, mely kívül és belül szintén zöld. Így a domb, a fák és a palota együtt elragadó látványt nyújtanak; csodálatos megfigyelni, hogy színeik mennyire egybevágnak. Mindenki, aki megpillantja, elámul a gyönyörűségtől. A Nagy Kán ezt a palotát azért építtette, hogy benne megpihenhessen, és szíve gyönyörűséget találhasson nézésében.

Tudnotok kell, hogy a fentebb leírt palotán kívül, amelyet Nagy Palotának neveznek, a császár még egy másikat is építtetett, mely minden tekintetben hasonló az övéhez; mégpedig unokája, Timur számára, aki majd uralkodóként követi a trónon. És minden szokás, fényűzés és eszköz, ami Kubiláj Nagy Kán udvartartásához tartozik, megtalálható unokájánál is. Ez a palota a tó másik partján áll, átellenben a Nagy Kán palotájával, s egyikből a másikba a vízen keresztül híd vezet. A nevezett herceg is rendelkezik a birodalom pecsétjével, de mégsem akkora jogkörrel, mint a Nagy Kán, aki mindig a legfelsőbb úr marad, amíg csak él.

Szólottam a Nagy Kánnak és fiának palotáiról. Most pedig beszélni fogok Kathaj fővárosáról, Taiduról, melyet Kambaluknak neveznek, ahol ezek a paloták állanak, és arról, miért és hogyan építették őket.

11. FEJEZET

Kambaluk városáról

Való igaz, hogy valamikor Kathaj tartomány fő folyójának partján nagy és híres város állt, melyet Kambaluknak neveztek,[242] ami a mi nyelvünkön annyit jelent: „a császár városa”. De a Nagy Kánt csillagjósai úgy tudósították, hogy a városban zendülés üt majd ki, és fel fognak lázadni császári hatalma ellen. Ezért rendelte el amannak lerombolását és a mostani város építését, közvetlenül a régi mellett; csupán egy folyó választja el őket egymástól. A régi város lakóinak pedig megparancsolta, hogy költözzenek át az újba, s ennek a Taidu nevet adta. Azonban a nép egy részének, amelyre nem gyanakodott, megengedte, hogy a régi városban maradjon, hiszen az újban nem lehetett mindenkit elhelyezni, bármilyen hatalmas is.

Ami az új város nagyságát illeti, tudnotok kell, hogy kerülete huszonnégy mérföld, mert négyzet alakú, és mindegyik oldala hat mérföld. Körös-körül földsánc övezi, melynek vastagsága az alapnál teljes tíz lépés, a magassága pedig húsznál is több, de felül nem olyan vastag, mert vastagsága a magassággal csökken, úgyhogy a teteje már csak három lépés széles. A sáncokat fehérre meszelt, kör alakú bástyákkal tűzdelték meg.

A városnak tizenkét kapuja van, és minden kapu fölött nagy és díszes palota emelkedik, Úgyhogy a négyzet minden oldalán három kapu és öt palota áll; mert meg kell még említenem, hogy a sarkokat is szép nagy paloták díszítik. Ezeknek hatalmas csarnokaiban a város helyőrségének fegyvereit tartják.

Meg kell még mondanom, hogy a város alaprajza hálószerű. Az utak olyan egyenesek és szélesek, hogy jól végigláthattok rajtuk, egyik végüktől a másikig és egyik kaputól a másikig. Szerte a városban a főutak mentén mindenhol gyönyörű paloták emelkednek, számos előkelő vendéglátó ház, kereskedő bazár és rengeteg csinos lakóház. A telkek, amelyeken a város házai épültek, mind négyszögletesek, és egyenes vonalban sorakoznak egymás mellé; ugyancsak ezt a négyszögletes rendet követik a rajtuk levő nagy paloták, udvarok és kertek is. A telkeket különböző nemzetségek fejei kapták adományként; ők részt juttatnak belőlük az egyes családoknak. A négyszögletű telkek mellett szép utak húzódnak a forgalom lebonyolítására. Ilyenformán az egész város négyzet alakú, mint egy sakktábla, olyan tökéletes és mesteri kivitelben, hogy szinte lehetetlen az igazságot híven visszaadó képet festeni róla.

Azonfelül a város közepén egy nagy óratorony áll - jobban mondva: harangtorony -, mely éjszakánként kongatni szokott. És ha már háromszor kongott, senkinek sem szabad kimenni a városba, csak a vajúdó nőhöz siető bábaasszonyoknak vagy betegnek segítséget vivő orvosoknak. Akik ilyen célból az utcára kilépnek, kötelesek lámpást vinni magukkal. Minden kapunál ezer fegyveresből álló őrség tartózkodik; de nehogy azt képzeljétek, hogy azért tartják őket, mintha támadástól félnének, hanem csupán az ott lakó uralkodó nagyobb dicsőségére, továbbá, hogy megfékezzék a városban a tolvajokat. Azonfelül a csillagjósok jövendölései következtében állandó bizalmatlanságot táplálnak Kathaj népével szemben. Harminc-negyven főből álló lovas őrjárat nyargal éjszaka szünet nélkül a városban, ellenőrizve, hogy nem csatangol-e valaki az utcákon a tilos órákban, a harmadik harangozás után. Ha valaki útjukba akad, letartóztatják és börtönbe vetik. Másnap reggel szakértő bírák vizsgálják meg ügyét, és ha valamiben vétkesnek találják, bűne nagysága arányában bűnhődik, több-kevesebb botütés elviselésével, amibe egyesek bele is halnak. Így büntetik náluk a bűnöket, mivel a vérontástól irtóznak; ugyanis a baksik, vagy a tudós csillagjósok véleménye szerint az emberi vér ontása kárhozatos.

Elmondtam egyet-mást a városról. A külvárosról és egyéb megjegyzésre méltó dolgokról könyvem más helyén szólok. Most tovább folytatom a Nagy Kán udvartartásának és viselt dolgainak leírását.

12. FEJEZET

A Nagy Kán tizenkétezer lovasból álló gárdájáról, melynek neve kesikán

Most pedig tudjátok meg, hogy a Nagy Kán saját őrizetére éjjel-nappal tizenkétezer lovasból álló zsoldos gárdát tart, melynek tagjait kesikánoknak nevezik, ami annyit jelent: „Urunknak hű szolgái”.[243] Nem mintha bárkitől is rettegne, hanem csupán hogy nyomatékot adjon magas méltóságának. A gárda szervezete a következő: a tizenkétezer embernek négy kapitánya van, mindegyik háromezer lovas parancsnoka. Minden háromezres csoport háromnaponkénti váltással éjjelnappal őrzi a palotát, és étkezésre is ott marad. A három nap és éjjel elteltével helyükbe másik háromezer jön, kik ugyanannyi ideig őrködnek, míg csak fel nem váltja őket a soron következő őrség. Ez így megy mindaddig, míg mind a tizenkétezer, akiket, mint már mondtam, kesikánoknak neveznek, eleget nem tett kötelességének. Ekkor újra kezdődik a kör, és folytatódik évről évre szünet nélkül. A nap folyamán a többi kilencezer sem hagyhatja el a palotát, legfeljebb a Nagy Kán szolgálatában vagy személyes ügyek intézésére, feltéve, ha van rá engedélyük parancsnokuktól. Ha valamilyen fontos körülmény adódik elő, például apjuk, testvérük vagy valamilyen rokonuk halálán van, illetőleg más súlyos ügy teszi lehetetlenné azonnali visszatérésüket, az uralkodótól kérnek szabadságot. Éjszakára azonban a kilencezer hazatérhet otthonába.

13. FEJEZET

A Nagy Kán étkezési módja és a nagy lakomák

Mikor a Nagy Kán valamilyen nagy udvari ünnepség alkalmával asztalánál ül, a következő szokásokat követi. Asztala a csarnok északi végén jóval magasabban áll, mint a többieké; arccal dél felé fordulva ül, balján első asszonyával; jobbján fia, unokaöccse és császári vérből származó más rokonai foglalnak helyet, de alacsonyabban, úgyhogy fejük a császár lábának magasságában van. A többi báró és főrangú más asztaloknál ül még alacsonyabban, méltóságuk, állásuk és koruk szerint. Ez érvényes az asszonyokra is; az első királynő lábánál vannak a többi királynő és a Nagy Kán fiatalabb gyermekeinek asztalai, mert a felség fiainak, unokaöccseinek és más rokonainak asszonyai a jobbjánál levő alacsonyabb asztal mellett ülnek; ezek alatt foglalnak helyet a többi báró és lovag asszonyai, mindnyájan az uralkodó által előírt rendben. Az asztalok elrendezése olyan, hogy a császár a terem egyik végétől a másikig mindenkit láthat. Továbbá nehogy azt higgyétek, hogy mindenkinek jut asztal; sőt ellenkezőleg: a katonák és a tisztek nagyobb része a szőnyegeken ül ételje mellett.

A főcsarnokon kívül számos oldalcsarnok van, melyekben több mint negyvenezer ember tanyázik. Vannak köztük olyanok, akik az udvarhoz tartoznak, másokat az ének és mulatság csábít az ünnepre; mert a nép mindenhonnan állandóan idesereglik, hogy ajándékokat hozzon az uralkodónak, vagy pedig, ha külföldi, hogy megcsodálja az érdekességeket. Egyesek azért jönnek, hogy birtokaikat és javadalmaikat megköszönjék, mások viszont, hogy ilyesmiben részesüljenek. Ez az oka, hogy mindig olyan nagy a sokadalom, valahányszor a kán udvart tart.

A csarnok egyik részében, közel a Nagy Kán asztalához, igen szép mívű, nagy, négyszögletes, ládaszerű emelvény áll; körülbelül három lépés minden oldalról, tele remekbe vésett és aranyozott, finom kivitelű állatfigurákkal. Belseje üreges és nagy medencét foglal magában színaranyból, borok és egyéb italok számára, befogadóképessége nagyjából akkora, mint egy átlagos hordóé. A nagy medence mindegyik sarkán egy-egy kisebb medence található, körülbelül egy kis hordónyi űrtartalommal: a bor vagy fűszeres ital a nagy medencéből átömlik az utóbbiakba. Az említett emelvényes ládán vannak elhelyezve az uralkodó serlegei, melyek közül nem egy színaranyból való; ezeket verniknek nevezik, és akkorák, hogy nyolcan-tízen is ihatnának belőlük. Minden két személy közé egy ilyen kancsót tesznek, melléje aranyozott füles kupákat, úgyhogy mindenki önmagát szolgálja ki a közte és szomszédja között álló kancsóból. A nőket hasonló módon látják el itallal. Ezeknek a kancsóknak és kupáknak az értéke óriási; a kánnak olyan tömérdek arany- és ezüstedénye van, a legkülönbözőbb formákban, hogy aki meglátja, leesik az álla; és aki nem látta, el sem hiszi.

Néhány bárónak az a különleges megbízatása van, hogy az udvar szokásait nem ismerő idegenek számára rangjukat megillető helyről gondoskodjanak. Szüntelenül ide-oda járnak a csarnokokban, figyelnek az asztal körül ülő vendégek kívánságaira, és utasítják a szolgákat, hogy azonnal vigyenek nekik bort, tejet, húst, vagy amit éppen kívánnak. A csarnok minden ajtajánál, vagy legalábbis ott, ahol az uralkodó szokott közlekedni, minden oldalon egy-egy hatalmas termetű, óriáshoz hasonló ember áll husángokkal felfegyverezve. Az ő feladatuk vigyázni arra, hogy bejövetelkor senki se lépjen a küszöbre;[244] ha ez mégis megtörténik, a bűnösről leráncigálják a ruhát, melyet csak váltság ellenében kaphat vissza; előfordul néha, hogy a ruha elvétele helyett néhány ütést mérnek rá. Az idegenek mellé, akik nem ismerik a rendet, bárókat rendelnek, akik megmagyarázzák és megtanítják nekik. Úgy vélik, szerencsétlenséget hoz, ha valaki a küszöböt érinti. Azokat azonban, akik az italoktól már meglehetősen lerészegedtek, nem ütlegelik, mivelhogy nem képesek vigyázni lépteikre.

Tudnotok kell, hogy azok, akik a Nagy Kánt étellel és itallal kiszolgálják, a nagy bárók közül kerülnek ki. Szájukat és orrukat arannyal és ezüsttel átszőtt, finom fátylak borítják, nehogy leheletük vagy testük illata érintse az uralkodónak átnyújtott tálat vagy serleget. És mikor a császár inni készül, rázendít az összes zeneszerszám, pedig ugyancsak rengeteg és igen sokfajta található itt belőlük. Amikor pedig megfogja serlegét, az összes báró és az egész nép térdre hull, és a legmélyebb hódolatot mutatja előtte. Erre a császár iszik. Amikor az ivást befejezte, a zeneszerszámok elhallgatnak, és az emberek felemelkednek. Valahányszor szájához emeli a serleget, vagy új ételt hoznak be, a szertartás megismétlődik.

Nem akarom felsorolni a fogásokat, de gondolhatjátok, hogy egy ilyen udvarban minden elképzelhető étel nagy bőségben található. Azt is tudnotok kell, hogy valahányszor bárók és lovagok étkeznek az uralkodó asztalánál, hivatalosak egyúttal asszonyaik is. És ha már mindnyájan megebédeltek, és az asztalokat elvitték, a hárfások édes dalokra zendítenek; ekkor egy sereg színész és bűvész jön be, kik jártasok mindenfele csodálatos mutatványban, és a császár meg a társaság előtt játszani kezdenek, nagy jókedvet gerjesztve, úgyhogy az egész terem harsog a kacagástól. Ha a mulatságnak vége van, a társaság felkerekedik, és mindenki visszatér otthonába.

14. FEJEZET

A Nagy Kán születésnapján tartott évenkénti lakomákról

Tudnotok kell, hogy a tatárok nagy ünnepségekkel ülik meg születésnapjukat. Mivel a Nagy Kán szeptember havának 28-án született, ezen a napon tartják az év legnagyobb ünnepségét a Nagy Kán udvarában, kivéve az újév napját, amely február elsejére esik; ők ugyanis februárral kezdik az évet, amiről még külön is fogok szólani.

A Nagy Kán születése napján legdrágább ruhájába öltözik, mely vertarany díszítésekkel van borítva: azonkívül még tizenkétezer báró és lovag - kiket a nagyúr hűséges híveinek neveznek - ölt ezen a napon azonos színű és hasonló szabású ruhát, mint a Nagy Kán, persze nem olyan drága anyagból. De azért színük egyforma, és át meg át vannak szőve arannyal és ezüsttel. Minden hasonlóan öltözött ember még drága, széles övet visel arany szálakkal átszőtt és ezüsttel művészien kivert díszes bőrből, továbbá hasonlóképpen finom bőrlábbelit: ezt, valamint a ruhát is, az uralkodótól kapják. És kezeskedhetem róla, hogy némelyik ruhát annyi gyöngy és drágakő ékesíti, hogy egyetlen darab megér vagy tízezer bizánci aranyat,[245] és ilyen nem is egy van, mert ilyet visel minden báró, aki hűsége folytán a Nagy Kán közelében lehet, és a kesikán nevet viseli. A díszruháknak különböző változatai vannak, mert tudnotok kell, hogy - mivel az év a Hold járása miatt a tatároknál tizenhárom hónapot foglal magában[246] - a Nagy Kán tizenháromszor ajándékozza meg az említett gyöngydíszes ruhákkal és bőrcipőkkel - szám szerint százötvenhatezer darabbal - a tizenkétezer báróját és lovagját. Az említett ruhák állandóan raktáron vannak, s ajándékait tíz évre előre ki tudná adni a kán. Minden alkalommal ugyanolyan színűbe öltöznek, mint ő maga, viszont minden ünnepségre más az előírt szín. Ebből is elképzelhetitek, milyen drága mulatság ez, és hogy a világ egyetlen más uralkodója sem lenne képes hasonló szokásokat fenntartani.

Születése napján tehát a világ minden tatárja és az összes ország meg tartomány, mely a Nagy Kán birodalmához tartozik, dús ajándékokkal kedveskedik az uralkodónak, amennyire képességeik engedik, és ahogy a különböző szokások vagy parancsok előírják. Igen sok magánszemély is gazdag ajándékot hoz a kánnak, hogy elnyerje a kegyét, és valamilyen hivatalhoz jusson. A Nagy Kán tizenkét bárót jelölt ki azzal a feladattal, hogy ezeknek a kérelmezőknek kellő feleletet adjanak.

Ugyanezen a napon minden ember, legyen bár bálványimádó, szaracén, keresztény vagy akármi más, bemutatja ünnepélyes hódolatát, nagy hajbókolás, lámpalengetés és tömjénégetés közben, mindegyik saját istenének szertartása szerint, imádkozván, hogy az Úr áldja meg a császárt hosszú élettel és boldogsággal. Ilyen módon ünneplik a kán születésnapjának vidám ünnepét. De úgy gondolom, ezt a tárgyat eléggé kimerítettük.

Most egy másik ünnepségről számolok be, ezt a kán újévkor rendezi, és neve: a Fehér Ünnep.

15. FEJEZET

A kán újévkor tartott nagy ünnepéről

Az új év februárban kezdődik,[247] és ebből az alkalomból a Nagy Kán és alattvalói ünnepséget rendeznek, melyről az alábbiakban számolok be.

Az a szokás, hogy ilyenkor a kán és minden alattvalója tiszta fehérbe öltözik, ha módjában áll. Mindenki fehérben van, férfi és asszony, nagy és kicsi, mégpedig azért, hogy egész esztendőben minden sikerüljön nekik, mert úgy tartják, a fehér ruha szerencsét hoz. Továbbá ezen a napon a tartományok, kormányzóságok, királyságok és országok népei mind, akiken a Nagy Kán uralkodik, aranyból, ezüstből, gyöngyből, drágakőből és különféle értékes szövetekből ajándékot hoznak számára; de mindennek fehérnek kell lennie. Ezt pedig azért teszik, hogy a császár egész évben gondtalanul dúskálhasson a kincsekben és örömökben. Az emberek - bárók, lovagok és köznép - szintén megajándékozzák egymást fehér színű dolgokkal, összeölelkeznek és összecsókolódznak, vigadoznak, és boldogságot meg szerencsét kívánnak egymásnak az új esztendőre, akárcsak nálunk, ezekkel a szavakkal: „Sok szerencsét kívánok neked, és jól végződjék, akármibe kezdesz.”[248]

Ezen a napon, biztosíthatlak benneteket, a Nagy Kán a birodalom különböző országaiból rendesen legalább százezer fehér tevét és lovat kap ajándékba, csupa gyönyörű állatot, pompásan felszerszámozva. Tudnotok kell még, hogy a Nagy Kán megajándékozásakor bevett szokás - ha ugyan a tartomány anyagi helyzete lehetővé teszi -, hogy kilencszer kilencet küldenek mindenből. Például: ha egy tartomány lovakat küld, számuk kilencszer kilenc, vagyis nyolcvanegy, az aranynál kilencszer kilenc darab, és ugyanez a helyzet a szöveteknél, vagy bármi más ajándéknál.

Ezen a napon bemutatják a népnek a Nagy Kán összes elefántját, szám szerint kereken ötezret, melyeket gyönyörűen kidolgozott és értékes állat- és madárrajzokkal díszített takaró borít, hátukon pedig két ragyogó ládát visznek, az uralkodó edényeivel és egyéb tárgyaival, melyekre az udvarnak a Fehér Ünnepen szüksége van. Utánuk rengeteg teve halad, szerszámozásuk hasonlóképpen díszes és értékes, rakományuk pedig szintén az ünnephez szükséges holmi. Az állatok parádésan elvonulnak a császár előtt, s ez a világ egyik legnagyszerűbb látványa.

Az ünnep reggelén továbbá, mielőtt még az asztalokat megterítenék, a királyok, hercegek, márkik, grófok, bárók, lovagok, csillagjósok, filozófusok, felcserek, solymászok és a környező paloták minden rendű és rangú hivatalnokai megjelennek a nagy csarnokban a császár előtt; azok, akiknek nem jut hely bent, kívül állanak olyanformán, hogy a császár mindnyájukat jól láthassa. Az egész társaság a következő rendben vonul fel: először a Nagy Kán fiai és unokaöccsei, meg a többi királyi vérből származó herceg; majd az összes királyok; aztán a hercegek és a bárók, lovagok meg a többiek, a rangjuknak és hivataluknak megfelelő sorrendben. Mikor már mindegyik letelepedett a saját helyére, a főpap feláll, és emelt hangon megszólal: „Hajoljatok meg, és imádjátok uratokat!” Amint ezt kimondta, a társaság meghajlik, homlokkal a földet érintve, a császár iránti imádat jeleként, mintha Isten lenne. Majd ismét megszólal a főpap: „Isten tartsa meg sokáig a mi uralkodónkat örömben és boldogságban!” Mire mindnyájan hangosan felelnek: „Isten tartsa meg!” A főpap pedig másodszor is imádkozik: „Isten növelje meg birodalmát, és sokasítsa gazdagságát, őrizzen meg minden alája vetett népet békében és jóakaratban, és virágoztasson fel minden tartományt!” Erre mindenki egy hangon feleli: „Isten segítse!” Az imádást négyszer megismétlik, majd utána a fényesen díszített oltárhoz járulnak, melyen cinóbervörös tábla áll a kán nevével, s mellette gyönyörű, tömjénnel telt aranyfüstölő. Nagy hódolattal tömjéneznek a tábla és az oltár előtt, aztán visszaülnek a helyükre.

Mikor mindez megtörtént, felajánlják ajándékaikat, melyeknek sokaságáról és értékéről már szólottam. A felajánlás végeztével és miután a császár szemlét tartott, a terített asztalok mellett elfoglalják helyüket - külön a férfiak és külön az asszonyok - abban a rendben, melyet már ismertettem. A Nagy Kán az emelvényen ül asztalánál a terem északi részén, arccal dél felé, úgyhogy végignézhet a vendégseregen. Balján első felesége, és senki más. Majd a többiek, ahogy leírtam: jobbról a férfiak, balról az asszonyok - hiszen tudjátok már. Ebéd után zenészek, bűvészek, bohócok jönnek az udvar mulattatására, mint ahogy az előbb mondtam: ha a mulatság befejeződött, mindenki hazatér lakásába.

Beszámoltam tehát az újesztendei Fehér Ünnepről. Most arról a nemes szokásról szólok, melyet az uralkodó az ünnep tiszteletére minden évben felújít: vagyis a különböző színű öltönyök adományozásáról, melyekkel egyes báróit az ünnepnapokon megajándékozza.

16. FEJEZET

A tizenkétezer báróról, kik a nagy ünnepen a császártól tizenhárom váltásra való
aranyos ruházatot kapnak

Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán tizenkétezer emberét megkülönböztető bánásmódban részesíti; ezeknek neve, mint már mondottam, kesikán. Az említett tizenkétezer báró mindegyikét tizenhárom rend ruhával ajándékozza meg, melyeknek mindegyike különbözik a másiktól: úgy értem, hogy egy bizonyos színből tizenkétezer ruhadarabot készíttet; a következő tizenkétezer öltözet már más színű és így tovább. Így tehát tizenhárom különféle szín szerepel. A ruhákat ékszerek, gyöngyök és más díszítések borítják, ami igen értékessé teszi őket. És minden ruhaváltás alkalmával, vagyis évente tizenháromszor, megajándékozza a tizenkétezer báró mindegyikét egy értékes és súlyos aranylánccal, hasonlóképpen egy pár pamutcipővel vagy más szóval borgállal[249] és egy díszes és értékes föveggel, melyet különleges módon, ezüstszálakkal varrnak össze. Mikor ezeket a ruhákat felöltik, minden ember királynak látszik! Előírt rend szabja meg, hogy a tizenhárom ünnep mindegyikén melyik ruhát kell viselni. A császár öltönye is a tizenkét báróéhoz hasonló, úgy értem, hogy a színük egyezik, mert egyébként sokkal fényesebb, finomabb és drágább; de így is mindig ugyanolyan színt visel, mint bárói, akik mintha csak bajtársai volnának. Elgondolhatjátok, mindez olyan hatalmas összeget tesz ki, hogy alig lehet kiszámítani.

Beszéltem tehát a tizenhárom váltás ruháról, melyet a tizenkétezer báró az uralkodótól kap, vagyis összesen százötvenhatezer öltönyről, melyeknek mindegyike értékes és drága, nem is beszélve az aranyláncokról és a szintén jelentős pénzösszegeket kitevő cipőkről. A nagyúr mindezt azért rendelte így, hogy az ünnepségek fényét és méltóságát minél inkább emelje.

Most meg kell még említenem egy dolgot, amiről megfeledkeztem, de olyan csodálatos, hogy méltán foglal helyet könyvemben. Tudnotok kell, hogy ünnepnapokon hatalmas oroszlánt vezetnek a császár színe elé, mely mihelyt megpillantja őt, azonnal lefekszik előtte, a legnagyobb tisztelet minden jelével, mintha csak urának ismerné el. Mint egy kutya, így marad fekve mindvégig, teljesen láncolatlanul, annyira megszelídítették. Ez valóban különös lehet azok fülének, akik nem láthatták szemükkel.

De most hagyjuk ezt a dolgot, és szóljunk a nagy vadászatokról, melyeket az uralkodó a következő formában rendez meg.

17. FEJEZET

Hogyan látja el vadakkal a Nagy Kánt népe

A három hónap: december, január és február idejére, míg Kathaj fővárosában tartózkodik, a császár elrendeli a vadászatot és madarászást, mégpedig negyvennapi járóföld körzetben a város körül. A parancs úgy szól, hogy az elfogott nagyvadakat be kell szállítani az udvarba, vagy hogy még pontosabb legyek, a vadászaton elejtett nagyobb vadakból, tehát vadkanokból, dámvadakból, szarvasokból, őzekből és medvékből, a nagyobb részt kell beszállítani, úgyszintén a szárnyasokból is. Sokat kutyák segítségével fognak meg, de a legnagyobb részt nyíllal ejtik el. A Nagy Kánnak szánt állatok belső részeit eltávolítják, majd gyors kocsikon szállítják az udvarba. Az emberek húsz-harminc napi járóföld körzetben kötelesek erre, tehát roppant tömeg vad kerül így az udvarhoz. A nagyobb távolságban lakók nem tudják elküldeni a vad húsát, de be kell szolgáltatniuk a bőrét, miután kicserezték, hogy a császár hadseregének felszereléséhez fel lehessen használni.

Szólottam a vadászatokról. Most pedig a nagy ragadozókról beszélek, melyeket a Nagy Kán kedve töltésére a vadászatra elvisz.

18. FEJEZET

Az oroszlánokról, leopárdokról és hiúzokról, melyeket a kán vadászatra tart

A császárnak számos, vadászatra betanított leopárdja van, úgyszintén a vadak elejtésére sok hiúzt idomíttatott, ami nagy ügyességet igényel. Sok nagy oroszlánt is tart,[250] nagyobbakat, mint a babilóniabeliek:[251] a leggyönyörűbb színű állatok, mert az oldaluk fekete, vörös és fehér csíkos. Idomítva vannak vaddisznók, bölények, medvék, vadszamarak, szarvasok és más büszke nagyvad elfogására. Mondhatom, páratlan látvány az említett állatokat vadászat közben megfigyelni! Az oroszlánokat fedett kocsikban szállítják a vadászat színterére, s mindegyik oroszlán mellett egy kis kutya is van, melyet vele együtt idomítottak. Ugyanis a szél ellenében kell megközelíteniök a vadat, máskülönben az állatok megérzik az oroszlán szagát és elillannak.

Van még számos vadászsasa - ők burgutnak nevezik[252] -, farkasok, rókák, őzek, nyulak és vadkecskék fogására idomítva, s valóban tekintélyes mennyiséget ejtenek el ezekből. A farkasfogásra idomított sasok igen hatalmas és nagy madarak, és nincs az a farkas, amely elmenekülne előlük.

De eleget beszéltem erről. Most a Nagy Kán pompás kutyafalkájáról fogok szólani.

19. FEJEZET

A két báróról, akik a kutyákat gondozzák

Van a császárnak két bárója, akik testvérek: egyiknek neve Baján,[253] a másiké Mingan.[254] Ezt a kettőt nevezte ki a császár kujukcsinak,[255] ami körülbelül annyit jelent: „a szelindekek őrzői”. Mindegyik testvér tízezer emberrel rendelkezik, ezek egyforma ruhát viselnek, az egyik tízezer vöröset, a másik kéket, és valahányszor vadászatra kísérik az uralkodót - mert máskor nem -, felöltik egyenruhájukat, hogy fel lehessen ismerni őket. Mindegyik tízezres csoportból kétezer ember egyenként egy vagy két, esetleg több hatalmas szelindek őrzésével van megbízva, ami azt jelenti, hogy a kutyák száma igen tekintélyes. És mikor a császár vadászni megy, báróinak egyike tízezer emberével és mintegy ötezer kutyájával tőle jobbra halad, míg a másik hasonlóképpen helyezkedik el a bal oldalán. Az uralkodó és bárói középütt foglalnak helyet egy nagy síkságon, ahol a vadászat lejátszódik. Mellel egymás mellett, egy vonalban haladnak előre, teljes egynapi járóföld szélességben, és állat nem menekül előlük, vagy csak igen kevés. Valóban nagyszerű látvány ilyen alkalommal megpillantani a vadászokat és a kutyákat! És míg az uralkodó a vadat űzi a síkságon, láthatjátok a felingerelt nagy kutyákat, amint az egyik falka medve, a másik szarvas vagy valamilyen más állat után veti magát, majd az innenső, majd a túlsó oldalán rohanva a vadnak, ami valóban elragadó szórakozás és látvány.

Az említett két testvérnek hivatali kötelességénél fogva el kell látnia a Nagy Kán udvarát októbertől március végéig napi ezer vaddal, akár állattal, akár madárral, nem számítva a fürjeket; és tehetségüknek megfelelően halakat is kell szállítaniuk, általában három embernek elegendő halat egy vad ellenértékének számolva el.

Miután így szóltam a kutyák mestereiről és dolgaikról, el fogom mondani, hogyan megy az uralkodó háromhónapos vadászkirándulásra.

20. FEJEZET

Hogyan megy a császár vadászkirándulásra

Miután az említett három hónapot, vagyis decembert, januárt és februárt fővárosában töltötte, március elsején felkerekedik, és délre megy az óceán felé, kétnapi járóföldnyire. Magával viszi tízezer solymászát, továbbá mintegy ötszáz vadászsólymot: vándorsólymokat, kerecseneket és más sólyomfajták nagy tömegét, úgyszintén ölyveket a vízimadarak elejtésére. De nehogy azt gondoljátok, hogy mindezeket a maga közelében tartja: el vannak osztva itt is, ott is, százas, kétszázas vagy nagyobb csoportokban, ahogy jónak gondolja; gondozóik kedvük szerint szüntelenül madarásznak, és a zsákmány nagy részét a császárhoz viszik. Hozzáteszem még, hogy mikor így vadászsólymaival és ölyveivel madarászni indul, kerek tízezer ember kíséri, akik kettesével vannak elosztva. Ezeknek neve toszkaol, ami annyit jelent: „őrző”.[256] A névben benne van foglalkozásuk. Kettesével helyezkednek el lépésről lépésre, és elég nagy földterületet hajtanak fel. Mindegyik embernek sípja és csuklyája van, hogy a sólymot hívhassa és kézben tarthassa. És ha a császár elbocsátja egy madarát, nem kell követnie, mert azok az emberek, akikről szólottam, annyira figyelnek, hogy soha nem vesztik szem elől a madarat, s ha szükséges, azonnal visszajuttatják hozzá, ha pedig úgy fordul, más madarat küldenek a bajbajutott segítségére.

A császár, valamint a bárók sólymainak lábára kis ismertető táblát csatolnak, mely a tulajdonosnak és a madár ápolójának a nevét tünteti fel. Így ha a sólymot elfogták, azonnal megállapíthatják tulajdonosát, akihez nyomban visszajuttatják. Ha ez nem lehetséges, a madarat elviszik egy bizonyos báróhoz, akinek címe bulargucsi, vagyis: „gazdátlan javak őrzője”.[257] És mondhatom nektek, bármit is találnak, aminek tulajdonosát nem ismerik - lovat, fegyvert, sólymot vagy más egyebet -, azonnal ehhez a báróhoz viszik, aki gondját viseli, míg gazdája jelentkezik. Ha a megtaláló a talált holmit elmulasztja a báróhoz vinni, rablónak tartják, és megbüntetik. Aki elvesztett valamit, szintén elmegy a báróhoz, s ha a tárgy megvan, azonnal visszakapja. Sőt ezenfelül a mondott báró mindig a tábor legmagasabb pontján tartózkodik kitűzött zászlajával, hogy mindenki, aki valamit elvesztett, könnyűszerrel rátalálhasson. Így semmi el nem vész, amit rögtön meg ne találnának és vissza ne adnának.

Így halad a császár az említett úton az óceán felé, mely kétnapi járóföldre van fővárosától, Kambaluktól; útközben sok szép látvány tárul szeme elé, és a solymászatra számos kitűnő alkalom kínálkozik; valóban nincs ehhez hasonló mulatság a világon.

A császárt négy elefánt viszi deszkából szerkesztett ékes alkotmányban, melyet belül arannyal átszőtt kelme bélel, kívül pedig oroszlánbőr borít. Mindig így utazik madarászkirándulásaira, mert köszvény kínozza. Állandóan mellette van egy tucat válogatott vadászsólyom, és szórakoztatásul több bárója kíséri lóháton. Néha menet közben a császár beszélget a bárókkal, s ha az utóbbiak valamelyike felkiált: „Felség! Darvak!” - akkor a császár azonnal kinyittatja szobácskájának tetejét, s mihelyt ő is meglátta a darvakat, egyik vadászsólymát, amelyik éppen tetszik, útra bocsátja. A küzdelem gyakran szeme láttára zajlik le, ami számára, miközben ágyán fekszik, a legnagyobb gyönyört és szórakozást jelenti; a vele levő bárók hasonlóképpen gyönyörködnek. Így tehát nem oktalan azt állítanom, hogy nincs az egész világon ember, akinek a szórakozás és mulatság oly sok és ritka alkalmában volna része, mint neki.

Mikor utazása során eléri a Kacsar Modun nevű helyet,[258] ott már készen találja sátrát, feleségeinek, fiainak, báróinak és ezek feleségeinek sátraival együtt, összesen legalább tízezret, mind szépet és pompásat. Elmondom, szállása hogyan van berendezve. Az a sátor, ahol udvarát tartja, ezer lovag befogadására elegendő. Bejárata dél felé néz, bárói és lovagjai pedig szolgálatára bent tartózkodnak, míg az uralkodó a nyugati oldalhoz csatolt részen lakik. A kettőt átjáró köti össze, és ha valakivel beszélni akar, elküldet érte a nagy sátorba. Közvetlenül a nagy terem mögött szép, tágas szoba van, ahol az uralkodó alszik. Akad még számos más sátor és szoba, de ezek a nagy sátorral nincsenek összekötve, mint az övéi. A két kihallgatási sátor és a hálószoba felépítése a következő: a kihallgatási sátrak mindegyikét szerszámfából készült rudak tartják, és fehér, fekete meg vörös csíkos - mert ez a természetes színük - oroszlánbőrök borítják,[259] úgyhogy nem kell bennük az idő viszontagságaitól szenvednie. Mind a három lakosztályt kívülről is hasonló csíkos oroszlánbőr borítja, ami örökös darab. Belülről pedig hermelin- és cobolyprém béleli, melyek a létező legdrágább és legfinomabb szőrmék, mert egy köpenynek szolgáló cobolyruha - ha a legszebb fajtából való - megér kétezer bizánci aranyat, de a gyöngébb minőségű is legalább ezret; ezt a prémfajtát a tatárok „a szőrmék királynőjének” nevezik. Maga az állat akkora, mint egy nyest. A két említett szőrmét olyan remekül varrják össze, hogy alig lehet észrevenni. A sátorkötelek selyemből vannak. Egyszóval elmondhatom, hogy az említett sátrak, vagyis a két kihallgatási csarnok és a hálóterem, olyan drágák, hogy a világ egyetlen királya sem győzné pénzzel.

A sátrak körül más, hasonlóképpen díszes sátrak emelkednek, melyekben a császárnak, valamint főembereinek és tisztjeinek asszonyai laknak. Aztán következnek a sólymok és ápolóik sátrai, úgyhogy a síkságon emelkedő sátrak száma mesébe illő. Látván a sok nyüzsgő embert, amint naphosszat ide-oda járkálnak, azt hihetnétek, hatalmas városban vagytok. Mert nem szabad figyelmen kívül hagyni a felcsereket, a csillagjósokat és a solymászokat sem, akik egy ilyen társaság kíséretéhez hozzátartoznak. Meg kell még mondanom, hogy mindenki magával hozza egész családját, mert ez a szokás. Ennek ellenére minden olyan szép rendben van elhelyezve, mint magában Kambaluk városában.

A császár itt táborozik egészen a tavaszi harmat megjelenéséig, ami egybeesik a mi húsvéti ünnepeinkkel. Semmi egyebet nem csinál, csak a tavak, a folyók és nádirtások mentén bolyong, amik szép számmal találhatók a vidéken, vagy a síkságot rója, mely tele van darvakkal, hattyúkkal, kócsagokkal és más madarakkal. A tábor többi nemes embere sem fárad bele soha a vadászatba és solymászásba, és mindennap az elejtett szárnyasok és vadak garmadát takarítják be. Mindenesetre az, aki nem látta saját szemével, talán el sem hiszi, mennyi vadat ejtenek el, és milyen csodálatos szórakozásban és mulatságban van részük, míg ott táboroznak.

Egy másik dologról is említést kell tennem; nevezetesen arról, hogy húsznapi járóföld távolságban senki közrendű, bárki légyen is, nem tarthat sólymokat, ölyveket vagy vadászkutyákat, viszont másutt mindenkinek joga van hozzá. És sem báró, sem lovag, sem bármilyen más nemes nem kockáztathatja meg, hogy külön vadásszon ezen a területen, hacsak a solymászmestertől nem nyert rá engedélyt, vagy nem rendelkezik külön kiváltságlevéllel. Továbbá egészen márciustól októberig a császár területein, a vadállomány szaporodása érdekében, senki sem merészelhet a következő négy állatra vadászni: nyúlra, szarvasra, őzre és gímre. Aki megkísérli, a császár parancsa alapján keservesen meglakol. De a nép olyannyira engedelmeskedik urának, hogy ha valaki az említett állatok bármelyikét aludni látná az út mentén, a világért meg sem érintené. A vadak ilyenformán annyira elszaporodnak, hogy nyüzsög tőlük az egész ország, a nyulak, dámvadak és más állatok olyan szelídek, hogy az ember kezéhez jönnek, és a császár annyit ejt el belőlük, amennyi tetszik. Az említett időn túl, vagyis októbertől márciusig, viszont mindenki kedve szerint vadászhat ezekre az állatokra is.

Miután a császár márciustól egészen május közepéig idejét vadászattal töltve itt vesztegelt, népével együtt felkerekedik, és visszatér fővárosába, Kambalukba, mely, mint tudjátok, egyúttal Kathajnak is fővárosa, ám útjában hazafelé sem hagyja abba a vadászatot és solymászatot.

21. FEJEZET

Hogyan osztja be a Nagy Kán egy esztendejét

Megérkezve fővárosába, Kambalukba, csupán három napig állomásozik ott főpalotájában; ez idő alatt nagy mulatságokat rendez híveivel, és asszonyaival örvendezik.

Aztán a meghívottak hazatérnek, ő pedig elhagyja kambaluki palotáját, és a már előbb említett, saját maga által építtetett Sandu városába indul, ahol a nagy park és a nádpalota is van, és ahol vadászsólymai falkáját tenyészti. Itt tölti a nyarat, hogy védve legyen a hőségtől, mert ezek a helyiségek jó hűvösek.

Miután június elsejétől augusztus 28-áig itt tartózkodik, útra kél (ez az az időpont, amikor a fehér kancák tejével hintik be a földet, mint már meséltem), és visszatér fővárosába, Kambalukba. Mint ahogy szintén mondtam már, itt időzik egész szeptemberben, hogy születésnapját megünnepelje, továbbá októberben, novemberben, decemberben, januárban és februárban, mely utóbbi hónapban tartják a Fehér Ünnepnek nevezett újév ünnepét; erről már részletesen beszéltem. Aztán az óceánnak veszi útját, vadászva és solymászva, március elejétől május közepéig. Majd három napra ismét visszatér fővárosába, ahol asszonyaival mulat, és nagy udvari mulatságokat rendez. Valóban bámulatra méltó az a fény és pompa, melyet a császár ezekben a napokban kifejt, hogy aztán, mint tudjátok, ismét útra keljen.

Ilyenformán az egész év beosztása a következő: hat hónap a főpalotában, Kambaluk királyi városában, vagyis szeptember, október, november, december, január és február.

Aztán a tenger melletti kirándulás: március, április, május.

Aztán vissza a palotájába, Kambalukba, három napra.

Aztán el Sandu városába, melyet ő építtetett, és ahol a nádpalota van; itt június, július, augusztus hó folyamán marad.

Aztán megint vissza fővárosába, Kambalukba.

Így telik el az egész év; hat hónap a fővárosban, három hónap vadászattal és három hónap a nádpalotában a hőség miatt. Élete ennélfogva a legteljesebb öröm, nem is említve az alkalmi utazásokat, melyeket erre vagy arra tesz, amint éppen kedve tartja.

22. FEJEZET

Kambaluk városáról, nagy forgalmáról és népességéről[260]

Tudnotok kell, hogy Kambaluk városában olyan rengeteg ház áll, s a falakon kívül és belül olyan tömérdek ember lakja, hogy szinte felülmúlja a képzeletet. Minden kapun kívül még egy-egy külváros található, szám szerint tizenkettő. Ezek a külvárosok akkorák, hogy több lakót számlálnak, mint maga a város, mert minden kapunál a külváros szélességben addig terjed, ameddig a szomszéd kapuhoz tartozó külvárossal nem érintkezik, tehát egyenként három-négy mérföldnyi távolságban következnek egymás után. Ezekben a külvárosokban szállnak meg és tanyáznak a külföldi és helybeli kereskedők és utazók, akik mindig nagy számmal jönnek, hogy ajándékokkal kedveskedjenek a császárnak, vagy árukat adjanak el az udvarban, mert a város rendkívül alkalmas arra, hogy vonzza a kereskedőket. Minden külvárosban, egy mérföldnyire a fővárostól, számos finom vendéglő van a világ különböző tájairól érkező kereskedők elszállásolására. Minden nép számára másfajta szállásról gondoskodtak, mintha mi külön szállót tartanánk a lombardok, egy másikat a németek és egy harmadikat a franciák részére. És meg kell mondanom, hogy ugyanannyi szép ház van a városon kívül, mint belül, nem is számolva a nagyurak és bárók tulajdonát, de mindet felülmúlja a Nagy Kán palotája.

Tudnotok kell, hogy a halottakat tilos a városon belül eltemetni. Ha a holttest bálványimádóé, kiviszik a városon és a külvároson túl egy erre a célra kijelölt elhagyatott helyre, hogy elégessék. Ha a halott olyan egyházhoz tartozott, ahol a temetés dívik, tehát keresztény, szaracén, vagy nem is tudom, még milyen, szintén kiviszik túl a külvárosokon egy erre a célra kijelölt távoli helyre. Így a város sokkal jobb és egészségesebb hely, mint egyébként volna.

Sőt még valamit mondok: a városban nem lakhatnak bűnös nők sem, vagyis olyanok, akik pénzért szolgálják ki a férfiakat, csupán a külvárosban. És csodálatos, milyen tömegben állnak a férfiak szolgálatára; bizonyos, hogy több mint húszezren élnek testük áruba bocsátásából. És hogy ennyien képesek élni belőle, mutatja, milyen nagy a népesség; és azért ilyen nagy a számuk, mivel rengeteg a kereskedő és idegen, aki a városba özönlik. Eme nők mindnyájan egy kézben vannak. Van egy fővezérük, továbbá minden száznak és ezernek van egy vezetője, aki felelős a fővezérüknek. A következő okból vannak kapitányok rendelve e nők fölé: valahányszor követ érkezik a Nagy Kánhoz valamilyen ügyben, és szállásra megy - amit számára a legkielégítőbb módon biztosítanak -, a mondott kapitány köteles a követnek és kísérete minden tagjának éjszakánként egy-egy kéjnőt szállítani, és minden éjszaka újat, amiért ezek nem kapnak fizetést, hanem így róják le adójukat a Nagy Kánnak.

És hitemre mondom, a városba annyi értékes és ritka dolgot olyan bőségben és választékban szállítanak, mint a világ egyetlen más városába sem. Mert minden fajtájú és minden vidékről származó ember megfordul itt portékájával, beleértve India drágaságait és Kathajnak, Manzinak meg tartományainak javait, ritka csemegéket, fűszereket, selymeket, drágaköveket, gyöngyöket, bizonyos dolgokat az uralkodó, másokat az udvar vagy a város számára, vagy a báróknak és lovagoknak meg asszonyaiknak, vagy a császár itt állomásozó seregeinek hozva. Így az udvar és a város közt szüntelenül áramlanak az áruk.

Hogy csak egy példát említsek, nincs az évnek napja, melyen csupán selyemből ne hoznának ezer szekérrel a városba; ebből rengeteg arannyal és ezüsttel hímzett ruha készül. Nem is lehet rajta csodálkozni, mert az egész országban nincs len, tehát mindenki selyemben jár. Igaz ugyan, hogy az ország egy részében megterem a kender és a gyapot, de nem annyi, hogy elégséges lenne. Ez azonban nem nagy baj, mert selyem bőven van, és az ára olcsó, amellett értékesebb anyag, mint a len vagy a gyapjú.

Kambaluk város körül különböző távolságban körülbelül kétszáz más város található, egyik közelebb, másik távolabb; ezekből kereskedők jönnek, néha kétszáz mérföldnyiről, áruikat eladni, és más holmikat bevásárolni uraik számára; ők maguk viszont élelmiszert hoznak, amivel ellátják az udvart, mikor a városban tartózkodik; mivel ennyire szorgalmatoskodnak az adás-vételben, nem csoda, hogy a város forgalma ilyen bámulatosan nagy.

De közben elmondom, hogyan akarták a kathajiak fellázítani a várost.

23. FEJEZET

Ahmad önkényességéről és az ellene szőtt összeesküvésről

Hallani fogtok róla, hogyan jelöl ki a kán tizenkét embert, akik a földekkel, hivatalokkal és minden egyébbel tetszésük szerint rendelkeznek. Volt közöttük egy bizonyos Ahmad nevű szaracén,[261] körmönfont és ügyes ember, aki befolyásával jobban be tudta fonni a Nagy Kánt, mint bárki más; a kán ugyanis olyan sokat adott szavára, hogy mindig elérte, amit akart. Tény és való, ahogy halála után ki is derült, hogy Ahmad boszorkánymesterséggel hatott a Nagy Kánra; az utóbbi pedig vakon hitt és bízott mindenben, amit az mondott, és mindent megtett, amit Ahmad kívánt tőle.

Ez az ember rendelkezett minden kormányzósággal és hivatallal, és ő ítélkezett a bűnösök felett; ha bárkit el akart tenni láb alól, akár jogosan, akár jogtalanul, a császárhoz ment, és így szólt: „Ez megérdemli a halált, mert ezt vagy azt követte el királyi személyed ellen.” Mire az uralkodó így szokott felelni: „Tégy legjobb belátásod szerint.” Ahmad pedig azonnal ki is végeztette az illetőt. Mikor az emberek látták, milyen korlátlan a hatalma, és milyen vakon bízik a császár abban, amit mond, sohasem mertek semmilyen téren szembeszállni vele. Senki sem rendelkezett olyan ranggal vagy hatalommal, hogy ne kellett volna tartania tőle. Bárkit vádolt is be a császárnál főbenjáró bűnnel, az hiába akarta védeni magát, nem tudott önmaga mentésére tanúkat hozni, hiszen senki sem állt melléje, nehogy szembe kelljen szállnia Ahmaddal. Így számos ember veszett el jogtalanul.

De többet is mondok: nem volt olyan szép nő, akinél, ha megkívánta, ne tudta volna célját elérni; ha hajadon volt, kényszerítette, hogy felesége legyen, ha férjes, hogy engedjen kívánságainak. Ha fülébe jutott, hogy valakinek csinos lánya van, valamelyik embere elment az apához, és így szólt: „Ugyan, mit akarsz? Itt van a te szép lányod: add bailo Ahmadhoz feleségül (bailónak nevezték, ami kormányzót jelent),[262] mi pedig megjutalmazunk valamilyen kormányzósággal vagy magas hivatallal három évre.” Az apa erre odaadta lányát, Ahmad pedig elment a császárhoz, és így szólt: „Ez a kormányzóság üres, vagy pedig néhány nap múlva megüresedik. Ez meg ez igen alkalmas ember erre a posztra.” Mire a császár így felelt: „Tégy legjobb belátásod szerint” - és a leány apját azonnal kinevezték a kormányzóságra- Így vagy a szülők becsvágya folytán, vagy pedig a minisztertől való félelem miatt minden szép nő a karmai közé került, akár mint asszonya, akár mint ágyasa. Volt még vagy huszonöt fia, akik fontos tisztségeket töltöttek be, s ezek közül, apjuk árnyékában és védelme alatt, többen követtek el hasonló botrányosan undorító dolgokat. Továbbá Ahmad sok kincset halmozott fel, mert aki hivatalra vágyott, súlyos pénzekkel vesztegette meg.

Ilyen tekintélynek örvendett huszonkét éven keresztül. Végül is az ország népe, vagyis a kathajiak, alaposan megunták a véget nem érő sérelmeket és ocsmány tetteket, melyek igen közelről érintették őket, akár asszonyaikról, akár saját személyükről volt szó; összeesküdtek tehát, hogy megölik, és fellázadnak a kormányzat ellen. Volt többek közt bizonyos Csencsu nevezetű kathaji, egyébként egy ezred parancsnoka, kinek anyját, lányát és feleségét egyaránt megbecstelenítette Ahmad. Szóval ez az ember, telve keserű bosszúvággyal, tárgyalni kezdett a miniszter elpusztítása céljából egy másik kathaji emberrel, Vancsu nevezetűvel, aki tízezernek parancsolt. Arra a megegyezésre jutottak, hogy a tettet a Nagy Kán Kambalukból való távolléte alatt hajtják végre. Mivel a kán háromhónapos ott-tartózkodása után Sanduba szokott menni újabb három hónapra. Ugyanakkor fia, Dzsincsim, szokásos vadászatain kalandozott, és Ahmad egyedül töltötte be hivatalát a városban; ha valamilyen ügy előadódott, Sanduba küldte a hivatalos írást a Nagy Kánhoz, s aláírva kapta vissza tőle.

Vancsu és Csencsu[263] tehát közös elhatározásra jutván, terjeszteni kezdték szándékukat Kathaj főemberei között, aztán ugyancsak kölcsönösen megegyezve megüzenték barátaiknak sok más városba, melyik napot jelölték ki, hogy tűz által adott jelre lemészároljanak minden szakállas embert; s a városok is álljanak készenlétben, amikor megpillantják majd a tűzjelet. A szakállas emberek lemészárlásának természetes oka az volt, hogy a kathajiaknak születésüknél fogva nincs szakálluk, míg a keresztények, tatárok és szaracénok szakállt hordanak. Tudnotok kell, hogy a kathajiak kárhoztatták a Nagy Kán uralmát, mert tatár kormányzókat állított fölébük, vagy még gyakrabban szaracénokat, amit nem tudtak elviselni, mivel azok úgy bántak velük, mint rabszolgákkal szokás. Azt is tudjátok, hogy a Nagy Kán Kathaj uralmához nem az örökösödés jogán, hanem hódítás útján jutott. S mivel nem volt bizalma az ország fiaiban, minden hatalmat a tatárok, keresztények és szaracénok kezébe adott, akik udvarához tartoztak, odaadóan szolgálták, és amellett idegenek voltak Kathajban.

Éppen ezért a kijelölt napon a fent nevezett Vancsu és Csencsu éjszaka behatolt a palotába, Vancsu leült, és elrendelte, hogy gyújtsanak számos fáklyát előtte. Aztán követet küldött Ahmad bailóhoz, aki az óvárosban élt, mintha Dzsincsim idéztetné színe elé, a Nagy Kán fia, aki - úgy állította - váratlanul megérkezett. Mikor ezt Ahmad meghallotta, igen meglepődött, de sietve felkészült, mert igen félt a hercegtől. A kapuhoz érve egy Kogatáj nevű tatárral találkozott, ki tizenkétezer főnyi és a városi helyőrséghez tartozó katonának volt a parancsnoka. Az utóbbi megkérdezte: hova megy ilyen későn. „Dzsincsimhez, aki épp most érkezett.” Mire Kogatáj így szólt: „Hogy lehet ez? Miképpen érkezhetett meg olyan titokban, hogy semmit sem tudok róla?” Így számos katonájával a nyomába szegődött. A kathajiak pedig úgy gondolták, ha Ahmadot el tudják tenni láb alól, többé semmitől sem kell félni.

Tehát amint Ahmad a palotába érkezett, és a nagy fényességet megpillantotta, meghajolt Vancsu előtt, akit Dzsincsimnek gondolt; ekkor Csencsu, aki kardjával készenlétben állt, egy csapással levágta a fejét. A bejáratnál veszteglő Kogatáj ezt látván, felkiáltott: „Árulás!” És azonnal nyilat eresztett Vancsuba, aki meg is halt. Ugyanakkor megparancsolta embereinek, hogy fogják el Csencsut, és az egész városban kihirdette, hogy bárkit az utcán vagy otthonán kívül találnak, azonnal kivégzik.

A kathajiak látták, hogy a tatárok rájöttek az összeesküvésre, és immár vezetőjük sincsen, mert Vancsu halott és Csencsu fogoly. Így hát csendben meghúzódtak házaikban, és képtelenek voltak megadni a felkelés jelét a hódolt városoknak. Kogatáj azonnal követeket küldött a Nagy Kánhoz, részletesen beszámolva az egész ügyről, az uralkodó pedig parancsban üzente vissza, hogy gondosan nyomozzon ki mindent, és a vétkeseket példásan büntesse meg. Reggel Kogatáj minden kathajit kikérdezett, és egy csomót halálra ítélt, akiket az összeesküvésben főkolomposoknak talált. Ugyanezt cselekedték a szomszéd városokban, mikor rájöttek, hogy az összeesküvés milyen messzire ágazott.

Miután a Nagy Kán visszatért Kambalukba, alapos nyomozással kiderítette, hogy mi is érlelte idáig az ügyet, és csak ekkor értesült Ahmad és fiai véget nem érő gonoszságairól. Kiderült, hogy ő és hét fia (mert nem mindnyájan voltak ilyen gonoszak) számtalan nőt kényszerítettek magukhoz feleségül, nem is beszélve azokról, akiket megbecstelenítettek. A Nagy Kán ekkor elrendelte, hogy az Ahmad által az óvárosban felhalmozott drágaságokat szállítsák saját kincstárába, az újvárosba, és valóban rengeteg összeharácsolt kincset találtak. Elrendelte továbbá, hogy Ahmad testét ássák ki sírjából, darabolják fel, és dobják a kutyáknak; ugyancsak intézkedett, hogy a rossz fiakat, kik apjuk gonosz példáját követték, elevenen nyúzzák meg.

Az események felhívták a kán figyelmét a szaracénok felekezetének átkozott tanára, mely minden bűnt megbocsát, még a gyilkosságot is, ha más vallásúakon követik el. És látván, hogy ez a tan vezette a nyomorult Ahmadot és fiait erre a lelkiismeret-furdalás nélküli garázdálkodásra, a Nagy Kán megundorodott tőle. Maga elé idéztette tehát a szaracénokat, és sok olyan dolgot megtiltott nekik, amit vallásuk előír. Így megparancsolta, hogy csak a tatárok törvényei szerint köthetnek házasságot, megtiltotta, hogy az étkezésre szánt állatok torkát elvágják, és elrendelte, hogy tatár módra a bendőjüket hasítsák fel.

Amikor mindez megtörtént, messire Marco éppen a városban tartózkodott.[264]

De eleget beszéltem erről. Most azt adom elő, milyen pénzt használnak és váltanak Kambaluk városában; és világosan megmutatom, hogy a Nagy Kán milyen óriási haszonhoz jut, bár attól tartok, hogy szavaim után hibbantnak ítéltek.

24. FEJEZET

Hogyan rendelte el országában a Nagy Kán papírhoz hasonló
fakéreg pénz gyanánt való használatát

Miután részletesen leírtam az uralkodó városának pompáját, tovább megyek, és a pénzverdéről beszélek, mely ugyanebben a városban van: az uralkodó itt nyomja és vereti pénzét, mint ahogy alább elmondom. S ebből az alkalomból kijelentem nektek, hogy a nagyúr még sokkal többre képes, mint amiről már szóltam, vagy a könyv folyamán szólni fogok. Mert bármennyire igaz is, nehéz elhinnetek, hogy a valóságnak megfelelően beszélek.

A császár pénzverdéje tehát ugyancsak Kambaluk városában van, s berendezését látva azt hinnétek, hogy eljutott a titkos alkímia legtökéletesebb fokára, és teljesen igazatok lenne! Mert ilyen módon csinálja a pénzt.

Egy bizonyos fának, nevezetesen a szederfának - az ő nyelvükön gebzus a neve - kérgéből készítteti, melynek levelei a selyemhernyók fő táplálékát szolgáltatják; ezek a fák ugyanis nagy számban találhatók itt, és óriási területeket borítanak el. Azt a finom fehér hártyát választják ki belőle, mely a fa törzse és a kéreg vastagja között van, s ebből olyasmit készítenek, ami a papírhoz hasonlít, éppen csak fekete a színe. Ha a hártyákat kidolgozták, különböző nagyságú darabokra vágják. A legkisebbnek az értéke fél torneszel,[265] a valamivel nagyobbé egy torneszel; az ennél is nagyobb fél velencei kisezüstöt ér, a következő nagyságú egy nagyezüstöt. Vannak aztán két ezüstöt, öt ezüstöt és tíz ezüstöt érő darabok, továbbá egy bizánci aranyat érők, három bizánci aranyat érők, így egészen tízig. Minden darabon rajta van a Nagy Kán pecsétje, különben semmit sem ér. Ezeket a papírdarabokat olyan ünnepélyességgel és komolysággal adják-veszik, mintha színaranyból vagy ezüstből volnának. Minden papírdarabon egy sereg hivatalos feljegyzés van, a hivatalnokok pecsétjeivel és névaláírásaival. S ha így kellőképpen elkészítették a papírokat, a kán által kijelölt főtiszt rányomja a kezelésében levő cinóber pecsétet, úgyhogy a pecsét jegye ott marad vörösen; és ez adja meg a pénz értékét.[266] És ha valaki nem hajlandó elfogadni, azt halálbüntetés sújtja, harmadíziglen. Aszerint, mi a rendeltetése, különböző pénzdarabokat nyomnak. A kán minden évben rengeteg pénzt bocsát ki, ami neki semmibe sem kerül, és mégis felér a világ minden pénzével.

Ezzel a papírpénzzel rendezi minden fizetnivalóját. Egész birodalmában, minden királyságban, tartományban és területen egyetemesen hozza forgalomba. És senki sem meri visszautasítani, bármily hatalmasnak gondolja is magát, mert halállal bűnhődik. Idegen országok alattvalói sem használhatnak más pénzt a Nagy Kán birodalmában. Azonban ezt mindenki szívesen fogadja, mert bármerre jár az országban, mindenütt papírpénzt talál, s ennek segítségével éppen olyan jól lebonyolíthatja az áruk eladását és vételét, mintha színarany pénze volna. És amellett olyan könnyű, hogy tíz bizánci arany értékű papír nem teszi ki egy bizánci arany súlyát.

Azonkívül tudnotok kell, hogy az Indiából vagy más országokból évente többször is érkező kereskedőknek, kik arannyal, ezüsttel, ékszerrel és gyöngyökkel, aranyszőttes kelmével megrakodva jönnek, tilos az árut másnak, mint a császárnak eladni. A kán tizenkét öreget alkalmaz becsüsként erre a célra, csupa furfangos és az ilyen üzletekben járatos embert. Ezek megbecsülik az áruk értékét, a császár pedig papírpénzben kifizeti az árát. A kereskedők szívesen elfogadják az általa adott összeget, először is, mert ennyit senki mástól nem kapnának, másodszor pedig, mert késedelem nélkül kézhez kapják. Ezzel a papírpénzzel mindent megvehetnek, amire a birodalomban szükségük van, utazásaikon pedig sokkal könnyebben viszik magukkal. És az is igaz, hogy a kereskedők egy évben többször is hoznak négyszázezer bizánci aranynál nagyobb értékű árut, amiért a Nagy Kán papírban fizet. Így annyi drágasághoz jut hozzá minden évben, hogy kincstára felmérhetetlen, hiszen a kifizetett pénz neki semmibe sem kerül. Azonfelül az év folyamán többször is közhírré teszi a városban, hogy akinek aranya, ezüstje, ékszere vagy gyöngye van, hozza el a pénzverdébe, ahol tetemes összeget kap érte kézhez. A tulajdonosok pedig boldogok, hogy ezt tehetik, mert egy vásárló sem fizet nekik hasonló árat. Az így befolyt kincs csodálatosan sok, noha szép számmal vannak olyanok is, akik nem szánják rá magukat erre. Mégis hovatovább az ország csaknem valamennyi értéke a kán birtokába kerül.

El kell mondanom még egy említésre méltó dolgot. Ha ezeknek a papírpénzeknek bármelyike megrongálódik - noha nem szakadnak könnyen -, a tulajdonos a pénzverdébe viszi, és az érték három százalékát levonva vadonatúj darabot kap érte cserébe. S ha egy báró vagy hozzá hasonló aranyhoz, ezüsthöz, drágakőhöz vagy gyöngyhöz szeretne jutni, hogy táblácskákat, láncokat meg egyéb ilyen holmit készíttessen, a pénzverdébe megy, és papírpénzért annyi aranyat kap a főkincstárostól, amennyit csak akar. Egyszóval az emberek itt sohasem fizetnek arannyal vagy ezüsttel; a hadsereget és katonaságot papírpénzzel fizetik, de olyan bőségesen, hogy mindenre telik belőle. Hallottátok tehát, milyen úton-módon lehetséges az, hogy a Nagy Kán gazdagabb, mint a világ bármelyik királya, és nagyon jól megértitek, hogy miért. Sőt, ezt még megtoldom ennyivel: a világ minden uralkodója együttvéve nincs olyan gazdag, mint a Nagy Kán egyedül.

Most pedig azokat a méltóságokat ismertetem, akik a városban a császár parancsainak végrehajtásáról gondoskodnak.

25. FEJEZET

A tizenkét báróról, akik a Nagy Kán minden dolgát igazgatják

Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán tizenkét bárót választott, akikre rábízta a katonasággal kapcsolatos összes ügyeket, mint a helyőrség-változtatás, tisztek kinevezése; hadsereg küldése, ha a szükség úgy kívánja; ilyen alkalmakkor a kívánatos létszám meghatározása. Azonkívül ők állapítják meg, kik a bátor és kik a gyáva harcosok; az előbbieket kinevezik, az utóbbiakat lefokozzák. Ha valaki például egy ezred parancsnoka, de feladatát középszerűen látja el, az említett bárók a jövőben csak egy századot bíznak rá. Viszont ha nemesen és férfiasan harcolt, tízezer katona parancsnokává teszik meg, mindenesetre a Nagy Kán hozzájárulásával. Mert ha valakit le akarnak fokozni, így szólnak az uralkodóhoz: „Ez az ember méltatlan ilyen tisztségre.” Mire-a kán így felel: „Tegyétek alacsonyabb beosztásba.” És úgy történik. Viszont, ha valakit elő akarnak léptetni, érdemeit méltatva így szólnak: „Ez az ezredes alkalmas arra, hogy tízezernek parancsoljon.” Amit az uralkodó helybenhagy, majd ad neki egy kinevezési táblácskát, mely a megfelelő rendfokozattal együtt jár; azonkívül busásan megjutalmazza, hogy a többiek is kedvet kapjanak a hősies viselkedésre.

A tizenkét báró kormányának a neve thai,[267] mintha mi legfelső udvarról beszélnénk, mivel senki másnak nem felelnek, csak a császárnak. E tizenkettőn kívül még másik tizenkét báróból álló tanács is működik: ez intézi a harmincnégy tartomány[268] minden ügyes-bajos dolgát; most részletesen beszélni fogok róluk és hatáskörükről.

Tudnotok kell, hogy ez a tizenkét báró együtt lakik Kambaluk város központjában, egy igen szép és díszes palotában, amely maguk és szolgáik használatára számos épületből és ékes teremből áll. Minden tartománynak jut egy bíró sok jegyzővel és írnokkal, kik mindnyájan ebben a palotában laknak, külön-külön, elválasztott lakosztályokban. A bírák és írnokok intézik az alájuk rendelt tartományok minden ügyét, végrehajtva a tizenkét báró rendelkezéseit. Ám ha egy ügy rendkívül fontos, a tizenkét báró a császár elé terjeszti, aki úgy dönt, ahogy a legjobbnak gondolja.

A tizenkét báró hatalma oly nagy, hogy az említett harmincnégy tartományba saját megfontolásuk alapján ők nevezik ki a kormányzókat, és csak utólag értesítik a császárt. Ő aztán megerősíti a kinevezést, és a kinevezett egyént hivatali minőségének megfelelő aranytáblával látja el. Hasonlóképpen hatáskörükbe tartozik az adók kivetése és az állami bevételek, valamint kiadások ellenőrzése, továbbá minden ügy, a hadügyek kivételével.

Tatár szóval a szieng nevet viselik, ami annyit jelent: „a legfelsőbb udvar”, és szieng a neve a palotának is, ahol laknak.[269] A Nagy Kán udvarában ez a testület rendelkezik a legnagyobb hatalommal, és valóban kedvezhetnek és hasznára lehetnek annak, akinek akarnak. Kétségkívül mindkét udvar, a szieng is és a thai is, igen magas testület, mert csupán a Nagy Kánnak tartozik felelősséggel, mégis a thai, a katonaság fölé rendelt udvar a fontosabb, és méltóságban minden mást felülmúl. Most nem akarom felsorolni nektek a harmincnégy tartományt, mert a könyv folyamán úgyis részletesen beszélek róluk. Hagyjuk hát ezt a tárgyat, és beszéljünk arról, hogyan küldi szerteszét a Nagy Kán hírnökeit és futárait, és hogyan várják ezeket készenlétben a lovak, hogy minél hamarább elintézhessék megbízatásukat.

26. FEJEZET

Hogyan küldi a kán postáját és futárait országokon és tartományokon át

Tudnotok kell, hogy Kambaluk városából számos országút és egyéb út vezet a különböző tartományokba, egyik az egyikbe, másik a másikba; mindegyik út annak a tartománynak a nevét viseli, ahová vezet; ez pedig igen bölcs dolog. És tudjátok meg, hogy a császár küldöttei - a gyorsfutárokról beszélek - Kambalukból elindulva, bármerre szól is útiparancsuk, útjuk minden huszonötödik mérföldjénél egy állomáshoz érnek, melynek neve dzsam, ami annyit jelent, hogy „lovaspostaállomás”.[270] Az állomások mindegyikén szép és tágas épület áll a küldöncök rendelkezésére, ahol díszes szobákban finom ágyakat találnak, kitűnő selyem ágyneművel, meg minden egyebet, ami a kényelemhez kell, s ellátják őket minden szükséges dologgal. Akár királyok érkezzenek is az ilyen postaállomásra, ők is megfelelő szállást kaphatnak.

Meg kell még említeni, hogy ezeknek az állomásoknak mindegyikén négyszáz ló is készenlétben áll a küldöncök használatára, hogy amikor szükségük van rá, lovat válthassanak, mert a Nagy Kán üzenetének továbbításában késedelem elő nem fordulhat; itt hagyják tehát fáradt lovaikat, és pihenteket vesznek igénybe. Más állomásokon csak háromszáz a lovak száma, az igényeknek megfelelően, aszerint, hogy miként rendelkezett a császár. Ha pedig az uralkodónak lovakra van szüksége, csak üzen ezekre az állomásokra, és annyit küldenek neki, amennyit kíván. Mint mondtam, huszonöt vagy némely helyen harminc mérföldenként következnek ezek az állomások a főbb országutak mentén, melyek a különböző tartományi kormányzóságokba vezetnek; és ez így van szabályozva a Nagy Kán uralma alatt álló összes főbb tartományban.

Ha a követnek úttalan sivatagon kell áthaladnia, ahol sem ház, sem szálló nem áll, nincsenek falvak, és a városok is messzire esnek, még ott is talál ilyen állomásházakat, természetesen valamivel nagyobb távolságra egymástól, mert a napi utat harmincöt-negyven mérföldben állapították meg huszonöt vagy harminc helyett. De ezek is el vannak látva lovakkal, lószerszámmal és minden egyéb szükséges dologgal, mint az előbbiek, melyekről szóltam, úgyhogy a császár küldöttei, jöjjenek bárhonnan, mindent készenlétben találnak a maguk számára. A Nagy Kán azonban a földmunkák meg az építkezések elvégzésére és a postaállomás szolgálatára a tartományból embereket rendel ki, úgyhogy csakhamar népes falvak keletkeznek ezeken a helyeken.

És valóban, a Nagy Kán küldöttei minden irányban könnyűszerrel közlekednek, pihenőhelyre találnak, és pihent lovakhoz jutnak, mert olyan nagyszerűen és pompásan van minden elrendezve, hogy szinte példa nélkül áll. Soha császár, király vagy főúr nem büszkélkedhetett ilyen gazdagsággal. Mert tény az, hogy ezeken a postaállomásokon együttvéve több mint kétszázezer lovat tartanak külön a küldöncök használatára. Az említett nagy állomások száma meghaladja a tízezret, és mindegyik, mint mondtam, ragyogóan van berendezve. Belsejük olyan csodálatra méltó és drága, hogy az ember kifogy a szavakból, ha pontosan le akarja írni.

És ha valakiben kétség támad, honnan vesznek ennyi feladat elvégzésére elegendő embert, s azokat hogyan etetik, hát csak azt felelem, hogy a bálványimádók, és elsősorban a szaracénok el tudnak tartani hat-nyolc-tíz feleséget és még egy csomó gyermeket; tömérdek embernek van harmincnál is több fia, kik mindnyájan követik apjukat a harcba; ennek oka pedig a feleségek nagy száma. Nálunk viszont egy férfinak csak egy felesége van, s ennek meddősége esetén gyermektelenül hal meg; következésképpen nem vagyunk olyan sokan, mint ott. Ami pedig az élelmezést illeti, náluk túlnyomórészt rizst és kölest termesztenek, főként Kathajban, a tatároknál és Manziban. Ezek a gabonafajták az ő földjükön százszoros termést hoznak. Az ottaniak kenyeret nem is fogyasztanak, hanem a mondott gabonafajtát, vízben megfőzve, hússal és tejjel eszik. A búzának náluk nincs ilyen hozama; kenyeret nem készítenek belőle, csupán laskát és más tésztaféléket. Megművelhető földet nem hagynak parlagon, és állataik számlálatlanul szaporodnak: ezért is vihetnek magukkal a hadrakelők hat-nyolc vagy még több lovat. Ebből is könnyen érthető, miért olyan nagyszámúak, és miért élnek olyan nagy lábon.

De el kell még mondanom valamit, amiről megfeledkeztem, ám mindenképpen szólnom kell róla a tárggyal kapcsolatban. Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán parancsára a postaházak közt minden három mérföldön egy kis, körülbelül negyven házból álló majorság található, ahol a császár kengyelfutói laknak. Ezeknek a futároknak mindegyike széles övet visel, teletűzdelve csengettyűkkel, és míg egyik állomástól a másikig három mérföldet futnak, messzire lehet hallani csengésüket. Mikor a király kengyelfutóval akar levelet küldeni, átadja egy ilyen futárnak, aki száguldva eliramodik vele, de nem fut tovább három mérföldnél, vagyis egyik majorságtól a másikig. Társa a harmadik mérföld végén már messziről hallja a csengettyűket, s haladéktalanul felkészül, hogy hasonlóképpen felszerelve tovább futhasson. Mikor találkoznak az állomáson, az új futár átveszi az üzenetet, s egyúttal menetlevélként egy papírdarabot kap az írnoktól, aki éppen ezért állandóan kéznél van. Az új ember ekkor nekiindul, és megfutja a maga három mérföldjét. A következő állomásnál őt is hasonló módon mentesítik; így továbbítják a postát három mérföldenkénti váltással. Ilyen módon a császár, akinek rengeteg futára van, tíznapi járóföldre levő helyekről híreket kaphat egy nap és egy éjszaka, vagy ha szükséges, száznapi járóföld távolságban levő helyekről is tíz nap és tíz éjszaka. Ami nem csekélység! Például gyümölcsérés idején gyakran szednek gyümölcsöt Kambalukban, melyet másnap estére eljuttatnak már a Nagy Kánhoz Sanduba, tíznapi járóföld távolságra.

Az írnok minden postaállomáson feljegyzi a futárok érkezését és indulását, s vannak még más tisztek is, akiknek az a feladatuk, hogy havonta megvizsgálják a postákat, és megbüntessék a munkájukat hanyagul teljesítő futárokat. A császár viszont ezeket az embereket; úgyszintén a postaállomások valamennyi alkalmazottját minden adótól mentesíti, sőt összes szükségletükről gondoskodik, házról és egyébről; azonfelül az udvartól szép fizetést húznak.

Ami pedig a lovakat illeti, melyeknek olyan sokasága található az egyes állomásokon, azoknak dolgát a császár a következőképpen rendezi el. Megkérdezi: „Ahhoz a postához mi van közel?” „Ez meg ez a város” - hangzik a felelet. Megkérdezi, a város hány lovat tud a posta rendelkezésére bocsátani, s ha azt felelik, hogy százat, a száz ló postára küldését kiadja parancsban. Aztán megtudakolja, hogy az összes falu meg város hány lóval rendelkezik, s aszerint adja ki a parancsot, hogy milyen feleletet kap. Ilyenformán az uralkodónak a lovak megszerzése nem jelent költséget, csupán az utaktól távol eső állomásokra küldi saját lovait.

Továbbá vannak még ezeken az állomásokon hasonló csengettyűs övvel felszerelt lovasok, akiket gyorspostának használnak, ha igen sietve kell küldeni üzenetet valamelyik tartomány kormányzójának, vagy hírt adni arról, hogy egy főúr fellázadt, vagy egyéb eseményekről. Ezek az emberek száz, kétszáz, sőt kétszázötven mérföldet tesznek meg, nappal és éjjel is úton vannak. Elmondom nektek, hogyan. Az állomáson levő istállókból kiválasztanak egy felnyergelt lovat, mely teljesen pihent és gyors, mint a szél, a hátára pattannak, és a legsebesebb vágtába kezdenek. Ha a következő állomáson meghallják a csengő hangját, már készen állnak az új lóval és egy hasonlóképpen felszerelt lovassal, aki átveszi a levelet vagy üzenetet, és lóra pattanva teljes vágtában folytatja útját a harmadik állomás felé, ahol ismét pihent ló és lovas várja. Az üzenet ilyen módon jut el állomástól állomásig, mindig teljes vágtában, a lovak szabályos váltása mellett. Az általuk elért sebesség csodálatra méltó. Ha a dolog nagyon fontos, éjszaka is folytatják útjukat. Éjszaka azonban nem tudnak olyan gyorsan haladni, mint nappal, mert ha a hold nem világít, gyalogos kengyelfutóknak kell előttük szaladni fáklyával, s ők nem tudnak olyan sebesen haladni, mint a lovasok.

Ezeket az embereket igen nagy becsben tartják, és jól megfizetik fáradságukat. Nem bírnák a rohanást, ha nem kötnék át erős kötelékkel a gyomrukat, mellüket és homlokukat. Mindegyikük vadászsólymos táblát hord magánál, annak jeléül, hogy útja milyen sietős; így ha véletlenül lovuk kidől, vagy más szerencsétlenség történik velük, bárkivel találkoznának is az úton, joguk van leszállítani lováról. Senki sem mer ellenszegülni nekik, így a futároknak mindig jut pihent ló.

Meg kell még jegyeznem, hogy a városok maguk egyeznek meg afelől, hogy miképpen osztják meg egymás közt a lovak küldését, ha két postaállomás közt fekszenek. A lovak tartása fejében nem fizetnek adót a Nagy Kánnak; egy személynek a rendelkezések szerint másfél lóról kell gondoskodnia. Továbbá a városok nem tartják készenlétben mindig a teljes létszámot, hanem egyik hónapban csak kétszázat, míg a másik kétszázat kicsapják a legelőre, egy hónapra. A hónap végén a meghízott állatok visszatérnek a postaállomásra, s helyettük újak mennek a legelőkre, állandó váltással.

És ha véletlenül a lovasposta küldöncének folyón vagy tavon kell átkelnie, a folyó szomszédságában levő városnak három vagy négy csónakot kell állandóan készenlétben tartania erre a célra, úgyszintén az átkelni kívánó bárók szolgálatára. És ha több napi járóföldre terjedő sivatagokon kell átkelni, ahol az elszállásolás nem lehetséges, a szomszédos városnak kötelessége lovakkal ellátni az uralkodó követeit s élelmezésükről és kíséretükről gondoskodni. A császár viszont az ilyen várost különféle kedvezményekben részesíti.

Úgy gondolom, eleget foglalkoztam a követekkel és dolgaikkal. Most pedig arról fogok beszélni nektek, milyen kegyet gyakorol a császár népével évente kétszer.

27. FEJEZET

Hogyan segít a császár népén, ha éhínség vagy száj- és körömfájás sújtja a vidéket

Tudnotok kell, hogy a császár évenként, meghatározott időben, hírszerzőket és felügyelőket küld minden országba, királyságba és tartományba, tudomást szerezni arról, nem sújtja-e a népet rossz időjárás, viharok, sáskajárás vagy egyéb szerencsétlenségek következtében beálló éhínség. Ha pedig ilyesmit jelentenek neki, parancsot ad, hogy a károsultak adóját abban az évben el kell engedni, őket el kell látni élelem és vetőmag gyanánt szolgáló gabonával. Ez kétségtelenül nagy kegy a részéről.

És ha jön a tél, kivizsgáltatja, kik vesztették el szarvasmarháikat száj- és körömfájás, fagy vagy egyéb szerencsétlenség miatt, és ezeket abban az évben nemcsak hogy mentesíti az adótól, hanem még állatokkal is megajándékozza, melyeket olyan tartományból hozat, ahol nem sújtotta a lakosságot szerencsétlenség. Így, mint mondtam, az uralkodó évről évre segíti népeit, gondoskodik róluk, és azon van, hogy vagyonukban gyarapodjanak.

A Nagy Kánnak még egy rendelkezéséről kell szólnom; ez pedig az, hogy ha véletlenül villám sújt egy vagy akár több személy birtokában levő nyájat,[271] bármilyen nagy is annak állománya, három évre mentesíti az adótól. Hasonlóképpen, ha a villámcsapás élelmiszer-szállító hajót talál el, a rakomány után nem kell adót fizetni, mert szerencsétlenségnek tartják, ha bárkinek a tulajdonát villám éri, a Nagy Kán pedig azt mondja, hogy Isten ellen való vétek lenne olyan tulajdont, melyet már az Ég haragja sújtott, megadóztatni. Azonfelül óvakodik attól, hogy olyasmi kerüljön kincstárába, amin az Isten bosszúját kitöltötte.

Miként hallottátok, így siet a Nagy Kán alattvalói segítségére. Most újabb tárgyat kerítek sorra.

28. FEJEZET

Hogyan rendelte el a Nagy Kán fák ültetését az utak mellett

Ezenkívül a császár egy másik szép és hasznos dolgot is cselekedett; ugyanis rendeletet adott ki, hogy Kathajban és a szomszédos tartományokban minden főútvonal mellett, amerre hírnökei elhaladnak, vagy kereskedők utaznak, a nép mindkét oldalon egymástól három lépés távolságban álló nagy fákból fasorokat ültessen, olyan fajtából, mely nagyra nő és erős, hogy árnyékukban bárki megpihenhessen.[272] Ezeket a fákat már messziről látni lehet, tehát senki sem véti el az utat sem éjjel, sem nappal. Még a lakatlan pusztákon át vezető utakat is fákkal szegélyezik, ami az utasok legnagyobb megnyugtatására szolgál. És ezt minden út mentén megteszik, ahol szolgálatot tartanak, feltéve, ha a talaj alkalmas fák ültetésére. De ahol a talaj olyan homokos és sivatagos, hogy fák nem élnek meg rajta, jelzőtáblákat, oszlopokat és köveket állíttatott, hogy azok mutassák az utat. Bizonyos bárókat megbízott annak ellenőrzésével, hogy ezek a fák állandóan épségben vannak-e. A Nagy Kán annál is szívesebben rendeli el fák ültetését, mert csillagjósai és bölcsei szerint a fák ültetői sokáig élnek.

De hagyjuk az utak fáit, és beszéljünk más dolgokról.

29. FEJEZET

Kathaj népének rizsborivásáról

És elmondom még, hogy a kathaji nép legnagyobb része bort iszik; rögtön leírom, milyet. Rizsből erjesztett folyadék ez, sok finom fűszerrel, és állítom, jobb íze van, mint bármilyen más bornak; nem csupán kellemes ízű, de átlátszó és szemnek tetsző is.[273] És mert igen erős ital, hamarabb be lehet tőle rúgni, mint más bortól.

De hagyjuk ezt a tárgyat, és beszéljünk azokról a kövekről, melyek fa módjára égnek.

30. FEJEZET

A fekete kövekről, melyeket Kathajban bányásznak, és tüzelőként használnak

Való igaz, hogy egész Kathajban a hegyek belsejében fekete kövek találhatók, melyeket kibányásznak és úgy égetnek, mint a tűzifát.[274] Teljesen úgy hamvadnak el, mint a faszén. Tartják a tüzet, és jobban lehet velük sütni-főzni, mint fával. Ha éjszakára megrakjátok vele a tüzet, és gondoskodtok róla, hogy lángot kapjon, még reggel is parázsban találjátok. Bizonyos, hogy ezek a kövek nem égnek nagy lánggal, legfeljebb az elején, amikor begyújtanak, de vörös izzásban maradnak, és nagy meleget árasztanak. Ez náluk annyira fontos tüzelőanyag, hogy mást nem is használnak az országban. Igaz, hogy van fájuk bőségben, de gazdaságosan bánnak vele, és nem égetik, mert ezek a kövek jobban égnek, és kevesebbe kerülnek. E fekete köveket nem is használják építkezésre, csak tüzelésre.

Az is igaz, hogy ilyen tömérdek népesség mellett, hozzávéve, hogy mennyi fürdőt tartanak fenn - mert mindenki legalább hetente háromszor megfürdik, sőt télen, ha lehet, naponta, és minden nemes vagy gazdag ember saját fürdővel és izzasztókamrával rendelkezik -, a fa nem tudná kielégíteni a szükségletet.

Ennek a fejezetnek is végére értem. A következőben elmondom, mit tesz a Nagy Kán, hogy a gabona ne kerüljön sokba.

31. FEJEZET

Hogyan építtetett a Nagy Kán gabonaraktárakat az éhínség elkerülése végett

Tudnotok kell, hogy a császár bőséges és dús termés esetén parancsot ad rengeteg gabona felvásárlására; a készleteket minden tartományban nagy raktárakban halmozzák fel, és olyan hozzáértően gondozzák, hogy három-négy évig is eltart romlás nélkül. Háromévenként kicserélteti a raktárak tartalmát. A gabona felhalmozását igen fontosnak tartja, és magtárai állandóan tele vannak, hogy az ínség napjaiban eleget tudjon tenni a kívánságoknak.

Mondhatom, egyaránt gondja van minden gabonafajtára, búzára, árpára, kölesre, rizsre, hajdinára vagy bármire, és mikor akármelyikben szükség támad, olcsó pénzért elrendeli a kiosztást. Ha a gabona ára mérőnként egy bizánci arany, ő ugyanannyiért hármat vagy négyet ad, és annyit osztat ki, hogy mindenkinek jut, úgyhogy általános olcsóságot teremt. Ilyenformán mindenkinek van élelme. Az uralkodó előrelátása következtében tehát senki sem szenvedhet éhínséget. Ezt csinálja egész birodalmában. A nép igényének és szükségletének kiszámítása után elrendeli mindenhol a készletek felhalmozását.

Miután erről beszámoltam, a következő fejezetben a császár jótékonyságáról lesz szó.

32. FEJEZET

A császár jótékonyságáról a szegények iránt

Említettem, hogy a Nagy Kán az olcsóság idején készleteket gyűjt, hogy éhínség esetén népének kioszthassa. Most beszélni fogok alamizsnáiról és Kambaluk városának szegényeivel szemben gyakorolt jótékonyságáról, ami szintén dicséretre méltó.

Kiválogat egy csomó családot városában és külvárosaiban a szűkölködők és éhezők közül; hat-, néha nyolc-, néha tíz vagy még több tagú családokat, de mindig igen nagy számmal.

Elrendeli, hogy a magtárakból egész évre elegendő búzát és más gabonát adjanak nekik. Ezt egyetlen évben sem mulasztja el.

Sőt mindazok, akik naponta elmennek az udvari alamizsnaosztásra, fejenként teljesen ingyen egy nagy cipót kapnak, amelyen még érezni lehet a kemence melegét; mert így rendelte el az uralkodó. És nem hazudok, ha azt mondom, hogy naponta legalább harmincezer ember - férfi és nő - kap így alamizsnát egész éven át, ami egy nap húszezer mérő rizst és kölest jelent. Valóban a császár nagy jótékonyságát mutatja, hogy megkönyörül a szegényeken. Senkitől sem tagadja meg a segítséget, és annyi jót tesz velük, hogy istenként imádják.

Ha pedig tudomására jut, hogy egy előkelő vagy jómódú család valamilyen szerencsétlenség következtében elszegényedett, vagy betegség következtében munkára képtelenné vált, vagy termését nem tudta betakarítani, annyit utaltat ki számára, amennyi egész évben szükséges. Ilyenkor az a szokás, hogy a mondott család felkeresi a Nagy Kán ezzel megbízott tisztviselőjének hivatalát, ahol írást kap a segítségről, amelynek alapján azt a következő években is folyósítják számára.

A szegényeket még ruhával is ellátja, mert dézsmát vet ki a gyapjúra, selyemre, kenderre és minden más anyagra, amelyből ruhát készítenek. A készleteket egy erre a célra készült házban feldolgoztatja, és mivel minden iparos hetenként egy napon neki köteles dolgozni, a kán az anyagokból ruhát készíttet a szegények számára, nyárit vagy télit, az évszak természete szerint. Ő gondoskodik csapatainak ruházatáról is, és gyapjúszövőket tart minden városban, akik a dézsmából származó anyagot dolgozzák fel.

Tudnotok kell, hogy a tatárok, míg csak bálványimádók nem lettek, sohasem gyakorolták az alamizsnálkodást. Sőt, ha valaki kért tőlük, elkergették, azt mondva neki: „Menj isten átkával, mert ha ő úgy szeretne téged, mint engem, gondoskodott volna rólad.” De a bálványimádók bölcsei, különösen az említett baksik, megmagyarázták a Nagy Kánnak, hogy jó dolog gondoskodni a szegényekről, és ha így cselekszik, kedvében jár a bálványoknak is. Azóta részesíti a szegényeket annyi jóban, mint elmondtam.

Hallottátok tehát, miképpen rendezte el ezt a dolgot. Most pedig másról beszélek.

33. FEJEZET

Kambaluk városának csillagjósairól

Kambaluk városában körülbelül ötezer keresztény, szaracén és kathaji csillagjós és jövendőmondó van, akik a Nagy Kántól minden évben jutalmat és ruházatot kapnak, akárcsak a szegények, akikről beszéltem; ők pedig szüntelenül gyakorolják művészetüket a városban.

Van egy asztrolábiumhoz hasonló készülékük,[275] melyen a bolygók jelei, az órák, az év kritikus pontjai találhatók. Ezek a keresztény, szaracén és kathaji asztrológusok, mindegyik a maga vallása szerint, az asztrolábium segítségével évenként kivizsgálják az esztendők folyását és jellegét, hogy minden egyes holdváltozás, a bolygók természete és helyzete meg az égbolt egyéb jellegzetességei alapján kiderítsék: milyen lesz a havi időjárás, a termés, és milyen különös dolgok adódnak az év hónapjaiban; például, melyik hónapban lesz égzengés és vihar, melyikben lesz járvány, száj- és körömfájás, földrengés, esőzés, háború, elégedetlenség, árulás vagy akármi. Mindezt a csillagok állásából következtetik ki, de mindig hozzáfűzik, hogy másként is fordulhat, mert végső fokon Isten elhatározása a döntő.

Vizsgálódásaik eredményeit havonként részletezve, az egész évre vonatkoztatva összegezik egy bizonyos írásban, melynek neve takuin.[276] Nagy tömegben árusítják, és egy kisezüstért bárki megkaphatja, aki a jövendőre kíváncsi. Azok az asztrológusok, akiknek jövendőmondása a legpontosabbnak bizonyul, művészetük legavatottabb képviselőjének minősülnek, és nagy hírnévre tesznek szert. Ha valaki nagy vállalkozásba akar kezdeni, vagy pedig hosszú üzleti útra indul, és tudni kívánja ügyének kimenetelét, elmegy az egyik asztrológushoz, és így szól: „Nyisd fel könyvedet, és mondd meg, milyen az Égnek állása a jelen pillanatban, mert ilyen és ilyen ügyben útra kelnék.” A csillagjós ilyenkor megtudakolja a kérdezőtől születésének évét, hónapját, napját, óráját és percét. Ha ezeket megtudta, megnézi, hogyan kapcsolódik születésének horoszkópja a kérdéses vállalkozás időpontjának csillagállásával, aztán megmondja a rossz vagy jó eredményt az égitestek állása szerint.

Azt is tudnotok kell, hogy a tatárok tizenkettesével számítják az éveket, az első év jegye az oroszlán, a másodiké az ökör, a harmadiké a sárkány, a negyediké a kutya, és így tovább tizenkettőig.[277] Így ha valakitől megkérdik születése évét, azt feleli, hogy az oroszlán jegyében született ezen a napon vagy éjszakán, ebben az órában és ebben a percben. A gyermek atyja ugyanis a születés pontos idejét mindig gondosan bevezeti egy könyvbe. Ha a tizenkettes évciklusnak vége van, újra elölről kezdik és ugyanabban a sorrendben megismétlik a számolást.

Hasonlóképpen, ha valaki egy ügy vagy vállalkozás kimenetelére kíváncsi, elmegy a csillagfejtőhöz, közli vele születése évét, hónapját, napját, óráját, percét; az asztrológus pedig, megkeresve az égi jegyet és bolygót, mely alatt született, szép rendben közli vele útjának eseményeit, valamint azt, jól vagy rosszul üt ki vállalkozása. Például, ha egy kereskedő aszcendensének[278] bolygója oppozícióban[279] van kereskedelmi ügyletével, meg kell várnia, amíg az másik jegybe kerül, mely a vállalkozásnak kedvez. Továbbá, ha az a jegy, amely pontosan szemben ragyog a kapuval, melyen keresztül távoznia kell, oppozícióban van a saját bolygójával, akkor vagy másik kapun át kell indulnia, vagy meg kell várnia a jegy változását; ha nem teszi, ezen meg ezen a helyen és időben rablók támadják meg; illetőleg esőzésbe és viharba kerül; vagy lábát töri a lova; vagy elveszti minden vagyonát az üzleten. Ilyenformán előre jelzi a kedvező és ellenséges eseményeket, egész útját és visszatérését, a mindenkori csillagállás szerint.

De eleget beszéltem erről.[280] A következőkben a kathajiak vallásáról és szokásairól szólok.

34. FEJEZET

A kathajiak vallása; nézeteik a lélekről; szokásaik[281]

Miként az előbb mondtam, ez a nép bálványimádó. Ami pedig isteneiket illeti, minden házban a szobák falára egy szobrot függesztenek, mely a legmagasabb égi istent ábrázolja, vagy legalább kis táblácskát erősítenek, melyre felírják a nevét; a tábla előtt naponta imádkoznak, tömjént égetnek áldozatul, kezüket égnek emelik, háromszor megcsikorgatják fogukat, és az istentől hosszú és boldog életet, továbbá testi és lelki egészséget kérnek; semmi egyébért nem imádkoznak hozzá. Lent a padlón viszont egy Natigáj nevű alak áll, aki a földi dolgok istene; reá nem tartozik egyéb, csupán a földi dolgok és mindaz, ami a talajból kinő. Melléje helyezik a feleségét és gyermekeit ábrázoló képmásokat, és ugyanígy imádják tömjénnel, fogcsikorgatással és kézfelemeléssel. Tőle kérik a kedvező időt, a föld gyümölcsének megáldását, a gyermekeket és így tovább. A lélek számára semmit sem kérnek, nem is törődnek vele; beérik azzal, hogy testüknek meglegyen a tápláléka és gyönyörűsége.

A lélek halhatatlanságáról a következő nézeteket vallják. Úgy hiszik, ha egy ember meghal, lelke más testbe száll: jóból jobba, vagy rosszból rosszabba aszerint, hogy életében helyesen vagy gonoszul viselkedett. Úgy kell érteni, hogy ha például egy szegény ember jóságban és mértékletességben töltötte életet, nemes asszony hozza majd világra, és nemes ember lesz belőle. Az ezt követő alkalommal hercegnőtől fog születni, és herceg lesz, és így tovább, szüntelenül emelkedve, míg beleolvad az istenségbe. De ha rosszul viselte magát, nemes ember létére újjászületése alkalmával paraszt fiának születik, parasztból pedig kutyává lesz, mindig lejjebb és lejjebb szállva.

Kathaj tartomány lakóit szebb és jobb modor ékesíti, mint a többieket, mivel szüntelenül tudós tanulmányokkal pallérozzák elméjüket. A nép finom stílusban beszél. Kedves udvariassággal köszöntik egymást, és nagyon szertartásosak. Úriemberként, méltósággal viselkednek, és étkezés közben tiszták. Szüleiket igen tisztelik; és ha egy gyermek szüleit megbántja, vagy szükségben nem segíti és semmivel ki nem szolgálja őket, nyilvános bíróság elé állítják, melynek nincs más feladata, mint megbüntetni az ilyen természet ellen vétő gyermekeket, akik hálátlanok voltak szüleik iránt.

A különféle vétségek miatt bebörtönzött embereket, ha még nem végezték ki a Nagy Kán által meghatározott időben (ami minden három évben következik be), szabadon bocsátják, de a tömlöc elhagyása után bélyeget égetnek arcukra, hogy meg lehessen ismerni őket.

A jelenlegi Nagy Kán megtiltott minden szerencsejátékot, ami itt sokkal jobban el volt terjedve, mint a világ más részeiben. Tettét így indokolta meg: „Fegyverrel győztelek le benneteket, és mindenetek, amitek van, az enyém. Így ha vagyonotokat eljátsszátok, az én vagyonomat játsszátok el.” De a valóságban mégsem vesz el tőlük semmit.

Nem szabad még elmulasztanom a beszámolót arról, miként viselkednek a bárók és mások, ha a kán színe elé járulnak. Elsősorban, ha fél mérföldre megközelítették palotáját, magas felsége iránti tiszteletből mindenki a legilledelmesebb és legnyugodtabb kifejezést ölti, úgyhogy sem rikácsoló hang, sem hangos beszéd nem hallható. Az előkelők és főemberek mindig csinos kis csészét hordanak magukkal, hogy abba köpjenek, míg a kihallgatási csarnokban tartózkodnak, mert senki sem mer a csarnok padlójára köpni, és ha köpött, a csészét befedi és elteszi. Azonkívül még szép fehér bőrből készült sarukat is visznek magukkal, melyeket csak akkor vesznek fel, ha az uralkodó elé idéztetvén, a kihallgatási csarnok küszöbéhez érnek, mikor is másik lábbelijüket a szolgákra bízzák, nehogy bepiszkítsák a szép, selyemmel és arannyal átszőtt, sokszínű szőnyeget.

De minthogy befejeztük Kathaj tartomány és Kambaluk város kormányzásának és igazgatásának tárgyalását meg a Nagy Kán pompájának leírását, elhagyjuk Kambaluk városát, és más vidékekre indulunk, melyeket messire Marco a Nagy Kán megbízásából mind bejárt; közben áthaladunk Kathajon, hogy szót keríthessünk az ottani nagyszerű dolgokra.

MÁSODIK RÉSZ

UTAZÁS KATHAJ DÉLNYUGATI RÉSZÉBE

35. FEJEZET

Kathaj belső részének leírása; a Puliszangin-folyó

Tudnotok kell, hogy a fent nevezett messire Marco Polót, ki ennek az egész történetnek a szerzője, a császár saját ügyeinek intézésére a nyugati tartományokba küldte. Ebből az alkalomból jó négy hónapon át utazott Kambaluktól nyugat felé. Most elmondom nektek, mi mindent látott útközben oda- és visszamenet.[282]

Ha Kambaluk városát elhagyjátok és tíz mérföldet lovagoltok, igen széles folyóhoz értek, melynek neve Puliszangin,[283] és az óceánba ömlik, úgyhogy a kereskedők áruikkal ezen a folyón hajózva érik el a tengert. A folyót igen szép kőhíd íveli át, olyan gyönyörű, hogy párja sehol a világon nincs. Formája a következő: háromszáz lépés hosszú, és legalább nyolc lépés széles; tíz lovas tud rajta egy vonalban haladni. Huszonnégy pillérje és íve van, hogy erős alapokon nyugodjék, finom szürke márványból. Fent a hídtesten mindkét oldalon márvány mellvédekből és oszlopokból álló korlát húzódik, mégpedig a következőképpen. A hídfőnél márványoszlop áll, alatta márványoroszlán, úgyhogy az oszlop az oroszlán hátából indul ki, míg az oszlop teteje egy másik márványoroszlánban végződik; mindkettő hatalmas méretű és remek kivitelezésű faragvány. Minden oszloptól másfél lépésnyi távolságra áll pontosan a mása, tehát a két oroszlán is rajta van, köztük pedig szürke márványból készült, domborművekkel televésett korlát húzódik, hogy az emberek vízbe ne essenek.

Így követik egymást másfél lépésnyire az oszlopok a híd mindkét oldalán, úgyhogy az egész valóban szemet gyönyörködtető alkotás.

Miután beszámoltam nektek erről a hídról, tovább folytatom elbeszélésemet.

36. FEJEZET

Beszámoló Dzsodzsu városáról

Ha a hídon átkeltetek, és tovább lovagoltatok nyugat felé, útközben vándorok számára épített remek szállóhelyeket találtok, gyönyörű szőlőkkel, mezőkkel, kertekkel és kutakkal, majd harminc mérföld után egy igen szép városba érkeztek, melynek neve Dzsodzsu.[284] Itt a bálványimádóknak sok monostora áll. A nép túlnyomórészt iparból és kereskedelemből él; gyönyörű selyem- és aranyszálú szöveteket és finom tafotát szőnek, és szintén számos fogadó várja az utasokat, mivel rengeteg kereskedő fordul meg errefelé.

A városon egy mérfölddel túl az út kettéágazik, egyik ága nyugatnak, a másik pedig délkeletnek tart. A nyugati út átszeli Kathajt, a délkeleti pedig Manzi tartomány felé vezet.

Ha a kathaji utat választjátok nyugat felé, és tíz napig haladtok, Dzsodzsu városából Taianfu királyságba értek; számos kisebb-nagyobb várost hagytok el virágzó falvakkal együtt; mindenütt magas fokon áll a kereskedelem és a kézművesség, amellett szépek a mezők és a szőlőskertek, és rengeteg a fa, melynek levelével a selyemhernyó táplálkozik; az emberek elpuhultak, mert nagyon tágas és kényelmes házakban laknak.

De semmi egyéb említésre méltó nem kerül elétek útközben; ezért én sem beszélek róla, inkább Taianfu királyságról.

37. FEJEZET

Taianfu királyság

Miután tehát már vagy tíznapi utat megtettetek Dzsodzsu városából elindulva, egy Taianfu nevű királyságban találjátok magatokat, ennek fővárosát szintén Taianfunak hívják,[285] s igen szép és nagy város. De ennek a tíznapos utazásnak ötödik napján, úgy mesélik, szokatlanul nagy és szép várost találtok, mégpedig Akbalukot;[286] itt végződik a császári vadászterület határa, melyen belül senki sem vadászhat a császáron és családján, valamint azokon kívül, akik a nagy solymászkönyvbe be vannak írva. Viszont a határon túl mindenki szabadon élvezheti a vadászat örömeit, amennyiben nemes ember. A Nagy Kán alig járt erre a környékre vadászni, ennek következtében a vadak, különösen a nyulak, annyira megsokasodtak, hogy a tartomány minden növényzetét elpusztították. Mikor a Nagy Kánnak ez tudomására jutott, udvarával együtt idejött, és addig még soha nem látott nagy vadászatot rendezett.

Taianfuban élénk a kereskedelmi és ipari élet, mert itt állítják elő nagy mennyiségben a császár hadserege számára szükséges legfontosabb felszerelési tárgyakat. Kitűnő szőlőt termelnek, ezért bőven van boruk. Egész Kathajban ez az egyetlen terület, ahol szőlőt művelnek. Innen viszik az egész országba. Nagyban folyik a selyemtermelés is, mert rengeteg az eperfa és a selyemhernyó.

Taianfu városából újabb nyolcnapos úton nyugat felé ismét szép mezővárosokat és más kisvárosokat hagytok el, melyeknek mindegyikében virágzó ipar van. Erről a vidékről számos nagykereskedő utazik Indiába s más külországokba, és nagy hasznot húz üzleti vállalkozásaiból. A hetedik nap végén Pianfu városába érkeztek,[287] mely nagy és forgalmas hely, sok kereskedőt és iparost tart el. Itt is bőséges mennyiségben állítanak elő selymet.

De most induljunk tovább egy nagy, Kacsanfu nevű városba.[288] Ám várjunk, előbb még beszéljünk valamit Kaicsu híres erődjéről.

38. FEJEZET

Kaicsu erődjéről

Pianfut elhagyva két napig lovagoltok nyugat felé, és Kaicsu híres erődjéhez érkeztek,[289] melyet hajdan az ország egyik királya építtetett, akit általában Arany Királynak hívtak,[290] és gyönyörű palotában lakott. A palotában hatalmas csarnok található, melynek falát az ország összes régebbi királyainak aranyalapon és gyönyörű színekkel ábrázolt képmásai díszítik, s az egész elragadó látványt nyújt. A királyok képei abban a rendben követik egymást, ahogyan uralkodtak.

Az Arany Király nagy és hatalmas uralkodó volt, és amíg itt tartózkodott, szolgálatában csupa szép leány állt, akiket nagy számban tartott udvaránál. Ha kiment levegőzni az erőd környékére, a lányok beültették egy kis hintóba, amelyet könnyen el tudtak húzni, mert egészen apró volt, és állandóan készenlétben voltak a király mellett, hogy mindenben kedvében járhassanak. Uralkodás közben megmutatta ugyan hatalmát, de emberségesen és igazságosan kormányzott. Az Arany Király hűbérese volt Unk kánnak, akit mi már János papnak is neveztünk, de büszkeségében és dölyfében fellázadt ellene; mivel pedig erődje bevehetetlen és leronthatatlan volt, ez János papot fölöttébb ingerelte. Most egy érdekes kis történetről számolok be, mely az Arany Király és János pap közt esett meg, amint az erőd népe előadta.

Úgy fordult, mesélték, hogy János papot felkereste udvarának hét vitéze, mondván, ha úgy akarja, készek arra, hogy beférkőzve udvarába elevenen elhozzák neki az Arany Királyt. János pap azt felelte, hogy semmit sem óhajt jobban, és busás jutalomban részesülnek, ha ezt megteszik.

Így elbúcsúzva uruktól és parancsolójuktól, János paptól, útra kelt a hét kemény legény, csatlósok seregével; elmentek az Arany Királyhoz, és színe elé járultak. Mikor ez kilétük után tudakozódott, azt felelték, hogy fellázadtak uruk ellen, és itt szeretnének maradni az ő szolgálatában. A király azt felelte, szívesen látja őket, és örvend szolgálatuknak, hiszen sejtelme sem volt arról, hogy mi is a szándékuk. Így ezek a furfangos fickók az Arany Király szolgálatába léptek; és annyira kedvében jártak, hogy csakhamar igen megszerettették magukat.

Mikor már csaknem két esztendeje tartózkodtak udvarában, és viselkedésükben nyoma sem volt az árulás látszatának, egy napon vadászkirándulásra ment társaságukban a király, aki csak igen csekély kíséretet vitt magával, mert teljesen megbízott a legényekben, akiket úgy kedvelt, mint fiait, és közvetlenül saját személye körüli szolgálatra osztotta be őket. Most pedig figyeljetek, mit művelt ez a hét megátalkodott szolga; az ilyesmi bizony megtörténhet, mert az álnokságtól és képmutatástól senki sincs biztonságban.

Miután átkeltek egy folyón, körülbelül egy mérföldnyire az erődtől, és az ifjak látták, hogy egyedül maradtak a királlyal, akinek senki sem siethet segítségére, mondogatni kezdték egymásnak, hogy elérkezett a várva várt alkalom. Ekkor mindnyájan kardot rántottak, mert ez volt a megbeszélt jel, és felszólították a királyt, hogy menjen velük, s ne próbáljon ellenállni, mert különben megölik. A király szerfelett megrémült és elámult: „Hogyan, jó fiaim, mit mondtok nekem?” - kiáltott. „És hova akartok vinni engem?” Ők pedig felelték: „Velünk jössz, ha akarsz, ha nem, János paphoz, a mi urunkhoz.” Arra is figyelmeztették, nehogy esztelen módjára segítségért kiáltson, mert ez mind neki, mind embereinek azonnali halálát okozná. Viszont ha velük tart, hajszála se görbül, és királysága is megmarad.

39. FEJEZET

Hogyan bánt János pap foglyával, az Arany Királlyal

Mikor az Arany Király János pap nevét hallotta, annyira elkeseredett, hogy közel volt a halálhoz. Így szólt hozzájuk: „Jó fiaim, az Isten szerelmére, legyetek hozzám irgalommal és könyörülettel. Nagyon jól tudjátok, milyen megtisztelő módon és kedvesen bántam veletek palotámban. Most pedig ellenségem kezébe adtok! Valóban, ha megcselekszitek, amiről beszéltek, hűtlenségbe és gonoszságba keveredtek, és gazemberek lesztek.” De ők csak annyit feleltek, hogy így kell lennie, és miután sem szép szó, sem könyörgés, sem hálátlanságuk emlegetése nem használt, elhurcolták urukhoz, János paphoz. Mivel pedig elég közel voltak a határhoz, a dolgot meglehetős könnyen nyélbe lehetett ütni.

Mikor János pap megpillantotta a királyt, igen megörvendezett, és rettenetes, fenyegető szavakkal fogadta, emlékezetébe idézvén, mennyi jótéteményben volt része, és hogy senkit annyira nem kedvelt, mint őt. A király egy szót sem válaszolt, mintha nem jutna felelet az eszébe, csupán kegyelemért esedezett. János pap megparancsolta, hogy azonnal vezessék el, és elrendelte hogy csordát őrizzen, de egyúttal őt magát is tartsák szemmel. Így hát elvitték, és paraszti ruhában odaállították a csorda mellé. Ezt János pap a király iránt érzett haragjából tette, hogy lealacsonyítsa, és megmutassa neki, milyen semmiség hozzá képest.

És mikor a király már két éve őrizte nyomorúságos módon a csordát a többi pásztorral együtt, János pap érte küldött, s maga elé rendelte, olyan ruhában, amilyet a csorda mellett viselt. Az Arany Király tele volt félelemmel és remegett, mert azt hitte, elérkezett halála órája. De Unk kán nevetve kérdezte: „Isten hozott, pásztorom! Mi van a csordával?” Mire ő igen alázatosan így válaszolt: „Uram, fogadd kegyesen alázatos szolgádat!” Mire János pap így szólt: „Látod, milyen könnyen engedted, hogy elragadjon dölyföd, és engedetlenséget tanúsíts uraddal szemben, akinek annyi jótéteménnyel vagy adósa. Tele voltál a legfeketébb háládatlansággal. Fejedbe vetted, hogy fellázadsz ellenem, megfeledkezve hatalmamról és csupán a magadéra gondolva, melyet olyan helytelenül ítéltél meg. És miközben olyan csalhatatlan uralkodónak tartottad magad, csupán hét vitézem rabul ejtett, ítéld meg magad, milyen büntetést érdemelsz vétkedért!”

Az Arany Király remegve válaszolta: „Uram, jól látom hibámat, és hálátlanságomért megérdemlem a büntetést. De kegyességedre emlékeztetve arra kérlek, küldj vissza csordádhoz, nem főpásztornak, hanem mint leghitványabb csordást.” János pap erre így szólt: „Arany Király, elfelejtem minden háládatlanságodat, és semmi más nem vezet, csupán az irántad érzett szeretet és a kormányzás bölcsessége. Ezért elrendelem, vegyék le rólad pásztori öltözetedet, és adják rád királyi ruhádat.”

Az Arany Király zavarában és meghökkenésében nem tudván eldönteni, hogy királyi ruhájának felöltése javára vagy kárára van-e, remegve várta a végét. János pap azonban, mikor az átöltözés megtörtént, így szólt hozzá: „Nos, király uram, belátod-e már, hogy nem vagy az az ember, aki harcolhat ellenem? Hiszen hatalmad mit sem ér. Látod, módomban állt, hogy elfogassalak, országodból elhurcoltassalak, és odaállítsalak pásztornak csordám mellé; sőt meg is ölhettelek volna, ha úgy tetszik, és senki sem foghatta volna vissza kezemet. Feltételezem, király, hogy ha hozzád hasonlítanék, olyan árat fizetnél háládatlansággal teli lázadásodért, ami a legkeservesebb: halállal lakolnál. És ha nem volnék király, csupán igazságos bíró, akkor is ki kellene mondanom ezt az ítéletet. De nem akarok emlékezni gyalázatos viselkedésedre, csupán a barátságra, mellyel mindenkinél jobban megtiszteltelek; ezért elhatároztam, hogy visszaküldelek királyságodba, azzal a tanáccsal, hogy a jövendőben ne feledkezz meg irántad tanúsított jóságomról. Ezek után jó utat kívánok, élj és uralkodj köztiszteletben királyságodban, és méltó állapotban hagyd fiaidra! De ha olyan balgatag lennél, és félreismernéd a kettőnk hatalma közötti különbséget, ne feledd el, hogy ezrével van vitézem, aki nem alábbvaló ama hétnél, kik színem elé vezettek. És ha a jövendőben elkövetnéd ugyanezt a hibát, ne reméld, hogy más vezérel majd engem, mint az igazság, és ne hidd, hogy el tudsz menekülni kezeim közül! Még egyszer jó utat kívánok, ahogy barátságunkból fakad, boldog életet királyságodban s engedelmességet urad iránt, akitől ebben az órában életet és országot kaptál.” „Valóban, jó uram - felelt az Arany Király arcra borulva -, jól tudom, és mindig tudtam, nem vagyok az az ember, aki ellened harcolhatna. Mindent nagyon bánok, és szavamra fogadom, hogy mindenkor barátod leszek.” Mikor így beszélt, János pap ezt felelte: „Többet nem kérdezek tőled; mostantól kezdve azonban szolgálni fognak téged, és ismét megbecsülnek.”

Majd ellátta lóval, fegyverrel meg díszes kísérettel, és hazaengedte országába. Ettől kezdve az Arany Király mindig jó barátságban volt János pappal, és hűséges vazallusaként szolgálta.

De nem beszélek többet az Arany Királyról és kalandjairól, hanem visszatérek tárgyunkhoz.

40. FEJEZET

Karamoranról, a nagy folyóról és Kacsanfu városáról

Ha Kaicsu erődjét elhagyva körülbelül húsz mérföldet utaztok lovon nyugat felé, egy Karamoran nevű folyóhoz érkeztek,[291] amely olyan nagy, hogy nem lehet áthidalni. Egyformán széles és mély, s a Nagy Óceánba ömlik, mely a világmindenséget körülfogja - úgy gondolom, az egész Földet. A folyó mentén számos mezőváros és fallal körülkerített más város van; lakói közt sok az iparos és a kereskedő; a folyón nagy forgalmat bonyolítanak le, mert rengeteg gyömbért és selymet termelnek az országban. Mérhetetlen bőségben találtok itt vadmadarakat, úgyhogy legalább három fácánt vásárolhattok egy velencei kisezüstért, sőt azt is mondhatnám, hogy egy asperért, melynek értéke még csekélyebb.

A folyó partja mentén levő földeken sűrűn nő a nagy nád;[292] némelyiknek a kerülete egy vagy másfél láb, s a bennszülöttek sokféle célra felhasználják.

A folyót elhagyva és két napig nyugat felé haladva Kacsanfu híres városába érkeztek,[293] melyet már említettem. A lakosság mind bálványimádó. Különben újra emlékeztetlek benneteket, hogy Kathaj egész népe bálványimádó. Nagy kereskedőváros; iparosai az aranyos szőttesek sok fajtáját állítják elő, azonkívül selyemkészítéssel és más iparral is foglalkoznak. Bőven terem itt gyömbér, földimandula, nárdus és egyéb fűszerfajták, melyek a mi vidékünkön ismeretlenek. Más említésre méltó nincs, tehát tovább haladunk; a következőkben egy híres városról beszélek, melynek neve Kendzsanfu, és egy királyságnak a székhelye.

41. FEJEZET

Kendzsanfu városáról

Ha elhagyjátok Kacsanfu városát, melyről beszéltem, és nyolc napig haladtok nyugat felé, az úton számos kisebb és nagyobb iparos- és kereskedővárosra találtok, gyönyörű erdőket, kerteket és gondosan ültetett eperfákat láttok, melyeknek levelével selyemhernyókat táplálnak. A vidék lakossága mind bálványimádó. Bőven található mindenféle vadásznivaló, állat és madár egyaránt.

Ha már nyolc napja lovagoltok, az említett nagy városba, Kendzsanfuba érkeztek.[294] Valóban nagy és szép város, és egyúttal Kendzsanfu királyságnak is székhelye, mely hajdanában előkelő, gazdag és hatalmas birodalom volt; dús, bölcs és vitéz királyok uralkodtak trónján. Jelenlegi uralkodója Mangalaj herceg,[295] fia a Nagy Kánnak, aki gyermekét az ország fejévé tette, de nem koronáztatta meg.

Nagy kereskedő- és iparosváros. Lakói rengeteg selymet termelnek, tömérdek különféle aranyszövésű ruhát készítenek, bőrt dolgoznak fel, továbbá a hadsereg felszerelésében is részt vesznek munkájukkal. Olcsón jutnak hozzá mindahhoz, ami az élet fenntartásához szükséges. A város nyugati irányban fekszik, lakói bálványimádók; a várostól mintegy öt mérföldnyire terül el Mangalaj herceg palotája. Valóban igen szép és nagy palota, amint majd mindjárt elmesélem. Nagy síkságon épült, tavak, folyóvizek, mocsarak és források közepette. Magas és erős fal védi, öt mérföldes kerülettel, jól épített erődítésekkel megtűzdelve. A falon belül foglal helyet a király palotája; olyan nagy és gyönyörű, hogy szebbet képzelni sem lehet. Ragyogó, tágas csarnokok és ékes szobák találhatók benne, mindegyik festményekkel és vert arany domborművekkel díszítve. Mangalaj apja nyomdokait követve, helyes érzékkel és igazságosan kormányozza birodalmát, s a nép igen szereti. Csapatai a palota körül táboroznak, és vadászattal töltik idejüket, részben mulatságból, részben, hogy ellássák a király háztartását.

Most hagyjuk ezt a királyságot, s a hegyekben bővelkedő Kunkun tartományról fogok szólani, melyet fáradságos úton lehet csak megközelíteni.

42. FEJEZET

Kunkun tartományról, melyen igen nehéz átutazni

Elhagyva Mangalaj palotáját, három napig utaztok nyugat felé, gyönyörű síkságon kisebb és nagyobb városokat érintve, hol iparosok és kereskedők laknak, akik rengeteg selymet termelnek. A harmadik nap végén nagy hegyek, völgyek tárulnak elétek, melyek Kunkun tartományhoz tartoznak.[296] Városai és falvai a hegyeken és völgyekben épültek, népe pedig, mely bálványimádó, földművelésből él, vagy a nagy erdőségekben vadászgat. Mert óriási rengetegek húzódnak ezen a vidéken, tele vadállatokkal, oroszlánokkal, medvékkel, hiúzokkal, gímekkel, őzekkel, vadkecskékkel és egyéb fajtákkal, úgyhogy az ország lakossága sokat elejthet közülük, s ebből nagy hasznot húz. Az út ezen túl húsz napon át hegyek és völgyek közt vezet tovább, városokon és falvakon keresztül, hatalmas erdőségek közepette; és mindenhol nagy vendéglátó házak várják az utasokat.

Most tehát elhagyjuk ezt a vidéket, és egy más tartományba indulunk; mindjárt elmondom, melyikbe.

43. FEJEZET

Akbalek Manzi tartományról

Miután már húsz napig utaztatok Kunkun tartomány hegyein keresztül, melyekről már szóltam, Akbalek Manzi tartományba juttok;[297] ez sík ország, tele városokkal meg falvakkal; és a Nagy Kán birodalmához tartozik. A nép bálványimádó; kereskedelemből és iparból él. Mondhatom, ebben a tartományban annyi gyömbér nő, hogy egész Kathajt el lehet vele látni, és nagyban növeli az ország lakóinak gazdagságát, kik jelentős hasznot húznak belőle. Termelnek még búzát, rizst és más gabonaneműeket, nagy tömegben és olcsón; az ország valóban termékeny, és bővelkedik minden hasznos növényben. A főváros neve Akbalek Manzi, ami annyit jelent: „Fehér Város Manzi Határán”.

A síkság kétnapi járóföldre terjed, és mint mondtam, mindenütt kellemes, tele városokkal és falvakkal. Két nap után azonban ismét nagy hegyek, völgyek és rengeteg erdők állnak előttetek, és húsz napon keresztül ilyen vidéken utaztok nyugat felé, de azért számos várost és falut találtok. A nép bálványimádó, földművelésből, állattenyésztésből és vadászatból él, mert sok az állat: oroszlán és medve, hiúz, dámvad, szarvas, vadkecske; többek közt az az állatfaj is szép számmal található, melyből a pézsmát nyerik.

Most pedig elhagyjuk ezt a vidéket, és annak rendje és módja szerint egy másikról beszélünk, miként mindjárt hallani fogjátok.

44. FEJEZET

Szindafu városról és tartományról

Ha megtettétek ezt a húsznapos utat nyugat felé a hegyeken keresztül, mint mondtam, síkságra érkeztek, amely Szindafu tartományhoz tartozik, noha még mindig Manzi tartománnyal határos. A tartomány fővárosa szintén Szindafu.[298] Azelőtt gazdag és előkelő város volt, királyai is hatalmasok és gazdagok voltak. Kerülete jó húsz mérföld, de jelenleg fel van osztva, rögtön elmondom, hogyan és miért.

Történt egyszer, hogy a tartomány királya öreg napjaiban, mikor halálát közeledni érezte, három fiút hagyván maga után, úgy rendelkezett, hogy a várost osszák három részre; minden fiának jusson egy rész. A három részt tehát fal választja el egymástól, noha a várost védő körfal közös. Mind a három fiú királyként uralkodott saját városrészében s öröklött birtokán: valóban nagyok és gazdagok voltak. A Nagy Kán azonban a három királyt leigázta, és kitette örökségéből.

Ezt a hatalmas várost középen nagy édesvizű folyó szeli át, melyből tömérdek halat fognak. Fél mérföld széles és amellett mély is, és olyan hosszú, hogy az óceánba ömlik, körülbelül nyolcvan- vagy száznapi járóföld távolságban. A folyó neve Kian-Szuj.[299] A folyó partján rengeteg nagy várost és falut találtok. Felszínét annyi bárka lepi el, hogy aki csak olvassa vagy hallja, el sem hiszi. A folyón a kereskedők által felfelé és lefelé szállított áruk tömege minden képzeletet felülmúl. Valóban olyan nagy, hogy inkább tengernek tetszik, mint folyónak.

Hadd szólok most a nagy hídról, mely a folyó két partját összeköti. Kőből épült; legalább nyolc lépés széles és fél mérföld hosszú, mert említettem, a folyó is ilyen széles; egész hosszában mindkét oldalán márványoszlopok állnak, melyek a tetőzetet tartják, mert a híd elejétől végig díszesen vörösre festett gerendákkal van fedve, miket kívül még cserép borít. A hídon itt is, ott is házacskák vannak, melyekben kereskedők és iparosok űzik mesterségüket; de ezek a házak csupán fából épültek; reggel odaviszik, este pedig elviszik őket. Egyik közülük nagyobb a többinél: a Nagy Kán komerkje,[300] vagyis vámháza ez, ahol minden szállítmány után hídvámot szednek be. Mondhatom nektek, hogy itt az uralkodó kincstárába legalább ezer bizánci arany vagy még több folyik be naponta. A nép teljes egészében bálványimádó. Ha elhagyjátok a várost, öt napon át síkságokon és völgyeken keresztül utaztok, falvak és tanyák között, melyeknek népe gazdálkodásból él. Nagy számmal találhatók vadállatok, oroszlánok, medvék és más effélék. Tulajdonképpen még ez a vidék is Szindafuhoz tartozik; lakói ügyes kézművesek; remek szandálokat és egyéb dolgokat állítanak elő. Az út ötödik napján eléritek Tebet tartományt, mely kietlenül sivár, miként tüstént látni fogjuk.

45. FEJEZET

Tebet tartományról[301]

Az említett ötnapos utazás után kietlenül elpusztított tartományba érkeztek. A romlást Mongu kán háborúi hozták. Találtok ugyan néhány várost, falut és tanyát, de mind feldúlva és lerombolva. Majd jó húsz napig lakatlan vidéken keresztül vezet az út; csak vadállatok csatangolnak errefelé, ami az átkelést igen veszélyessé teszi. Mindenesetre az utazók valamelyes ellenszert mégis találtak.

Ugyanis rengeteg nagy nád nő ezen a vidéken, a folyók közelében; kerületük teljes három tenyér, magasságuk pedig tizenöt lépés, szárukat körülbelül háromtenyérnyire egymástól csomók szakítják meg. S hadd mondjam el nektek, hogy a kereskedők és más utazók estefelé, ha le akarnak pihenni, nádat vágnak, és nagy tüzet raknak belőle; mert olyan villámló fénnyel és hangos pattogással ég ez a nád, hogy hangjától az oroszlánok, medvék és egyéb vadállatok igen megijednek és elmenekülnek. Valóban ettől kezdve nem követik a karavánt, és semmi áron nem közelítenék meg a tüzet. Az utazók tehát önmagukat és állataikat védik így a ragadozóktól, melyek a vidék lakatlansága folytán hallatlanul megsokasodtak ebben a lerombolt országban, és éppen a vadállatok nagy száma az akadálya annak, hogy az ország újra benépesedjék. És ha ez a nád, mely égés közben ropogásával elriasztja és távol tartja az állatokat, nem lenne az utazók segítségére, semmiképpen nem tudnának áthatolni az országon.

Elmondom, mert érdekes, miért okoz a nád ilyen nagy zajt. Az utas levágja a zöld nádat, melyből rengeteg terem, és egyszerre nagy csomót vet tűzre belőle. Miután egy darabig égnek, széthasadnak, s ez olyan zajjal jár, hogy éjnek idején tíz mérföld távolságból is hallható. Valóban, aki nem szokta meg ezt a zajt, és váratlanul hallja, könnyen eszméletét vesztheti ijedtében, és szörnyet is halhat tőle. De akik megszokták, nem is törődnek vele. Viszont akik még nem hallották, gyapottal tömik be a fülüket, fejüket és arcukat meg annyi ruhába csavarják, amennyibe csak tudják; mindaddig így tesznek, míg meg nem szokták a hangot.

Ami a lovakat illeti, ha nem szoktak hozzá a zajhoz, annyira megrémülnek, hogy elszakítják kötőféküket és kitépik cövekeiket; sok gondatlan ember vesztette már el így állatait. Akik tehát el akarják kerülni állataik elvesztését, vasbékóval gondosan megkötik mind a négy lábukat, a köteleket erősen leszögezik, az állatok szemét és fülét pedig elfedik, mert csak így menthetik meg őket. De a lovak sem törődnek már a zajjal, ha több ízben hallották. Szavamra mondhatom, ha első ízben hallanátok, el sem tudnátok képzelni hozzá fogható borzalmat. Mindennek ellenére az oroszlánok, medvék és egyéb vadak néha mégis a közelbe merészkednek, és sok kárt okoznak, mert igen nagy számban élnek ezen a pusztaságon.

Húsz napig tart az út lakatlan területen keresztül, ahol se szálláshoz, se élelemhez nem jutni; tehát az utasoknak mindent magukkal kell vinniök, és szüntelenül hadakozniuk kell a vadállatokkal, melyek igen számosak és veszélyesek. Aztán olyan területre érkeztek, ahol sok falut és várost találtok a hegyek lejtőin. A városok népe különös szokást követ a házasságban; rögtön elmondom, milyet.

Az ország egyetlen férfia sem venne feleségül semmi áron olyan lányt, aki szűz, mert azt mondják, a nő, semmit sem ér, amíg nem volt jó néhány férfinak ágyastársa. És valóban, úgy tartják, hogy az olyan nőt, akinek még nem volt dolga férfival, rossz szemmel nézik az istenek; nem törődnek tehát velük, sőt kerülik őket; viszont azokat, akikre isteneik kegyes szemmel néznek, kívánják és szeretik.

Most pedig elmondom, hogyan házasodnak. Az a szokás dívik náluk, hogy mikor utasok érkeznek más országból, és sátrat vernek valamelyik tanya vagy falu közelében, mert a bennszülötteknél nem szívesen vesznek szállást, a helység öregasszonyai felkészülnek, magukkal viszik eladó hajadon lányaikat és azok leányismerőseit, az áthaladó idegen elé járulnak, és rimánkodnak, hogy itt-tartózkodása idejére vegye magához együtthálásra azt a fiatal nőt, amelyik megtetszik neki. Az utasok pedig kedvük szerint válogathatnak és mulathatnak. Aztán a lányok visszamennek az öregasszonyhoz, aki hozta őket, mert az idegeneket nem szabad hazájukba követni. Tehát ily módon az utasoknak, ha egy falvat, tanyát vagy egyéb lakott helyet ejtenek útba, néha húsz-harminc lány is rendelkezésükre áll. És ha az utasok hosszabb időre ott maradnak, annyi fiatal nő udvarol nekik, amennyit csak kívánnak! Tudnotok kell, hogy az utastól elvárják, hogy a lánynak, akivel hált, gyűrűt, függőt, láncot vagy más csekélységet adjon, melyet szerelmi ajándékként mutathat fel, mikor férjhez kell mennie. Ezt a szokást pedig csakis emiatt követik, mert minden lánytól elvárják, hogy legalább húsz ilyen ajándékot hordjon a nyakában láncon, mielőtt férjhez megy. Azok, akik a legtöbb ajándékkal rendelkeznek, a legkedvesebbek szüleik szemében, és a férfiaknál is a legkapósabbak; nagy becsben tartják és nagyon kívánják őket házastársul, mert azt mondják, ezeknek a legnagyobb a vonzóerejük. Nagyobb ajándékot nem adhat egy mátka vőlegényének, mint az idegentől kapott ajándékokat; nem becsülik, sőt megvetik azt, aki legalább húsz ajándékot nem tud felmutatni annak bizonyságául, hogy az utasokkal hált. Ékszereit a menyegző napján nyújtja át vőlegényének. Ha pedig egy hajadon teherbe esett, gyermekét a leendő férj neveli fel ugyanolyan örökösödési joggal, mint az azután születetteket. De most figyeljetek! Házasság után asszonyaikat nagyon megbecsülik, és aljasságnak tartják, ha bárkivel összeszűrik a levet; és noha az asszonyok házasság előtt úgy viselkednek, mint hallottátok, később minden ledérségtől tartózkodnak!

Mint mulatságos dolgot, elmondtam nektek ezeket a házassági szokásokat. Meghiszem azt, hogy tizenhat-huszonnégy esztendős ifjaink szívesen utaznának egyet abban az országban! Annyi lányt kapnának, amennyit szemük-szájuk megkíván, és szinte teljesen ingyen!

A nép egyébként bálványimádó és elvetemült fajzat; nem tartja bűnnek a rablást és a gonoszságot, és valóban ők a Föld legnagyobb haramiái. Vadászatból élnek, továbbá állattenyésztésből és a föld gyümölcseiből. El kell még mondanom, hogy ebben az országban pézsmát adó állat is található, olyan tömegben, hogy bűzük betölti az országot, egyik végétől a másikig. Ugyanis havonta egyszer pézsmát bocsátanak ki magukból Miként előzőleg említettem, az állatok köldöke közelében daganathoz hasonló zacskó van tele vérrel: és ez a pézsma. A zacskó havonta megtelik, és felpattanva kiürül belőle a vér. Az állatok neve tatár nyelven gudderi, és húsuk igen ízletes. Ezeknek a rablóknak igen sok remek és nagy kutyájuk van, melyek jó szolgálatot tesznek nekik a pézsmaállatok elejtésében, s így rengeteg pézsmához jutnak. Náluk nem használatos a Nagy Kán papírpénze, sem az ezüst, hanem sóval fizetnek.[302] Szegényesen öltöznek, mert öltözetük csak állatbőrökből, vászonból és enyves szövetből készül. Saját nyelvüket beszélik, és a tebet nevet viselik. Maga Tebet igen nagy tartomány; rögtön beszámolok róla röviden.

46. FEJEZET

További beszámoló Tebetről

Ez a Tebet nevű tartomány igen nagy kiterjedésű. A nép, mint mondtam, külön nyelvet beszél és bálványimádó. Országuk Manzival és különböző más tartományokkal határos; lakói igen nagy tolvajok.

Valóban olyan hatalmas tartomány, hogy nyolc királyságot és nagyszámú várost meg falut foglal magában. Számos részén a folyókban és tavakban aranyat tartalmazó iszap található. Bőven terem itt gyömbér és fahéj is. A korall nagyon keresett cikk ebben az országban, és drágán megfizetik, mert gyönyörűségük telik abban, ha asszonyaik vagy bálványaik nyakába akaszthatják. Az országban sok finom gyapjú- és egyéb szövetfélét, selyemkelmét és brokátot készítenek; továbbá olyan fűszerféléket termelnek, melyek a mi országunkban teljesen ismeretlenek. Amellett itt találjátok az egész világ legjobb varázslóit és csillagjósait, ördögi művészettel olyan csodákat és boszorkányságokat művelnek, hogy elámul, aki látja vagy akár csak hallja. De én könyvünk folyamán erről nem számolok be részletesen. Az embereket szórakoztatná, ha hallanák, de semmi jóra nem vezetne. Vihart tudnak támasztani, és villámot tudnak csiholni - mennydörgéssel együtt! -, amikor kedvük tartja, vagy meg is szüntethetik, és egyéb hallatlan csodákat művelnek.

Egyszóval Tebet népe gonosz hajlamú fajta. Akkora vérebeik vannak, mint egy szamár, ezekkel vadászni szoktak, különösképpen vad ökrökre, melyeknek neve bejamini,[303] és valóban hatalmas, büszke állatok. Még sokfajta vadászkutyájuk van, valamint kitűnő vándor- és kerecsensólymaik, gyors röptűek és jól idomítottak, melyeket itt fognak az ország területén.

Előadtam, amit röviden el kellett mondanom Tebetről, hagyom tehát ezt az országot, és egy másik, Kaindu nevű tartományról beszélek.

Tebetre vonatkozólag azonban még tudnotok kell, hogy a Nagy Kán uralma alatt áll, akárcsak a többi királyság, vidék és tartomány, amelyről ebben a könyvben beszéltem; sőt azok a királyságok, vidékek és tartományok is, amelyekről a könyv elején úgy emlékeztem meg, hogy Argonnak, Kelet urának birodalmához tartoznak, szintén a császár alattvalói. Mert előbbi a császártól kapta hatalmát, hűbérese neki, és az uralkodói vér révén rokona. Így hát tudnotok kell, hogy a könyvünkben ezután megnevezendő minden tartomány a Nagy Kán alá tartozik. Akkor is így kell értenetek, ha külön nem említem meg.

Most hagyjuk ezt a tárgyat, és hadd beszéljek Kaindu tartományról.

47. FEJEZET

Kaindu tartományról

Kaindu tartomány nyugat felé terül el,[304] és csupán egyetlen királya van. Ám nehogy azt gondoljátok, hogy itt a nyugat szón a Nyugathoz tartozó tartományok valamelyikét kell érteni. De minthogy elhagyjuk azokat az országokat, amelyek kelet és északkelet felé esnek, és a Nap nyugvása felé haladunk, azért beszélünk nyugatról.

Lakói bálványimádók, a Nagy Kán alattvalói, és sok városban és faluban élnek. A főváros neve szintén Kaindu, és a tartomány felső részében fekszik. Van itt egy tó, melyben gyöngyöket találnak; ezek szép fehérek, de nem kerekek: fürtöket alkotnak, mert egy kagylóban néha négy, öt vagy hat szem is van együtt. Ám a király nem engedélyezi halászatukat, mert ha mindenki annyit szerezne, amennyi tetszik, rengeteg kerülne piacra, és a gyöngy elvesztené értékét; nem lenne jó semmire. Csak akkor szabad halászni, ha neki kedve tartja, és csak annyit, amennyire szüksége van. Ha pedig valaki saját szakállára megpróbálja a gyöngyhalászást, könyörtelenül halállal bűnhődik.

Van az országban egy hegy, ahol bőven találják a türkiz nevű drágakövet. Valóban igen szép kő. Ennek gyűjtéséhez is a császár külön parancsa szükséges.

Meg kell említenem egy szokást, melyet az ország asszonyaival szemben követnek. Senki sem érzi sértve magát, ha feleségét, lányát, nővérét vagy családjának bármely tagját egy idegen, vagy akármilyen férfi megszeplősíti, sőt ellenkezőleg, jó szerencsének tartja. Azt mondják, hogy ettől feléjük fordul isteneik és bálványaik kegye, s emelkedik a jólét. Éppen ezért bízzák asszonyaikat idegenekre és más emberekre; rögtön elmondom, hogyan.

Ha idegennel találkoznak, akinek nincs lakása, mindent elkövetnek, hogy magukhoz csalják. És mihelyt beköltözött a lakásba, a ház ura elmegy, figyelmeztetve feleségét, hogy tegyen mindent a vendég tetszése szerint, s miután így szólott, kimegy a mezőre vagy a szőlőjébe és földjére, s vissza sem jön addig, míg az idegen el nem ment. Az utóbbi pedig ennek a bitangnak a házában lakik három vagy akár négy napig is, és a fickó feleségével, lányával, nővérével vagy a család bármelyik nőtagjával szórakozik, ahogy kedve tartja. Mindaddig, amíg a házban tartózkodik, azzal jelzi ottlétét, hogy kitűzi az ajtóra kalapját vagy valami más holmiját; a gazda ebből tudja meg, hogy még mindig ott lakik. Míg ez a pimasz fent látja a jelt, haza sem megy, nehogy megzavarja őket mulatságukban. Mert legyen bár feleségéről, lányáról, nővéréről vagy egyéb rokonáról szó, mindenképpen örvendezik szívében, és szentül hiszi, hogy amennyi jóval az idegent hozzátartozói elhalmozzák, az istenek és bálványok azt ugyanannyi jutalommal viszonozzák, megsokasítva nyájait és földje termését.

Amikor az idegen távozása után a gazda hazatér, örömtől és reménytől megittasulva találja háza népét; maga abban leli kedvét, hogy elmesélteti az asszonynéppel, hogyan tobzódott az idegen velük; aztán egyértelemmel hálát adnak isteneiknek! Valóban mindenki ezt csinálja Kainduban, és nem látnak benne becstelenséget. A Nagy Kán ugyan tiltja ezt a szokást, de ők mégsem tágítanak tőle, annál is inkább, mert megrögzött cinkosságukban egyik sem vallana rá a másikra. Bizonyos, hogy falvaik kietlen hegyek közt vannak, de mégis az út közelében, úgyhogy felajánlhatják asszonyaikat az idegeneknek. Az utóbbiak - többnyire kereskedők - az asszonyoknak egy kevés gyengébb minőségű kelmét adnak, majd kiszórakozva magukat lóra ülnek és távoznak.

Ilyenkor a férfi meg asszony még utánuk kiált: „Ejnye, hová mégy? Nem mutatnád meg, mit viszel el tőlünk? Hadd lássuk, drágalátos teremtés, mit szereztél! És nézz csak körül, nem feledtél-e valamit nálunk!” És megmutatják az ajándékot. „Ezt kaptuk mi tőled, te ostoba, de te mit kaptál tőlünk? Semmit!” Ilyenformán csúfolódnak, már amint az náluk járja. E szokás pedig az egész tartományban dívik.

Ennél a népnél a következő pénz van használatban: aranyrudakat készítenek, amelyeket lemérnek, és súlyértékét saggióban fejezik ki;[305] ezzel csak nagy összegeket fizetnek, mert vert pénzük nincsen. A pénzváltást pedig így intézik: sót főznek ki, majd mikor tésztaszerűvé vált, egyfajta öntőformába rakják, melynek alja lapos, teteje viszont kerek; a benne kiformált sódarab fél fontot nyom. Utána az öntvényeket egy erősen felforrósított kőre teszik a tűz mellé, ahol kiszáradnak, és igen megkeményednek. A pénzt ellátják az uralkodó pecsétjével, de ezt csak az uralkodó tisztviselői tehetik. Egyesek egy fontot érnek, mások felet, aszerint, milyen a nagyságuk. Minden nyolcvan ilyen öntvény egy saggio finom aranyat ér, így nevezik ezt a súlyegységet. Tehát só szolgál nekik váltópénzül. A kereskedők ezzel a pénzfajtával legszívesebben azokat keresik fel, akik a vad hegyek közt, az utaktól távol eső vidéken élnek, mert ott hatvan, ötven, sőt negyven sódarabért is kapnak egy saggio aranyat, aszerint, mennyire eldugott helyen laknak; minthogy nem tudják aranyukat, pézsmájukat és egyéb dolgaikat tetszés szerinti időben eladni - tudniillik nincs kinek -, olcsó pénzért megválnak tőlük; aranyat úgyis találnak folyóikban és tavaikban, mint említettem. A kereskedők tehát behatolnak ide és Tebet hegyei közé, ahol szintén a sópénz járja, és óriási haszonra tesznek szert, mert a bennszülötteknek a hús mellé szükségük van sóra és egyéb dolgokra, amiket szintén meg kell venniök. A városokban is ezzel a pénzzel sózzák az emberek ételüket, úgy, hogy előbb darabokra törik.

Bőven tenyésznek az országban pézsmaállatok, ezért a vadászok igen sokat gyűjtenek. Halat is rengeteget és finomat fognak abból a tóból, ahonnan a gyöngyöt halásszák. Igen elszaporodtak a vadállatok, tehát oroszlánok, medvék, hiúzok, farkasok, szarvasok, gímek meg őzek, és nagy tömegben találhatók itt a különböző fajta szárnyasok is. Nem szőlőből készítenek bort, hanem búzából, rizsből - bizonyos fűszerekkel - s ez valóban igen jó ital. Az országban még sok szegfűszeg terem. A fa, melyről szedik, elég kicsi, levele a babéréhoz hasonlít, de hosszabb és keskenyebb, kis fehér virága pedig a szegfűre emlékeztet, csakhogy éretten feketés színű. Bőségesen terem még gyömbérük és fahéjuk, azonkívül vannak más fűszereik is, amelyek sohasem jutnak el a mi országunkba; éppen ezért semmi szükség, hogy beszéljek róluk.

Most hagyjuk ezt a tartományt, miután mindent elmondtunk róla. De hadd említsem még meg erről a Kaindu tartományról, hogy tíz napig tart az út rajta keresztül, közben számos várost és falut láttok, olyanfajta néppel, amilyenről már beszéltem. A tíznapos lovaglás végén egy Briusz nevű folyóhoz érkeztek,[306] amely Kaindu tartomány határát alkotja. A folyó sok aranyiszapot sodor magával, partján pedig fahéj terem. Az óceánba ömlik.

A folyóról több mondanivalóm nincs, tehát egy másik tartományról beszélek, Karadzsanról, mint rögtön hallani fogjátok.

48. FEJEZET

Karadzsan tartományról

Ha a folyón átkeltetek, Karadzsan tartományba léptek,[307] mely igen nagy, és hét királyságot foglal magában. Nyugati irányban terül el; a nép bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója, kinek egyik fia, név szerint Eszentimur uralkodik itt.[308] Igen nagy, gazdag és hatalmas fejedelem; igazságosan és jól kormányozza a birodalmat, mert bölcs és derék ember. Elhagyva a mondott folyót, öt napig haladtok nyugati irányban, számos várost és falut érintve. Az ország az egyik legkitűnőbb lónevelő vidék, a nép pedig állattenyésztésből és földművelésből él. Külön nyelvet beszélnek, melyet alig lehet megérteni.

Az út ötödik napján a fővárosba érkeztek, melynek neve Jacsi;[309] igen nagy és híres város, hol számos kereskedő és iparos dolgozik. Sokféle nép lakja, mert nem csupán szaracénok és bálványimádók, de nesztoriánus keresztények is találhatók itt. Bőven van búzájuk és rizsük. Ennek ellenére sosem esznek búzakenyeret, mert ebben az országban ez egészségtelen. Rizst fogyasztanak, és különféle ételeket készítenek belőle, továbbá egy átlátszó és jó fűszeres italfajtát, melytől éppúgy be lehet rúgni, mint a bortól.

Elmondom, milyen a pénzük. Erre a célra bizonyos fehér porcelánkagylókat használnak,[310] melyeket egy tóból halásznak, olyanfélét, mint amilyet néha a kutyák nyakörvére szoktak tenni. Nyolcvan ilyen porcelánkagyló egy mérő ezüstöt ér, mely két velencei kisezüstnek, vagyis huszonnégy piccolónak felel meg. Tehát nyolc ilyen ezüst súlyegység ér egy arany súlyegységet.

Vannak az országban sókutak, melyekből sót párolnak; bizonyos vidékek népessége teljesen ebből él. És mondhatom, hogy maga a király is tekintélyes jövedelme nagy részét a sónak köszönheti.

Az országban egy jó száz mérföld kerületű tó terül el, melyben tömegesen tenyésznek a világ legjobb halai, ráadásul nagyok és finomak.

Semmi kivetnivalót nem találnak abban, ha egy férfi másnak az asszonyával bizalmas viszonyban van, feltéve, ha az asszony beleegyezik. Ellenkező esetben súlyos sértésnek veszik.

Hadd mondjam még el, hogy az ország népe nyersen eszi a húst, legyen az juh, marha, bölény, baromfi vagy egyéb. A szegény nép ott ácsorog a vágóhely környékén, és elkapkodja az állat teteméből kivett nyers májat, darabokra vágja, fokhagymás és fűszeres lébe aprítja, és megeszi. Egyéb húsokat is éppúgy nyersen esznek, mint ahogy mi sülten vagy főve. A nemesemberek is nyersen eszik a húst, csakhogy ők még apróbbra vagdalják, és még fűszeresebb hagymás lébe szórják.

Most tovább beszélek Karadzsan tartomány egy másik részéről.

49. FEJEZET

Karadzsan tartomány másik részéről

Elhagyva a most említett Jacsi városát és tíz napig utazva nyugat felé, egy másik fővárosba értek, mely még mindig Karadzsan tartományban van. Ennek a fővárosnak a neve szintén Karadzsan.[311] A nép bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója; királyuk Kogacsin,[312] a Nagy Kán egy másik fia.

Ebben az országban bőven található aranyiszap, úgy értem, a folyókban és tavakban, míg a hegyekben nagyobb aranyrögök is vannak. Annyi tehát az aranyuk, hogy egy saggio aranyat már hatszor annyi súlyú ezüstért odaadnak. Aprópénzként az előbb már említett porcelánkagylókat használják. Az országban ugyan nem találhatók, de Indiából eleget hoznak be.

Ebben a tartományban olyan hatalmas kígyók tenyésznek, hogy megrémül, aki látja őket, és megborzad, aki hall róluk. Elmesélem, milyen hosszúak, és milyen nagyok. Állítom, hogy némelyik tíz lépés hosszúra is megnő; egyik nagyobb, másik kisebb. Hordónyi vastagok, mert a nagyobbak kerülete tíz tenyér is megvan. Fejüknél két talpuk nő, de nincs ujjas lábuk, csupán karmaik, egy nagyobb és két kisebb, mint a sólyomnak vagy az oroszlánnak. A fejük igen nagy, a szemük pedig világít és nagyobb, mint egy jókora cipó. A szájuk olyan széles, hogy egészben le tudnak nyelni egy embert, és tele van hegyes fogakkal. Röviden: olyan rémítőek és szörnyen csúnyák, hogy ember és állat félelmében egyformán megdermed előttük. Vannak kisebbek is, körülbelül nyolc vagy öt, vagy csak négy lépés hosszúak.

A következő módon ejtik foglyul őket. Tudnotok kell, hogy napközben a föld alatt élnek a nagy hőség miatt, és csak éjjel járnak ki táplálkozni, amikor is minden állatot felfalnak, amit csak elkaphatnak: oroszlánt, farkast, akármit. Folyókhoz, tavakhoz és forrásokhoz járnak inni. Olyan súlyosak, hogy valahányszor étel vagy ital után kutatnak, mint ahogy éjjelente teszik, farkuk barázdát vés a talajba, mintha egy egész hordó bort vontattak volna arra. A vadászok tehát, akik nyomukat kutatják, egy bizonyos tőr segítségével fogják meg őket, melyet arra a barázdára fektetnek rá, melyet a kígyó maga után hagyott, tudva azt, hogy ugyanazon az úton tér vissza. Egy cölöpöt vernek mélyen a földbe, ahol éppen lejteni kezd a talaj, s tetejére élesre fent acélpengét erősítenek, mely tenyérnyire áll ki és olyan, mint egy borotva vagy lándzsahegy. Aztán az egészet beborítják homokkal, hogy a kígyó ne láthassa. Persze, a vadász több ilyen cölöpöt ver le a nyomba. Mikor az állat odaér, nekimegy az acélpengének, mégpedig a lejtő miatt olyan erővel, hogy felhasítja mellét egészen a köldökéig, amitől azonnal megdöglik; a varjak, látva, hogy az állat már nem él, károgni kezdenek, amiből a vadász tudja, hogy a kígyó elpusztult, és keresésére indul; e nélkül a jel nélkül meg sem kockáztatná az indulást. Megpillantja a vért, követi a nyomot, és rábukkan a hullára.

Így fogják tehát ezeket az állatokat. Azok, akik elejtik őket, belsejükből azon nyomban kiszedik az epét, amit nagy pénzért adnak el, mert tudnotok kell, hogy ebből az anyagból igen értékes orvosságot készítenek, melynek három kiváló tulajdonsága van. Először: ha valakit veszett kutya mar meg, és csupán egy kupicával adnak neki inni borba vegyítve ebből az italból, azonnal meggyógyul. Másodszor: ha az asszonyok nehezen vajúdnak, az előbbi mennyiséggel megitatva könnyen hozzák világra gyermeküket. Harmadszor: ha valakit kelések, vagy fekélyek lepnek el, és egy kevés ilyen epével bekenik, gyorsan meggyógyul. Láthatjátok tehát, miért olyan magas az ara. A kígyó húsát is eladják, mert igen ízletes, és a nép nagyon kedveli.[313]

És ha a kígyók igen éhesek, néha a medvék, oroszlánok és más nagy ragadozók tanyáit is felkeresik, és felfalják kölykeiket, anélkül hogy az apa- vagy anyaállatok megakadályozhatnák. Sőt, ha a nagy állatok közelébe férkőznek, azokat is elpusztítják. Semmi nem képes ellenállni nekik.

Az országban nagy és kitűnő lovakat is tenyésztenek, melyeket Indiába szállítanak eladni. És tudnotok kell, szokás ennél a népnél két vagy három csigolyát levágni a lovak farkából, részben, hogy a lovasokat ne csapkodhassák vele, részben, mert illetlen dolognak tartják, ha egy ló farkát magasan tartja. Úgy lovagolnak, mint a franciák, vagyis egészen mélyre eresztett kengyellel, amit hosszú kengyelnek neveznek. Viszont a többi nép és a tatárok is rövidre veszik, hogy az íj kifeszítése közben egészen kiegyenesedhessenek lovaik hátán. Cserzett bőrpáncélt viselnek, nyilat, pajzsot és dárdát hordanak, szúrófegyvereik hegye pedig mérgezett.

És való igaz, hogy igen sokan, férfiak és nők egyaránt, különösen a gonosz szándékúak, szüntelenül mérget hordanak maguknál, hogy bevehessék, ha netalán valamely gaztett elkövetése közben csípnék el őket, és így elkerülvén a kínvallatást és megkorbácsolást, gyorsan meghaljanak. De a királyok, akik ezt a szokást ismerik, kutyaürüléket tartanak készenlétben, melyet azonnal lenyeletnek a bűnössel, hogy hányja ki a mérget. Ilyenformán valóban megtalálták a himpellérek fortélyának ellenszerét, és igen gyakran sor kerül alkalmazására.

Egy hitvány dologról kell még beszámolnom, melyet azelőtt gyakoroltak, mielőtt a kán meghódította őket. Ha véletlenül egy finomabb vagy előkelőbb születésű, vagy más jobbfajta ember szállást keresett ennél a népnél, éjnek idején méreggel vagy egyébbel meggyilkolták. Ezt pedig nem rablás céljából vagy gyűlöletből követték el, hanem attól az elképzeléstől vezettetve, hogy a meggyilkolt ember jó hírneve, bölcsessége és ügyessége ott marad a hajlékban, ahol megölték. És mindenki áldásnak tartotta, ha ilyenformán magához láncolhatta valakinek a lelkét, és minél előkelőbb származású és megnyerőbb külsejű személlyel tette ezt, annál inkább becsülték és irigyelték miatta. Ilyen módon igen sok embert eltettek láb alól, mielőtt a Nagy Kán meghódította őket. De legyőzetésük óta, immár harmincöt éve, ezt a bűnös és gonosz szokást már nem gyakorolják. Mégpedig a Nagy Kán iránti félelemből, aki az ilyen vétkeket rettenetes büntetéssel sújtja.

Nos, beszéltünk erről a tartományról eleget; hallgassátok hát egy másiknak dolgait.

50. FEJEZET

Zardandan tartományról

Ha Karadzsant elhagytátok, és öt napig utaztok nyugat felé, egy Zardandan nevű tartományba érkeztek.[314] A nép bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója. A főváros neve Vocsan.[315]

Az ország népe csupa aranyfogat hord, vagy jobban mondva, egyfajta aranyburkolattal fedi a fogait; igen ügyesen csinálják: az alsó és felső fogakat egyaránt el tudják fedni. De csak a férfiaknál dívik, az asszonyoknál nem. A férfiak karjukra és lábukra is fekete színű sávokat meg csíkokat mesterkednek, mégpedig a következőképpen: vesznek öt egymáshoz kapcsolt tűt, és ezekkel addig szúrják húsukat, míg vérzik, aztán valamilyen fekete anyaggal bedörzsölik; ez soha nem tüntethető el. Az előkelőség és finomság jelének tekintik az ilyen fekete sávot. Meg kell mondani, a férfiak úriemberek a maguk módján, és háborúskodáson, vadászaton és solymászaton kívül semmit sem csinálnak. Minden munka a nőkre hárul, akik háborúban foglyul ejtett rabszolgák segítségével végzik el.

És ha valamelyik asszonyuk gyermeket hozott a világra, a gyermeket megmossák és bepólyálják, aztán az asszony felkel, és végzi a házimunkát, míg a férje ágyba fekszik, maga mellé véve a csecsemőt; s nem is hagyja el ágyát negyven napon át, legfeljebb szükségét végezni. Az egész rokonság és az ismerősök sorra látogatják, és nagy ünnepséget csapnak. Ezt azért teszik, mert szerintük az asszonynak súlyos teher volt a gyermek kilenc hónapig, és éppen ezért illendő, hogy a férj is osztozzék szenvedéseiben, s úgy mondják, legalább negyven napig ne legyen gondja az asszonynak gyermekére, csupán annyi, hogy megszoptatja.[316]

Minden húst megesznek, nyersen vagy főzve, a hús mellé pedig főtt rizst fogyasztanak, saját szokásuk szerint elkészítve. Italuk rizsből készült fűszeres bor, mégpedig igen kitűnő. Pénzként aranyat használnak, súlyra mérve, aprópénznek pedig kagylót. És mondhatom nektek, hogy egy mérő arany náluk csupán öt mérő ezüstöt ér. Ennek az az oka, hogy aranyuk sok van, viszont öthónapi járóföldre nincs ezüstbánya. Ez sok kereskedőt vonz ide, hogy ezüstjüket beváltsák a nép közt. Mivel pedig csupán öt saggio ezüstöt adnak egy saggio aranyért, sőt néha ennyit se, ezen a csereüzleten a kereskedőknek óriási hasznuk van.

A népnek sem bálványai, sem templomai nincsenek, hanem családjuk ősét imádják, mert, mint mondják, „mindnyájan őtőle származunk”. Az írást nem ismerik, és ez nem is csoda, mert az ország kietlen és nehezen megközelíthető, tele óriási rengetegekkel és megmászhatatlan hegyekkel, nyáron pedig levegője tisztátalan és rossz. Ha idegen megkockáztatja, és nyáron erre jár, biztosan belehal. Éppen ezért alig érintkeznek a világgal. Ám ha egymás közt üzletet kötnek, kerek vagy négyszögű botot vesznek, melyet kettéhasítanak, és mindegyik elviszi a felét. Mindegyik felen két vagy három rovást vésnek az adósság nagysága szerint. Mikor pedig az adós a tartozást megfizette, a rovásbot másik felét visszakapja a hitelezőtől.

Hadd mondjam még el nektek, hogy ebben a három tartományban, melyről beszéltem, vagyis Karadzsanban, Vocsanban és Jacsiban, egyáltalán nincsen orvos. Ha tehát valaki megbetegszik, akkor elküldenek javasemberekért; ezek hivatása az ördögidézés és a bálványok szolgálata. Ha a javasemberek megérkeztek - mondhatom, vannak elegen -, a beteg elmondja nekik baját, mire a varázslók táncolva és énekelve rögtön játszani kezdenek hangszerükön. A varázslók addig táncolnak, míg egyikük szájából habot túrva halottként elterül a földön.[317] Ekkor az ördög belép a testébe. Mikor pedig társai ezt látják rajta, kérdéseket tesznek fel a beteg állapotáról. Mire ő így felel: „Ez vagy az a szellem támadta meg a beteg embert, mert magára haragította, és nem mutatott irányában tiszteletet.” Megnevezi a szellemet, mire tízszer ezt mondják: „Kérünk téged, bocsáss meg neki, és végy véréből vagy javaiból annyit, amennyit akarsz, s ennek fejében gyógyítsd meg.” Miután hosszan imádkoztak, a révületbe esett ember testében levő gonosz szellem még hozzáteszi: „A beteg ember még egy másik szellem iránt is tiszteletlen volt, aki annyira neheztel rá, hogy semmi körülmények közt meg nem bocsát.” Ha ezt a feleletet kapják, akkor a betegséget halálosnak ítélik. De ha a beteg sorsa az, hogy felépüljön, akkor a felelet úgy hangzik, hogy noha vétke nagy, mégis meggyógyul; hozzon azonban két vagy három birkát, és készítsen elő tíz vagy tizenöt korsó igen finom és bőven fűszerezett italt.

Meg kell még jegyeznem ezenfelül, hogy a birkáknak mind fekete fejűeknek vagy pedig valamilyen más, előírt színűnek kell lenniök. Mindezt áldozatképpen mutatják be valamelyik szellemnek, kinek nevét megjelölik. Előírt számú varázslót és ugyanannyi javasasszonyt hívatnak, és hangos éneklés meg ujjongás közepette, fényeket gyújtva és jó illatot gerjesztve, zajlik az ünnepség. Efféle feleletet kapnak olyankor, ha a beteg állapota javul. Aztán a beteg rokonai elmennek, és mindent úgy rendeznek el, ahogy megparancsolják nekik, a javasember pedig, aki mindezt mondta, újból talpra áll.

Tehát levágják az előírt színű birkát, vérét a szellem tiszteletére és táplálására bizonyos helyeken elhintik. Ekkor jönnek előírt számban a javasemberek és javasasszonyok; mikor valamennyi összegyűlt, és minden készen van, táncolni, énekelni és zenélni kezdenek a szellem tiszteletére, majd húslevest, italokat és áloéfát vesznek, sok fényt gyújtanak, ide-oda járkálnak, elhintik a húslevest, az italokat is, meg a húst is. Miután egy ideig ezzel foglalatoskodtak, a javasemberek egyike ismét révületbe esik, habot túr a száján, a többiek pedig megkérdik tőle, hogy megbocsátott-e már a beteg embernek. Néha igennel felel, néha pedig nemmel. Ha a felelet: nem, újra megismétlik a szertartásokat egészen addig, amíg meg nem bocsát. Mikor pedig nagy szertartásossággal véghezvitték azt, amit a szellem parancsol, kijelentik, hogy az ember bocsánatot nyert, és hamarosan meggyógyul. Azután nagy vidámsággal és jókedvvel nekiesnek az ennivalónak, s az, aki eddig élettelenül feküdt a földön, felkel, és versenyt eszik a többivel. Miután mindnyájan ettek és ittak, az emberek felkerekednek, és hazamennek. A beteg pedig tüstént jobban érzi magát, és meggyógyul.

A javasok feleletei, noha néha mellétalálnak, igen gyakran igaznak bizonyulnak. Ha az isteni gondviselés akaratából a beteg meggyógyult, ők ezt az áldozattal megtisztelt bálvány javára írják. De ha a beteg mégis meghal, azzal védekeznek, hogy a szertartásba hiba csúszott, és valaki belekóstolt az ételekbe, mielőtt a bálvány megkapta a részét. S akármilyen beteg kedvéért nem csinálnak ilyen szertartásokat: ez csupán a gazdagokat illeti meg. Kathajban és Manziban meg az összes bálványimádó tartományban egyformán hódolnak ennek a szokásnak, mert orvosaik nincsenek.

Miután beszéltem erről a népről és haszontalan szokásaikról, most ismertetni akarom tartományukat, és egyebekről is be fogok számolni annak rendje és módja szerint.

51. FEJEZET

Hogyan szövetkezett Mien és Bangala királya a Nagy Kán ellen

De elfelejtettem beszélni egy híres csatáról, amit pedig nem szabad könyvünkből kihagyni, s amelyet Vocsan királyságában vívtak, Zardandan tartományban. Előadjuk tehát részletesen.

Krisztus születésének 1272. évében a Nagy Kán Neszkradin herceg[318] vezetésével erős hadat küldött Karadzsan és Vocsan királyságokba, melyek a birodalommal határosak, hogy megvédelmezze azokat a gonosz indulatú emberek fosztogatásaitól. Ez még azelőtt történt, mielőtt egyik elhunyt fiának fiát, Szentemurt ott királlyá tette.[319]

Történt tehát, hogy bizonyos nagyurak, Mien[320] és Bangala[321] királyai, akik igen hatalmas uralkodók voltak, sok földdel, kinccsel és néppel - mert akkor még nem voltak a Nagy Kán alattvalói, mint most; ez utóbbi csak nem sokkal ezután hódította meg őket, elvéve tőlük mindkét említett királyságot -, tehát, mint mondom, Mien és Bangala királyai meghallották, hogy a Nagy Kán serege Vocsanban van. Azt gondolták magukban - mert igen megijedtek -, legokosabban tennék, ha óriási hadsereggel váratlanul rajtaütnének, és elfognák a betolakodókat, hogy a Nagy Kánnak örökre elmenjen a kedve sereget küldeni ide.

Így hát a királyok nagy haderőt és tömérdek hadianyagot gyűjtöttek össze; ezek közt volt, hadd mondom el, kétezer nagy elefánt, melyeknek mindegyike jól és keményen ácsolt gerendatornyot hordozott a hátán, benne tizenkét-tizenhat, nyíllal és egyébbel felfegyverkezett, válogatott harcossal. Emellett legalább hatvanezer gyalogossal és lovassal rendelkeztek. Szóval kitűnő hadsereget állítottak fel, mint ahogy ilyen hatalmas uralkodókhoz illik. Mert seregük méltó volt arra, hogy nagy dolgokat vigyen véghez.

És mit mondjak nektek? Mikor a királyok befejezték hadi készületeiket a tatárok ellen, nem halogatták az időt, hanem egyenesen a Nagy Kán Vocsanban táborozó serege ellen indultak. Majd említésre kevésbé méltó események után végre háromnapi járóföldre megközelítették a tatár hadat Zardandan területén, mint már mondtam is. A királyok itt tábort ütöttek, és pihentették a sereget.

52. FEJEZET

A Nagy Kán seregének és hadvezérének csatájáról Mien és Bangala királya ellen

És mikor a tatárok kapitánya hírt hallott arról, hogy a fent nevezett királyok ilyen nagy haderővel indultak ellene, nyugtalankodni kezdett, tudván, hogy csak tizenkétezer lovasa van. Mindazonáltal derék és ügyes katona volt, nagy hadi tapasztalattal rendelkezett, és értett a vezetéshez; Neszkradinnak hívták. Amellett igen jó csapatokkal rendelkezett, ezeknek kiadta parancsait, és buzdító beszédet mondott, s minden intézkedést megtett önmagának és seregének védelmére. De miért is szaporítsam a szót? A mindössze tizenkétezer főnyi jól felszerelt lovasból álló haderő felvonult Vocsan síkságán, és ott várt a csatára, mert így ítélte jónak az a kitűnő hadvezér, aki őket vezette. Ugyanis a síkság mellett nagy és sűrű erdő terült el. A vezér embereit az erdő közelében helyezte el, hogy oda csalhassák az ellenséget, tudván, hogy az elefántok erődeikkel nem tudnak a fák közé behatolni. Ha tehát az elefántok olyan vadul csörtetnének szembe, hogy lehetetlen rohamukat feltartóztatni, ők visszavonulhatnak a fák közé, és onnan nyilazhatnak rájuk. Maga köré gyűjtötte tehát lovasait, s ékes szóval buzdította őket: legyenek ugyanolyan vitézek, mint eddig, mert az erő nem a számban, hanem a vitézek kipróbáltságában és derekasságában van. Mien és Bangala királyainak emberei járatlanok a hadviselésben, ők viszont állandóan gyakorolják. Ne ijedjenek hát meg az ellenség nagy számától, hanem bízzanak saját ügyességükben, mert oly sok helyen és alkalommal állták ki a próbát, hogy nevüket rettegi nemcsak az ellenség, hanem az egész világ. Bizonyítsák be ezt újra, és ő ígéri, hogy győzni fognak. A tatárok így várták a síkságon az ellenséget. Ám ne beszéljünk róluk egy ideig; úgyis hamarosan visszatérünk rájuk; hanem itt az ideje, hogy az ellenségről is megemlékezzünk.

Miután Mien királya eleget várakozott, hogy csapatai kipihenjék magukat, indulást parancsolt Vocsan síksága felé, ahol a tatárok már hadirendben állottak. És mikor a király hadserege a síkságra ért, és egy mérföldnyire volt az ellenségtől, minden elefántháton levő erődöt csatába rendelt, mire a harcosok elfoglalták bennük a helyüket, majd mögöttük hadirendbe állította gyalogosait és lovasait is, ahogy bölcs királyhoz illik. Miután pedig mindenről intézkedett, megparancsolta, szólaljanak meg a zeneszerszámok, és megindult, hogy összecsapjon az ellenséggel.

A tatárok, látva a közelgő ellenséget, nem ijedtek meg, hanem inkább bátran kihúzták magukat, és hasonlóképpen rendben és fegyelemben megindultak. Mikor már közel voltak, és nem maradt más hátra, mint megkezdeni a csatát, a tatárok lovai annyira megrémültek az elefántoktól, hogy nem voltak képesek szembe ügetni, hanem felágaskodtak és megfordultak. Közben a király, valamint katonái és elefántjai szüntelen előrenyomultak.

Mikor a tatárok látták, hogy áll a dolog, nagy haragra gerjedtek, és nem tudták, mit mondjanak vagy tegyenek; mert nagyon is jól látták, hogy mindnyájan elvesznek, ha nem tudják lovaikat előre kényszeríteni.

Vezérük azonban, aki már mindent jó előre meggondolt, bölcs vezető módjára cselekedett. Azonnal parancsot adott, hogy mindenki szálljon le lováról; kössék lovaikat a közeli erdő fáihoz, aztán pedig vegyék elő nyilaikat, mert ezt a fegyvert jobban kezelik, mint a világ bármely más népe. A sereg engedelmeskedett a parancsnak, megfeszítették íjaikat, és annyi nyilat lőttek ki az előnyomuló elefántokra, hogy rövidesen nagy részüket megsebesítették és megölték, a hátukon ülő emberekkel együtt. Az ellenség is nyilazott a tatárokra, de a tatárok fegyverei jobbak voltak, s amellett jobban is bántak velük. De mit is mondjak? Mikor az elefántok érezték a rájuk zuhogó nyílesőt, megfordultak, és menekülni kezdtek: most már senki sem volt képes rábírni őket, hogy szembeforduljanak a tatárokkal. Olyan robajjal és dübörgéssel menekültek, hogy azt gondolhattátok volna: itt a világ vége! Sőt az erdőbe is berontottak, s a rajtuk levő erődökkel a fákhoz dörgölőztek, úgyhogy minden felszerelés és fegyverzet lehullt róluk, amit rájuk raktak.

Így, mikor a tatárok látták, hogy az elefántok hátat fordítottak, és semmi áron nem hajlandók szembe jönni, s az ellenség sorai közt teljes a zavar, nem késlekedtek tovább, hanem egyszerre lóra kaptak, és nekitámadtak az ellenségnek. Először nyilaikat lőtték ki, majd megkezdődött a tomboló közelharc karddal és buzogánnyal. Vadul csapott össze a két sereg, és halálos ütéseket váltottak. A király csapatai számban jóval meghaladták a tatárokat, de más fából faragták őket, és nem voltak olyan jártasak a hadviselésben; különben a tatárok csekély, számuk miatt semmiképp nem állhatták volna nekik ellen. És csak láttátok volna, hogyan zuhogtak a kardok és buzogányok csapásai; láttátok volna, hogyan dőltek le lovasok és gyalogosok; láttátok volna, hogyan repültek gazdátlan kezek, lábak, fejek szerteszét! A halottak mellett rengetegen voltak olyan sebesültek, akik soha többé nem kelhettek fel, mert összetiporták őket a földön. A zsivaj és a kiabálás mindkét oldalon akkora volt, hogy az égzengést sem lehetett volna meghallani. Mindkét részről nagy volt a kavarodás és öldöklő a küzdelem, de a végén a tatárok győztek.

Mindenesetre a két király és népe szerencsétlen pillanatban határozta el a csatát; nem csoda tehát, hogy annyian estek áldozatul. Egészen délig harcoltak, akkor a királyok csapatai nem voltak képesek tovább ellenállni a tatároknak; érezték, hogy vereséget szenvedtek, és menekülni kezdtek. Mikor a tatárok a futást látták, utánuk eredtek, és olyan könyörtelenül mészárolták őket, hogy látni is szörnyű volt. Ám egy idő múlva abbahagyták az üldözést, és visszatértek az erdőbe, hogy elfogják a szétszéledt elefántokat: hogy pedig ezt megtehessék, nagy fákat kellett kidönteniök és azokkal elrekeszteni az állatok útját. Ezzel még ekkor sem lettek volna képesek célt érni a király embereinek segítsége nélkül, akiket foglyul ejtettek; ezek jobban tudtak bánni az állatokkal, mint a tatárok, s az elefántok is értették hívásukat. Az elefánt minden állatnál ravaszabb, de még így is legalább kétszázat sikerült megfogni közülük. Ettől az időtől kezdve tart a Nagy Kán elefántokat.

Így szenvedtek vereséget Mien és Bangala királyai a tatárok állhatatossága és nagyobb hadi jártassága miatt.

53. FEJEZET

A nagy lejtőről, amely Mien királyságba vezet

Elhagyva a tartományt, melyről beszéltem, nagy lejtőhöz érkeztek. Két és fél napon át szüntelenül hegynek le haladtok. Az egész leereszkedés közben semmi említésre méltó nem akad, kivéve egy útbaeső nagy térséget, ahol vásárokat szoktak tartani hetenként háromszor, meghatározott napokon. Itt aranyat cserélnek be ezüstre. Mert aranyuk bőségesen van. Egy súlyegység aranyat öt súlyegység finom ezüstért cserélnek; ez messze földről számos kereskedőt vonz ide, akik ezüstjüket ennél a népnél értékesítik. Ilyenformán a kereskedők nagy haszonhoz jutnak. Az ország lakóinak nincs joguk az aranyat külföldre vinni, ezért jönnek hozzájuk a kereskedők ezüsttel és egyéb áruval, amire szükségük van. Az ország népéről pedig, noha ennyi olcsó arannyal rendelkezik, tudnotok kell, hogy senki sem árthat neki, mert az emberek tartózkodási helye senki előtt nem ismeretes; ugyanis megközelíthetetlen helyeken laknak, olyan elhagyatott és vad tanyákon, ahol senki sem férhet hozzájuk, ők maguk is tiltakoznak, hogy bárki is elkísérje őket lakóhelyükre, és így tudomást szerezzen hollétükről.

Miután két és fél napot lovagoltatok hegynek le, egy tartományban találjátok magatokat, déli irányban, mely elég közel van Indiához, neve pedig Mien. Tizenöt napon át lakatlan pusztákon utazhattok, nagy erdőkön keresztül, ahol bőven tenyészik az elefánt, az unikornis[322] és sok más vadállat. Nincsenek itt emberlakta helyek, így nem is érdemes többet beszélni erről a vad vidékről, mert valóban nincs is mit mondani róla. De el kell mesélnem egy történetet, mint rögtön hallhatjátok.

54. FEJEZET

Mien városáról és két tornyáról, melyeknek egyike aranyból, másika ezüstből van

Mikor megtettétek az említett nehézségekkel teli tizenöt napos utat, melyre az utasoknak magukkal kell vinniük a szükséges dolgokat, mert közben emberi településre sehol sem találnak, Mien tartomány szép fővárosába érkeztek, melyet Amiennek is neveznek.[323] Igen nagy és előkelő város; a nép bálványimádó, saját nyelvét beszéli és a Nagy Kán alattvalója.

Van ebben a városban egy ritka és nagyszerű látnivaló, amit nem hagyhatok szó nélkül. Tudnotok kell, hogy a városban hajdan gazdag és hatalmas király uralkodott, aki, mikor halni készült, megparancsolta, hogy sírjának mindkét végén egy-egy kerek tornyot emeljenek, egyet aranyból, egyet ezüstből, olyanformán, ahogy rögtön leírom. A tornyokat finom kőből építették, aztán az egyiket jó egyujjnyi vastagságban arannyal borították, úgyhogy a torony azt a látszatot kelti, mintha tömör aranyból volna; a másikat hasonlóképpen ezüsttel vonták be, úgyhogy szintén a tömör ezüst benyomását kelti. Mindegyik torony legalább tíz lépés magas, és arányosan széles. A tornyok felső része kupolát tart, és harangokkal van körülaggatva: az aranytoronyé aranyharangokkal, az ezüsttoronyé ezüstharangokkal, s ha szél fúj, a harangok megszólalnak; magát a sírt is részben arannyal, részben ezüsttel vonták be. A király azért emeltette ezeket a tornyokat, hogy nagyságáról megemlékezzenek, és hogy lelke örömét lelje bennük; és valóban nincs szebb látvány a világon, olyan finom kidolgozásúak, ragyogóak, s ha a Nap rájuk süt, szikráznak a fénytől, úgyhogy nagy messzeségből is láthatók.

Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán éppolyan szokatlan, mint mulatságos módon foglalta el az országot, éspedig a következőképpen. Úgy esett, a Nagy Kán udvaránál számos bohóc meg mutatványos tartózkodott, s hogy megszabaduljon tőlük, egy napon kijelentette: szeretné, ha ezek elfoglalnák az említett Mien tartományt; Mien földje ugyanis nem méltó arra, hogy a hadsereg érintse, mert királya balgatag módon ellene lázadt; adna melléjük egy jó hadvezért és kitűnő segédcsapatokat. Ők azt felelték, hogy kész örömmel. A császár erre parancsba adta, hogy lássák el őket minden hadifelszereléssel, adott melléjük egy hadvezért és katonákat; így aztán bohócai útra kelvén mindaddig haladtak, míg el nem érték Mien tartományt, és - mit is mondjak? - meg is hódították. Mikor az ezüst-, illetőleg aranytoronyra találtak, melyekről szólottam, igen elámultak, és hírül adták a Nagy Kánnak, tanácsot kérve, hogy mit csináljanak a tornyokkal, mert egyiket sem merték elpusztítani, látván a rájuk halmozott óriási gazdagságot. Megírták tehát levélben, micsoda kincsre bukkantak, s megkérdezték, szétszedjék-e, és küldjék-e el a kánnak az aranyat meg az ezüstöt. A Nagy Kán pedig, jól tudván, hogy a király a tornyokat lelkének üdvéért emeltette és hogy emlékét megőrizze az elmúlástól, elrendelte, hogy bántódásuk ne essék, hanem maradjanak meg olyanoknak, amilyenek. Ami nem is csoda, mert tudnotok kell, hogy nincs a világon tatár, aki kezet emelne olyasmire, ami a halállal van összefüggésben, annyira félnek az isten ítéletétől.

Számos elefánt és vadmarha tenyészik az országban; azonkívül gyönyörű szarvasok, dámvadak és őzek, továbbá nagyszámú más vadállat.

Most, miután Mien tartományról szólottam, egy másikról beszélek, melynek neve Bangala, mint rögtön hallani fogjátok.

55. FEJEZET

Bangala tartományról

Bangala tartomány dél felé fekszik, és egészen 1290-ig, mikor az említett messire Marco Polo még a Nagy Kán udvarában tartózkodott, nem hódították meg. A kán hadai éppen akkor indultak el meghódítására, és a hadjárat elég soká tartott, mert igen hatalmas tartomány, és erős király uralkodott rajta. Tudnotok kell, hogy ebben a tartományban külön nyelven beszélnek, és a lakók nyomorult bálványimádók. Elég közel vannak Indiához. Számos eunuch van köztük, akiket ők herélnek ki, úgyhogy a bárók, ha szükségük van nejeiknek őrzőkre, innen hozatják őket.

A nép olyan nagy ökröket tart, mint az elefánt, de nem olyan testesek. Gyapotot termesztenek, amellyel nagyban kereskednek, továbbá fűszereket, mint a nárdus, hosszú sás,[324] gyömbér, cukor[325] és sok más fajta. Indiából is jönnek ide az említett eunuchokért, meg férfi és női rabszolgákért is, akik nagy számmal találhatók, és azokból a tartományokból származnak, amelyek ellen háborút viseltek, mert a foglyok egy részét mindig kiherélik; az eunuchokat és rabszolgákat eladják az indiai és más kereskedőknek, akik elviszik és továbbadják őket szerte a világon. Az ország asszonyai nadrágot viselnek.

Több említenivalóm nincs erről az országról, így tehát elhagyjuk, és egy másik, Kaudzsigu nevű tartományról fogok beszélni.

56. FEJEZET

Beszámoló Kaudzsigu tartományról

Kaudzsigu tartomány kelet felé fekszik,[326] és királya van. A nép bálványimádó, és saját nyelvét beszéli. A Nagy Kán birodalmához tartozik, és magas évi adót fizet. Hadd mondom el nektek, hogy királyuk annyira fényűző módon él, hogy legalább háromszáz feleséget tart. Mert ha meghallja, hogy szép nő van az országban, magához rendeli, és feleségül veszi.

Az országban sok arany található, és bőségben terem fűszer. De olyan messze vannak a tengertől, hogy ez terményeik értékét csökkenti, és így az áruk alacsony. Számos elefántot meg vadszamarat tartanak és egyéb különböző háziállatokat, továbbá rengeteg a vad. Húson, tejen és rizsen élnek, bort rizsből és jó fűszerekből készítenek.

Az egész nép, vagy legalábbis nagy része bőrén tűvel szúrt jeleket visel, melyek oroszlánokat, sárkányokat, sasokat, darvakat és tudom is én, micsodát ábrázolnak, és ezek a képek úgy beleevődtek a bőrbe, hogy többé ki nem törölhetők. Ilyen jelekkel van tele arcuk, mellük, nyakuk, karjuk, kezük, hasuk is, egyszóval az egész testük; úgy csinálják, hogy először a kliens ízlése szerint való figurákat feketével rárajzolják az egész testre. Ezután kezét, lábát összekötözik, és két vagy három segéd megfogja; a mester pedig, kinek ez egyetlen foglalkozása, öt tűt vesz elő, melyek négyszög alakban vannak megerősítve, az ötödikkel a középen; ezekkel mindenhová odaszúr, ahol rajz van; közvetlenül ezután tintát öntenek a szúrásokra, amitől az előrerajzolt ábra megjelenik. Munka közben a kliens úgy szenved, hogy az felér a purgatórium kínjaival. Mégsem mondana le róla, mert ezt az előkelőség jelének tekintik, és azt csodálják legjobban, aki leginkább eléktelenítette magát. Sokan bele is halnak a festésbe, mert közben túl sok vért veszítenek.

De hagyjuk ezt a tartományt, és beszéljünk egy másikról, melynek Anin a neve, és kelet felé fekszik.

57. FEJEZET

Anin tartományról

Anin tartomány keletre fekszik,[327] lakói a Nagy Kán alattvalói és bálványimádók. Földművelésből és állattenyésztésből tartják fenn magukat, saját nyelvüket beszélik. A nők lábukon és karjukon igen értékes arany- meg ezüstpereceket hordanak, gyöngy- és drágakőberakással, a férfiak öltözködése hasonló, de meg költségesebb. Sok lovat nevelnek, és jelentős haszonnal, nagy számban adják el az indusoknak. Hatalmas bivaly-, tehén- és ökörcsordákat is tartanak, mert országukban dús legelők találhatók. Hasonlóképpen minden élelmicikknek bővében vannak.

Tudnotok kell, hogy Anin és Kaudzsigu közt, melyet az imént magunk mögött hagytunk, a távolság huszonöt napi járóföldet tesz ki; Kaudzsiguból Bangalába, sorban a harmadik tartományba, harmincnapos út vezet. Most elhagyjuk Anint, és másik tartományba megyünk, Tolomanba, mely ismét nyolcnapi járóföldre van, ha folytonosan keleti irányban haladunk.

58. FEJEZET

Toloman tartományról

Toloman tartomány kelet felé fekszik,[328] népe bálványimádó, saját nyelvét beszéli és a Nagy Kán alattvalója. Magas termetű, igen jó megjelenésű emberek, noha bőrük inkább barna, mint fehér; azonkívül jó katonák. Nagy hegyek közt, igen védett helyen sok városuk és számos falujuk van.

Ha valaki meghal közülük, a holttestet elégetik, aztán a hamvakat összeszedik, és kis ládába teszik. Majd felviszik a hegy tetejére, és egy nagy üregben helyezik el, olyan magasan, hogy sem ember, sem állat nem férhet hozzá.

Az országban sok aranyat találnak, aprópénzként pedig porcelánkagylókat használnak, mint ezt már máshol említettem. Azok a tartományok is, melyekről az imént szólottam, vagyis Bangala, Kaudzsigu és Anin, aranyból és porcelánkagylóból való pénzt használnak. Kevés kereskedő él az országban, de legtöbbje igen gazdag, és otthonában sok kincset halmoz fel. A nép hússal, rizzsel és tejjel táplálkozik, italát pedig szőlő helyett rizsből és kitűnő fűszerekből főzi.

De hagyjuk ezt a tartományt, mert több mondanivalónk nincs róla, és beszéljünk egy másikról, mely kelet felé esik, és neve Kuidzsu.

59. FEJEZET

Kuidzsu tartományról

Kuidzsu tartomány kelet felé fekszik.[329] Tolomant elhagyva tizenkét napig utaztok a folyó mentén, számos falut és várost érintve, de egyik sem érdemes különösebben említésre. Miután ezt a tizenkét napi járóföldet a folyó mellett megtettétek, nagy és előkelő városba értek, melynek neve Fungul.[330]

A nép bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója; iparból és kereskedelemből él. Tudnotok kell, hogy bizonyos fák kérgéből szövetet készítenek, melyből rendkívül szép nyári ruhákat varrnak férfiaknak és nőknek.[331] Jó katonák, és papírpénzük van. Mert jó tudnotok, hogy ezentúl ismét olyan tartományokban járunk, ahol a Nagy Kán papírpénze van forgalomban.

Az országban annyira hemzsegnek az oroszlánok, hogy senki sem mer éjszaka a szabadban aludni, sőt a folyón utazók, akik ott többnyire árut szállítanak, ha éjszaka lehorgonyoznak, és nem maradnak kellő távolságban a parttól, komoly veszedelemben forognak, mert az oroszlánok ráugranak a hajóra, megragadják a legénység egy tagját, magukkal viszik és felfalják. A bennszülöttek segítsége nélkül senki sem mer utazni ebben a tartományban az oroszlánok óriási tömege, ereje és vadsága miatt. Ezért mindig a folyó közepén vetnek horgonyt, és mivel jó széles, biztonságban vannak. És mondhatom, a lakosság is tudja, milyen kegyetlenek ezek a fenevadak, és van is gondja magára. Ugyanis tenyésztenek ebben az országban egy nagy kutyafajtát; ez olyan csodálatosan bátor és vakmerő, hogy közülük kettő már megtámad egy oroszlánt. Ezért minden ember, aki útra megy, pár ilyen kutyát visz magával. Miközben tehát lován ülve az erdőben halad, íjjal meg nyilakkal felfegyverkezve, ha az oroszlán megjelenik, a kutyákat ráuszítja. Ezek a legnagyobb bátorsággal nekitámadnak, mire az oroszlán az állatok ellen fordul, de nem tud bennük kárt tenni, olyan ügyesen kerülik ki csapásait. Az oroszlán már továbbállna, mire utánaerednek, szüntelenül ugatva és arra lesve, hogy mikor haraphatnak bele combjába, vékonyába vagy bármelyik testrészébe. Az oroszlán nem bocsátkozik küzdelembe velük, csak hébe-hóba fordul vissza; és valóban, ha el tudná kapni a kutyákat, elbánna velük, ezek azonban résen vannak, hogy ilyesmi meg ne történhessék. Így, hogy a kutyák marásától megszabaduljon, az oroszlán elmenekül, és beveszi magát az erdőbe, ahol nekiveti magát egy fának, hogy védeni tudja az oldalát ellenük. Mikor pedig az úton járó meglátja az oroszlánt ebben a szorult helyzetben, fogja íját, mert azt mesterien kezeli, és addig ereszti a nyilakat a fenevadba, amíg megöli. Közben az oroszlán hiába próbálna kereket oldani: a kutyák nem engedik. Ilyenformán tudnak csak az úton járók védekezni ezen a vidéken az oroszlánokkal szemben.[332]

Jó sok selyemmel és más áruval rendelkeznek, ezt szállítják az említett folyón és annak ágain le- vagy felfelé, különböző vidékekre.

És bizony, jó tizenkét napot utazhattok még a folyó mentén, számos várost és falut érintve. A nép mindenhol bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója, papírpénzzel fizet, iparból és kereskedelemből él. Sok közöttük a jó katona. Végül a tizenkettedik napon Szindafu városába érkeztek,[333] amelyről könyvünkben már megemlékeztünk.

Szindafuból újra útra kelve, mintegy hetven napon át utazhattok a már egyszer ismertetett tartományokon, városokon és községeken keresztül; de mindezekről már részletesen beszéltünk. A hetvenedik nap végén Dzsodzsuban vagytok,[334] ahol korábban már szintén megfordultunk.

Dzsodzsuból ismét útra kelve négy napon át utaztok dél felé, sok várost és falut érintve. A nép jó kereskedő és kézműves, bálványimádó, és a Nagy Kánnak, uralkodójának papírpénzét használja. A negyedik nap végén Kakanfu városába érkeztek, mely Kathaj tartományhoz tartozik, és rögtön beszélek róla.

HARMADIK RÉSZ

UTAZÁS DÉL FELÉ
KATHAJ ÉS MANZI DÉLI TARTOMÁNYAIN KERESZTÜL

60. FEJEZET

Kakanfu és Csanglu városáról

Kakanfu nagy kathaji város dél felé.[335] A nép bálványimádó, és halottait elégeti; akad néhány keresztény, templomuk is van. Papírpénzt használnak, a Nagy Kán alattvalói, kereskedelemből és iparból élnek, mert rengeteg sok a selymük, melyet aranyszálakkal átszőtt kelmévé dolgoznak fel; továbbá szandálokat készítenek nagy mennyiségben. A város valóban jelentős vidék székhelye, és több kisváros és falu tartozik még hozzá. Nagy folyó szeli át, melyen tömérdek árut szállítanak Kambalukba; említésre méltó, hogy sok csatorna és vízi átjáró köti össze egymással a folyókat.

De most ismét tovább indulunk, és három napig utazunk dél felé, mire egy Csanglu nevű városba érkezünk.[336] Ez szintén nagy város, a Nagy Kán birodalmához tartozik, és Kathaj tartományban van. A nép papírpénzt használ, bálványimádó, és halottait elégeti. Tudnotok kell, hogy itt nagy mennyiségű sóhoz jutnak, elmondom, milyen eljárással.

Található errefelé egy földfajta, mely rendkívül sós. Ezt kiássák, és nagy rakásokba halmozzák. A rakásokat vízzel addig öntözik, míg alul folyni kezdenek. Ezt a vizet összegyűjtik, és nagy vasüstökben forralják; miután elforrt, apró szemcsékben igen finom só marad az edény alján. A nyers só nemcsak nekik elég, de különböző szomszédos tartományokban is eladják, és nagy hasznot húznak belőle, úgyszintén a Nagy Kán kincstára is. Terem még ebben a tartományban finom illatú, nagy barack is; egy-egy darab megvan két kisfont.

Egyéb említésre méltó nincs, tehát haladjunk tovább ötnapi járóföldnyire, míg Csinangli városába nem érünk.

61. FEJEZET

Csinangli, valamint Tadinfu városáról és Lijtan lázadásáról

Csinangli Kathaj egyik városa,[337] mely dél felé haladva esik utatokba, és a Nagy Kán uralma alá tartozik; a nép bálványimádó, és papírpénzt használ. A várost átszeli egy nagy és széles folyó, melyen selyemárukat, fűszereket és egyéb dolgokat szállítanak fel és le egyaránt, amiből az uralkodó és a kereskedők nagy hasznot húznak.

Ha Csinanglitól öt napot utaztok déli irányban, mindenfelé szép városokat találtok, melyeknek lakói bálványimádók, halottaikat elégetik, a Nagy Kán alattvalói, papírpénzt használnak, kereskedelemből és iparból élnek, és dúskálnak mindenben, ami az élethez szükséges. De útközben semmi említésre méltó nem akad, míg meg nem érkeztek az ötödik nap elmúltával Tadinfuba.[338]

Tudnotok kell, hogy ez a roppant város valamikor királyi székhely volt. De a Nagy Kán fegyverrel meghódította. Ennek ellenére még mindig a legelőkelőbb város mindeme tartományokban. Gazdag kereskedők élnek itt. Igen szép kertjeik is vannak, tele gyümölcstől roskadozó fákkal. Tadinfu székváros alá még tizenkét igen fontos kisebb város tartozik, melyek mindegyikében erőteljes és nagy hasznot hajtó kereskedelmet folytatnak a selyemmel, amit itt roppant tömegben készítenek.[339]

Tudnotok kell, hogy Krisztusnak 1272. esztendejében a Nagy Kán bizonyos Lijtan Szangon nevű bárót küldött,[340] mintegy nyolcvanezer lovassal, ebbe a tartományba és városba őrző és védelmező gyanánt. Miután a mondott hadvezér embereivel egy ideig itt tartózkodott, gőgjében eszét vesztvén, hűtlen és áruló cselszövésbe bonyolódott: ugyanis felbujtotta a tartomány fő embereit, hogy lázadjanak a Nagy Kán ellen. Amit meg is tettek; mert a néppel egyetértésben zendülést támasztottak felséges uruk ellen, megtagadván neki az engedelmességet, és vezetőjükké ezt a Lijtant tették meg, akit uralkodójuk küldött ide védelmükre.

Mikor a Nagy Kánnak ez tudomására jutott, azonnal útnak indította két báróját, egyiknek neve Aguil, a másiknak Mongotaj volt; százezer lovast és erős gyalogságot adott melléjük. Komoly feladat volt ez, mert a báróknak szembe kellett szállniok a lázadó Lijtannal és azzal a hadsereggel, melyet az a tartományban összegyűjtött, és amely százezer lovasnál többre rúgott, nem is szólva a rengeteg gyalogos katonáról. Ennek ellenére Lijtant és híveit teljesen tönkreverték a csatában, melyből a császár által küldött két báró került ki győztesen. Mikor ennek híre a Nagy Kánhoz érkezett, igen örvendezett, és elrendelte, hogy a főkolomposok, akik fellázadtak, vagy másokat lázadásra bujtottak, kínos halállal pusztuljanak, de a kisebb bűnösök kapjanak kegyelmet. Így is történt. A két báró a vállalkozás vezetőit kegyetlen halálba küldte, a többieknek pedig megbocsátott. Ettől az időtől fogva hűséggel viseltettek uralkodójuk iránt.

Tudnotok kell továbbá, hogy Kathaj tartományban a leányok tisztábbak és inkább hódolnak a szerénység erényének, mint bárhol másutt. Nem báloznak és nem táncolnak, nem csintalankodnak, nem gerjednek haragra, nem lebzselnek az ablakban, hogy a járókelőkre bámészkodjanak, vagy magukat megbámultassák, nem hallgatják az illetlen beszédet, nem járnak ünnepségekre vagy mulatságokba. Ha pedig tisztességes helyre mennek, például bálványaik templomába, vagy látogatóba rokonaikhoz és ismerőseikhez, anyjuk mindig elkíséri őket, hogy ne pillantsanak illetlenül az emberekre; különben is fejükön csinos főkötőt hordanak, mely megakadályozza, hogy oldalt pislogjanak, mert csupán az utat látják lábuk előtt. Az idősebbekkel szemben tisztelettudók; nem ejtenek meggondolatlan szavakat, és csak akkor beszélnek, ha kérdezik őket. Szobáikban munkájukat végzik, és ritkán mutatkoznak apjuk, fivéreik és idős rokonaik előtt. A tolakodók szavait nem hallgatják meg.

A fiúk és ifjak viselkedéséről meg kell mondani, hogy ha nem kérdezik őket, soha nem szólalnának meg a felnőttek társaságában, mert az ilyesmi illetlenségnek számít. Mit mondjak még? Annyira szemérmesek, hogy a világért sem mennének kettesével fürdőbe vagy izzasztó kamrába. Ha egy lányt férjhez akarnak adni, illetőleg feleségül kérnek, az apa a jövendőbeli férj előtt kijelenti, hogy leánya szűz, és erről írást állít ki; ha pedig az ellenkezője bizonyosodnék be, a házasságot érvénytelennek tartják. Miután annak rendje és módja szerint megkötötték a házassági szerződést, a lányt az izzasztó kamrába viszik, hogy makulátlanságáról meggyőződjenek; itt már egybegyűltek a lány és a vőlegény anyja meg nőrokonai, továbbá mindkét fél megbízásából bizonyos idős hölgyek, kiknek az a foglalkozásuk, hogy galambtojás segítségével megvizsgálják a leány szüzességét. Ha a vőlegényt képviselő nők a vizsgálatot nem találják kielégítőnek, arra hivatkozva, hogy a nők természetes részei orvosi eszközökkel nagymértékben szűkíthetők, akkor az öreg hölgyek egyike ujját finom fehér gyolcsba burkolva avatottan bedugja a természetes részekbe, és kissé beleszakít a szűzhártyába, hogy a szűzi vér a gyolcsot kissé megszínezze. Mert eme vérnek az a természete, hogy semmiképpen nem mosható ki abból a kelméből, amelybe egykor beevődött: Ha ki lehet mosni, az annak a jele, hogy a lány becstelen és vére nem tiszta. Miután az így elvégzett próba szűznek mutatja a leányt, a házasság érvényes; ellenkező esetben a leány apját csalás miatt hivatalból megbüntetik.[341] És tudnotok kell, hogy szüzességük védelme érdekében a leányok olyan óvatosan lépkednek, hogy soha egyik lábukat hüvelyknyinél tovább nem tennék a másik elé, mivel a leányok titkos részei könnyen szétnyílnak, ha túl szabadon mozognak. Kathaj szülöttei mindeme dolgok mellett bizonyságot tesznek. Viszont a tatárok mit sem törődnek e szokásokkal: lányaik velük együtt lovagolnak, aminek következtében bizonyos részeiken kárt szenvedhetnek. Manzi tartomány lakói viszont a kathajiak szokását követik.

Kathaj népének szokásaiból még a következőket kell ismerni: a bálványimádóknak nyolcvannégy bálványuk van. Azt állítják, hogy a legfőbb isten különféle hatalommal ruházta fel őket, nevezetesen: egyik képes megtalálni az elveszett dolgokat;[342] másik gondoskodik a föld termékenységéről, és megfelelő időjárást küld; megint másik a nyájakat védi; és így tovább minden kedvező és káros dologra van bálvány. Mindegyiknek megvan a maga neve, és mondhatom, ha kérdezitek, megmondják azt is, mire van hatalmuk. Annak a bálványnak, mely az elveszett tárgyakat adja vissza, két kisfiút ábrázoló faszobrocskát díszítenek fel minden tizenkét évben. Templomában állandóan egy öreg papnő tartózkodik. Ha valakinek valamije eltűnt - akár elrabolták, akár elvesztette -, elmegy vagy elküld valakit az öreg papnőhöz, hogy kérdezze meg a bálványt az eltűnt tárgy felől. Az öregasszony azt feleli, hogy tömjént kell gyújtani a bálvány előtt. Amikor a tömjént meggyújtották, valóban megkérdezi a bálványt, akitől megkapja a megfelelő választ. Akkor a tárgy elvesztőjéhez fordul: „Nézz ebbe meg ebbe az irányba, és megtalálod.” Ha elvett jószágról van szó: „Ennél meg ennél van; kérd tőle vissza. Ha vonakodik, keress fel engem ismét: én majd visszaadatom. Ha megtagadná, rajta leszek, hogy elvágja egyik kezét vagy lábát, vagy verembe essék, és csontját törje, vagy olyan baleset érje, ami arra kényszeríti, hogy megtérítse károd.”

És tapasztalat bizonyítja, hogy az a valaki, aki társát meglopja, és a papnő parancsa ellenére a lopott dolog visszaadását megtagadta: ha nő, konyhai munkájának végzése közben vagy elvágja a kezét, vagy a tűzbe esik, vagy más baleset történik vele; ha férfi, fadöntés közben az erdőben elvágja a lábát, vagy csontját töri. Mivel pedig a javasok véleménye szerint ennek az az oka, hogy az elrablott tárgy miatt van, most már haladéktalanul visszajuttatja.

Ha a bálványok nem adnak világos feleletet, a papnő így szól: „Nincsenek jelen a szellemek. Menj el, és jöjj vissza ebben meg ebben az órában, mert közben megjelennek, és én megkérdezhetem őket.”

Az ember a kitűzött órában visszamegy. A szellemek közben válaszoltak a papnőnek, aki a választ gyenge és mormoló, susogásszerű hangnak hallja. Ilyenkor kezének felemelésével vagy fogának háromszori megcsikorgatásával hálát ad a bálványoknak, és felfohászkodik: „Ó, milyen kegyes, milyen szent, milyen nemes dolog!” Aztán ezt mondja annak, aki lovát keresi: „Errefelé menj, és megtalálod.” Vagy pedig: „A rablók ezen a vidéken leltek rá, és ebben az irányban vitték el; szaladj utánuk, megtalálod.”

És valóban meg is találja a mondott helyen. Ilyenformán semmi el nem veszhet náluk, ami meg ne kerülne. Aki elveszett dolgait viszontlátja, áhítattal és tisztelettel áldozatot mutat be a bálványoknak, például egy vég selymet vagy valamilyen aranyszőttest. Én, Marco, így kaptam vissza például egy elveszett gyűrűmet. De nehogy azt képzeljétek, hogy áldozatot vagy hódolatot mutattam be érte a bálványnak!

Miután mindent elmondtam erről az ügyről, ne foglalkozzunk vele tovább, mert egy másik, szintén déli irányban fekvő helyről akarok beszélni, melynek neve Szindzsumatu.

62. FEJEZET

Szindzsumatu nemes városáról

Ha Tadinfut elhagyva három napot utaztok déli irányban, szüntelenül előkelő és népes, iparral és kereskedelemmel foglalkozó, virágzó városokat és falvakat ejtetek útba, melyeknek lakói bálványimádók és a Nagy Kán alattvalói. Vad is tömérdek található errefelé, és mindenben nagy a bőség.

Ha a háromnapi út végére értek, Szindzsumatu nemes városa előtt találjátok magatokat,[343] mely szép és gazdag hely, nagy iparral és kereskedelemmel. Lakói bálványimádók, a Nagy Kán alattvalói, és papírpénzt használnak; városukat egy folyó szeli át, amiből - mint rögtön el fogom mondani - nagy hasznuk származik.

Tudnotok kell, hogy a szóban forgó folyó déli irányból folyik Szindzsumatu városába. A város népe pedig ezt a nagy folyót két irányba vezette el, úgyhogy egyik ága kelet felé, a másik pedig nyugat felé folyik; vagyis az egyik ágon Manziba, a másikon Kathajba lehet eljutni. És való igaz, hogy olyan rengeteg bárka nyüzsög ezen a folyón, hogy aki nem látta, el sem hiszi. Az árucikkek tömege, melyeket az említett bárkák Manziba és Kathajba visznek, ugyancsak bámulatra méltó; útjukról más terményekkel megrakodva térnek vissza, éppen ezért a folyón szállított javak sokasága szinte csodával határos.

De hagyjuk most Szindzsumatut, és beszéljünk egy másik, dél felé fekvő országról; nagy tartomány ez, és neve Lindzsu.

63. FEJEZET

Lindzsu és Pidzsu városokról

Szindzsumatu városát elhagyva nyolc napig utaztok déli irányban, szüntelenül nagy és gazdag városokat meg falvakat ejtve útba, virágzó iparral és kereskedelemmel. A nép mindenhol a Nagy Kán alattvalója, papírpénzt használ, és halottait elégeti. A nyolcadik nap végén Lindzsu városba érkeztek,[344] mely a hasonló nevet viselő tartomány fővárosa. Gazdag és híres város, lakói pedig jó katonák, amellett kitűnően értenek az iparhoz és kereskedelemhez. Vadban és madárban egyaránt nagy itt a bőség; gabonát meg egyéb élelmiszereket és italokat pedig szintén fölösen termelnek. Országszerte rengeteg jujuba nő,[345] kétszer akkora, mint a datolya, s az ország lakossága belőle készíti kenyerét. A város az előbb említett folyó partján terül el. Rengeteg bárkájuk jár a vízen, nagyobbak azoknál is, melyekről szóltam, s rakományuk fölöttébb értékes.

Elhagyva Lindzsu városát és magát a tartományt, újabb három napot utaztok dél felé, állandóan gazdag városokat és falvakat ejtve útba. Ezek még Kathajhoz tartoznak. A nép mindenhol bálványimádó, halottait elégeti, és papírpénzt használ, mégpedig a Nagy Kánét, aki uralkodik felettük. Páratlanul jó vadászterület ez, akár állatokról, akár madarakról legyen szó, melyek nagy bőséggel találhatók itt, éppúgy, mint bármi más közönséges áru.

A harmadik nap végén Pidzsuban találjátok magatokat,[346] mely nagy, gazdag és híres város, fejlett iparral és kereskedelemmel, valamint nagyarányú selyemtermeléssel. Ennél a városnál léptek be a nagy Manzi tartományba, éppen ezért számos kereskedő lakik itt, akik megrakott szekereikkel indulnak szerte Manzi különféle városaiba. A város bőséges jövedelmet hoz a Nagy Kánnak.

De mivel egyéb említésre méltót itt nem találunk, menjünk tovább egy házzal, és beszéljünk egy másik, dél felé eső városról, Szidzsuról.

64. FEJEZET

Szidzsu városáról és a nagy Karamoran-folyóról

Ha elhagyjátok Pidzsut, két napon át utaztok dél felé, dúsgazdag vidékeken keresztül, ahol mindenfajta vadat és madarat meg lehet találni. A második nap elteltével Szidzsu városába érkeztek;[347] nagy, gazdag és nemes város ez, virágzó iparral és kereskedelemmel. A nép bálványimádó, halottait elégeti, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója. Kiterjedt és termékeny síkságai igen szépek, bőven terem rajtuk búza és sok egyéb gabonafajta. Más említésre méltó azonban nincs, tehát menjünk tovább, és beszéljünk más tartományokról.

Szidzsut elhagyva, három napon át utaztok dél felé, szüntelenül csinos városokat, falvakat, majorokat és tanyákat ejtve útba, gondosan művelt földek közepette. Bőven terem mindenhol búza és egyéb gabonanemű, sok a vad is; a nép bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalója; papírpénzt használnak.

A harmadik nap végén eléritek a nagy Karamoran-folyót, mely János pap országából folyik ide. Valóban nagy folyó, több mint egy mérföld széles, és olyan mély, hogy megrakott hajók is járhatnak rajta, a mieinknél nem kisebbek, csak természetesen más formájúak, az ő építési módjuknak megfelelően. A folyóban nyüzsög a hal, mégpedig igen nagyra nőtt fajta. Tudnotok kell, hogy ez a folyó mintegy tizenötezer bárkát hordoz a hátán - persze nem egy csomóban, hanem városonként és kikötőhelyenként elosztva -, valamennyi a Nagy Kán tulajdona, és arra szolgálnak, hogy csapatait az indiai szigetekre szállítsák, ha az alkalom úgy kívánja. Mert a tenger csupán egynapi útra van attól a helytől, melyről beszélünk. A bárkák mindegyikén húsz tengerész szolgál, és tizenöt lovat szállíthatnak a hozzájuk tartozó emberekkel, élelmiszerrel és felszereléssel együtt.

A folyó torkolatának mindkét oldalán egy-egy város áll egymással szemben. Egyiknek neve Koigandzsu,[348] a másiké Kaidzsu.[349] Az előbbi nagyobb, az utóbbi kisebb. Ha a folyón átkeltek, beléptek Manziba, ebbe a nagy tartományba. De most el kell mondanom, hogyan hódította meg a Nagy Kán Manzi tartományt. Ám nehogy azt higgyétek, hogy beszámoltunk egész Kathaj tartományról, vagy akár egyhuszad részéről; csupán annyiról, amennyin jómagam, Marco, keresztülutaztam. Mellőztem mindazt, ami a peremén és egészen a közepén fekszik, mert túl hosszúra nyúlt volna beszédem.

65. FEJEZET

Hogyan hódította meg a Nagy Kán Manzi tartományt

Tudnotok kell, hogy Manzi Napkelet leghíresebb és leggazdagabb országa.[350] Hatalmas területén egyetlen király uralkodott, akik Fakfurnak neveztek;[351] olyan nagy és hatalmas fejedelem volt, hogy erejét, gazdagságát, alattvalóinak számát, birodalma nagyságát tekintve nem lehetett nála különbet találni az egész Földön, kivéve magát a Nagy Kánt. De az ország népe minden más inkább volt, mint vitéz; legfőbb gyönyörűségüket a nőkben találták, semmi másban, csak a nőkben. Illett ez az állítás mindenekelőtt magára az uralkodóra, aki csak a nőkkel törődött, vagy legfeljebb a szegényeknek adott alamizsnával; mert nagyon is kényelemkedvelő és békeszerető ember volt.

Birodalmában sehol sem tenyésztettek lovakat; a népet soha nem kényszerítették fegyverviselésre és semmiféle katonai szolgálatra. Az uralkodó senkitől a világon nem tartott. Manzi tartománya ugyanis a természetnél fogva igen erős volt, és minden várost mély vízárkok öveztek több mint egy kézíjlövés szélességben. Így az ország sohasem veszett volna el, ha lakói történetesen jó katonák. De éppen mert nem voltak azok, elvesztették hazájukat. Holott - ezt állíthatom - minden városba csak hídon át juthatni be.

Úgy történt, hogy Krisztus testet öltésének 1268. esztendejében a Nagy Kán, Kubiláj, ugyanaz, aki most uralkodik, elküldte Baján Csingszan nevű báróját, ami annyit jelent, hogy „százszemű Baján”.[352] És tudnotok kell, hogy Manzi királyának az állt horoszkópjában: nem vesztheti el királyságát másként, csak egy százszemű ember által. Ezért helyzetét biztosnak tartotta, mert miképpen hihette volna, hogy százszemű ember akadjon. Azonban önmagát áltatta, mivel még soha nem hallotta Baján nevét.

Bajánra óriási lovas és gyalogos haderőt bízott a Nagy Kán; ezekkel betört Manziba; továbbá rengeteg hajóval rendelkezett a lovak és élelmiszer szállítására, ha netán szükség lenne rá. És amikor egész hadseregével bevonult Manziba, és megérkezett Koigandzsu városába - melyet futólag már érintettünk, s rögtön bővebben szólunk róla -, felszólította ott a népet, hogy adják meg magukat a Nagy Kánnak. Ám ők a felhívást kereken visszautasították. Mire Baján előrenyomult, és egy másik városba ért, ahol hasonlóképpen fogadták, és ez így folytatódott a harmadik, a negyedik, az ötödik helyen. Ezt pedig azért tette, mert jól tudta, hogy a Nagy Kán egy másik hadsereget küldött nyomába.

Mint mondjak hát? Egymás után öt várost is útba ejtett, de egyiket sem tudta megszerezni, mert nem akart ostromba bocsátkozni, azok pedig nem adták meg magukat. De mikor a hatodik városhoz érkezett, azt rohammal elfoglalta, s lakóit kardélre hányatta, aztán megint egyet és még egyet bevett, mígnem tizenkét város került birtokába. Manzi lakóinak pedig megremegett a szíve, amikor fülükbe jutott a hír.

De minek is nyújtsam tovább a mesélést? Tudjátok meg, hogy miután Baján mindezeket elfoglalta, egyenesen a királyság fővárosába ment, melynek neve Kinszé,[353] és ahol a király és királyné lakozott udvartartásával. A város előtt pedig szép hadirendbe állította seregét. Mikor a király megtudta Bajánnak és seregének érkezését, igen megrémült, mert nem szokott hozzá az ilyen látványhoz. Ekkor maga elé rendelte csillagjósait, kémeit pedig elküldte, hogy fürkésszék ki, miforma ember is ez a Baján. Tőlük tudta meg, hogy a tatárok vezérét „százszeműnek” hívják. Ezt hallván nem rejthette el rémületét: saját maga és népének egy része ezer hajóra szállt, és elmenekült az óceán szigetére, míg a királyné, aki a városban maradt, lévén hősies lelkű asszony, felkészült a város védelmére. Történt azonban, hogy a királyné, mikor az ostromlók mind szorosabban fogták körül a várost, megkérdezte, mi a neve az ellenség vezérének; erre megmondták neki, hogy Százszemű Baján. Mikor megtudta, hogy százszeműnek hívják, eszébe idézte a csillagjósok szavát, miszerint egy százszemű ember fogja őket megfosztani a királyságtól. Éppen ezért megadta magát Bajánnak, és lemondott egész királyságáról, minden városról és erődről; sehol sem volt ellenállás, Szajanfut kivéve,[354] mely három évig nem tette le a fegyvert. Ez valóban jó hódítás volt, mert nincs a Földön királyság, mely félennyire gazdag lenne. A fényűzés, melyet a király kifejtett, csodával volt határos; példaként felhozok egyet-mást nagy bőkezűségéről.[355]

Szokás volt ebben az országban kitenni az újszülött gyermeket; a szegény asszonyokról beszélek, akik csecsemőiket nem tudják táplálni. A király azonban összeszedette őket, és gondot viselt ezekre a lelencekre, feljegyeztette a jeleket és csillagállásokat, melyek alatt születtek, és kiadta őket dajkáknak az országban. Ha pedig egy gazdag ember gyermektelen volt, a király elé járult, és annyi ilyen gyermeket kapott, amennyit kívánt, feltéve, ha a királynak ígéretet tett, hogy úgy bánik velük, mint tulajdon véreivel; ha pedig a valódi szülők évek múltán vissza akarták szerezni gyermekeiket, visszakapták őket, amennyiben írással tudták jogukat bizonyítani. Azokat, akiket senki sem vitt magával, a király maga neveltette, kitaníttatva őket valamilyen mesterségre. És ha a fiúk, lányok felnőttek, összeházasította őket egymással, és az új párról maga gondoskodott. Mintegy húszezer fiút és lányt látott el így évente.

Egy másik dologról is szólok, ami ezt a királyt kedveltté tette a nép előtt. Ha a városon keresztüllovagolt, és megpillantott egy roskatag, apró viskót két szép és nagy ház mögött, megkérdezte, miért van ez így: mire azt felelték, hogy szegény emberé, akinek nincs módjában megnagyobbítani. Ilyenkor a király megparancsolta, hogy a szegény háza helyére is építsenek olyan nagy épületet, mint a szomszédoké, s maga fedezte a költségeket. Ha kiderült, hogy a ház gazdag ember tulajdona, azonnal elvétette tőle. Ennek köszönhető, hogy Manzi királyság fővárosában, vagyis Kinszében nem láttok másféle házakat, csak szépeket.

A királyt körülbelül ezer fiatalember és kisasszony szolgálta, mindannyian díszes öltözetben. És olyan igazságosan kormányozta birodalmát, hogy nem akadt benne gonosztevő. A városban valóban olyan biztonság honolt, hogy éjjelre senki sem zárta be ajtaját, még a kereskedések is nyitva álltak, pedig színültig voltak mindenféle értékes áruval. Senki sem képes teljesen hű beszámolót adni erről az országról és népének jó lelkületéről. Miután a királyságról szólottam, visszatérek a királynéhoz.

Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán elé vezették, aki tiszteletteljes fogadtatásban részesítette, és elrendelte, hogy a hozzá hasonló nagyasszonyokat megillető bánásmódban részesítsék. Ami férjét, a királyt illeti, soha nem hagyta el a szigetet, ahová ment, hanem ott halt meg.

Hagyjuk hát őt és feleségét meg a rájuk vonatkozó dolgokat, és térjünk vissza elbeszélésünkhöz, annak rendje és módja szerint beszámolva a nagy Manzi tartományról, népének életmódjáról és szokásairól. Hogy pedig az elején kezdjük, vissza kell mennünk Koigandzsu városába, ahonnan azért szaladtunk előre, hogy elbeszéljük Manzi meghódítását.

66. FEJEZET

Koigandzsu városáról

Koigandzsu, mint már mondtam, igen nagy és híres város délkelet felé,[356] Manzi határán. A nép bálványimádó, halottait elégeti, és a Nagy Kán alattvalója. Tömérdek hajójuk van, mint ahogy a Karamoran-folyóval kapcsolatban már említettem. Hatalmas tömegben érkeznek ide az áruk, mert a város kormányzósági székhely az országnak ebben a részében. Mivel folyó mentén fekszik, sok város küldi ide terményeit, hogy innen szállítsák el minden irányba. Nagy tömegben párolják itt a sót, amellyel mintegy negyven más várost látnak el; ebből a Nagy Kánnak jelentős bevétele van, nem is szólva a többi áru hasznáról.

Szólottunk hát a városról; most tovább megyünk, és egy másikról beszélünk, melynek neve Paukin.

67. FEJEZET

Paukin és Kaju városokról

Ha Koigandzsut elhagyjátok, egynapi járóföldet utaztok délkelet felé finom kővel burkolt műúton, mely Manzi határánál kezdődik. Kétoldalt vizek terülnek el, azaz roppant mocsarak és hajóval járható vizek, úgyhogy csak ezen a műúton tudtok behatolni az országba, vagy hajóra szálltok, ahogy a Nagy Kán egyik kapitánya csinálta, aki így kelt át seregével. Az egynapos utat megtéve, miután számos emberrel találkoztatok, Paukin szép városába érkeztek.[357] A nép bálványimádó - akad ugyan néhány nesztoriánus keresztény is, kiknek templomuk is van -, halottait elégeti, a Nagy Kán alattvalója, és papírpénzt használ. Iparból és kereskedelemből élnek, bővében vannak a selyemnek; aranyszálakkal átszőtt, sokféle gyönyörű kelmét készítenek belőle. Dúskálnak mindenben, amire szükségük van.

Ha Paukint elhagyjátok, és ismét egy napot haladtok délkeleti irányban, Kaju városába érkeztek.[358] A nép bálványimádó, hatottait elégeti, és a Nagy Kán alattvalója. Iparból és kereskedelemből élnek, mindenük bőven van, nagyban űzik a halászatot is. Továbbá sok a vad, földi és szárnyas egyaránt, úgyhogy egy velencei kisezüstért három szép fácánt is kaphattok, olyan nagyokat, mintha pávák volnának.

És most tovább megyünk ebből a városból egy másikba, melynek neve Tidzsu.

68. FEJEZET

Tidzsu, Tindzsu és Jandzsu városokról

Kajut elhagyva, megint egy rövid napot lovagoltok délkeleti irányban, városok, megművelt földek és tanyák tömkelegében, míg Tidzsuba érkeztek,[359] mely ugyan nem nagy kiterjedésű város, de mindenben bővelkedik. A nép bálványimádó, halottait égeti, és a Nagy Kán alattvalója. Nagyban űzik a kereskedelmet meg ipart, és szép nyereségre tesznek szert; számos hajóval rendelkeznek, halásznak, vadásznak, madarásznak.

És jó, ha tudjátok, hogy bal kéz felől, vagyis kelet felé háromnapi távolságra van az óceán. A tenger és a város közötti vidéken mindenhol nagy tömegben párolják a sót. A nagy és nemes Tindzsu nevű város emelkedik itt,[360] melynek közelében az egész tartománynak elegendő sót termelnek ki, és mondhatom nektek, hogy a Nagy Kánnak is óriási haszna van belőle. A nép bálványimádó és a Nagy Kán alattvalója. De hagyjuk ezt a helyet, és menjünk vissza Tidzsuba.

Tidzsut elhagyva, újabb egynapi lovaglás után délkeleti irányban az út végén igen nagy és nemes városba érkeztek, melynek neve Jandzsu;[361] ennek fennhatósága alá még huszonhét másik dúsgazdag város tartozik; ez is mutatja, hogy Jandzsu milyen nagy jelentőségű hely. Itt van a Nagy Kán tizenkét bárói egyikének állomáshelye, mert ezt a várost választották a tizenkét szieng[362] egyikéül. A nép bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója. Maga messire Marco Polo, kiről e könyvben szó van, a Nagy Kán parancsára, az egyik báró helyetteseként, teljes három évig kormányozta a várost. A nép iparból és kereskedelemből él, mert nagy mennyiségben állítják elő itt a lovasok és katonák fegyverzetét. Ugyanis a városban és környékén nagyszámú csapat állomásozik a Nagy Kán parancsára.

Több mondanivalónk nincs róla. Most tehát Manzinak két tartományáról akarok szólani, melyek nyugati irányban fekszenek - annál is inkább, mert sok feljegyzésre méltó szokásuk van. Az elsőnek neve Nangin.

69. FEJEZET

Nangin tartományról

Nangin igen híres tartomány nyugati irányban.[363] A lakossága bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója; iparból meg kereskedelemből él. Bőségesen termelnek selymet, és sok aranyhímzésű kelmét készítenek. Igen olcsó náluk a gabonának és veteménynek minden fajtája, mert a tartomány rendkívül termékeny. Vad is bőven akad, sőt pompás oroszlánok is találhatók. A kereskedők hatalmasok és gazdagok, a császárnak nagy jövedelme van azokból az adókból, melyeket eladott és megvásárolt áruikra kivet.

Ezután pedig Szajanfu híres városáról szólok, mely könyvünkben helyet érdemel, mivelhogy jelentős esemény fűződik hozzá.

70. FEJEZET

Szajanfu híres városáról és hogy miként foglalták el

Szajanfu nagy és nemes város,[364] Manziban fekszik, nyugat felé; tizenkét más gazdag és nagy város központja, maga is az ipar és kereskedelem egyik székhelye. A nép bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója. Sok selymük van, amelyből finom kelméket készítenek; bőven találni itt vadat, egyszóval a városban mindenből rengeteg van, amivel csak egy nagy város dicsekedhet.

Most pedig tudjátok meg, hogy ez a város három éven keresztül állott ellen a Nagy Kánnak, miután már Manzi többi része megadta magát. A Nagy Kán csapatai szüntelenül ostromolták, hogy bevegyék, de nem tudtak eredményt elérni a körülötte levő nagy és mély víz miatt, melyen át hajók indultak a városba és vissza; így hát csak egyik oldalról tudták megközelíteni, mégpedig északról. És mondom nektek, hogy nem is vették volna be soha, még kiéheztetéssel sem, ha segítségükre nem jön egy körülmény, melyről rögtön be is számolok.

Tudnotok kell, hogy mikor a Nagy Kán serege már harmadik éve vesztegelt a város előtt, anélkül hogy elfoglalta volna, a katonákon nagy fásultság vett erőt. Ekkor messire Nicolo Polo, messire Matteo és messire Marco azt mondták: „Ajánlunk nektek egy módot, mellyel gyorsan megadásra kényszeríthetitek a várost.” Mire a hadvezérek azt felelték, hogy boldogan hallgatják, miben áll az. Ez a beszélgetés a Nagy Kán fülébe jutott; követek érkeztek ugyanis hozzá a táborból, hogy értesítsék, miszerint a várost vesztegzárral nem lehet bevenni, mert szüntelenül kap élelmiszer-szállítmányokat arról az oldalról, melyhez képtelenek hozzáférni. Erre a Nagy Kán visszaüzente, hogy mindenáron el kell foglalniuk a várost, és törjék a fejüket, hogyan. Ekkor szólalt fel a két testvér és a fiuk, Marco Polo, mondván: „Nagy fejedelem! Vannak a mi kíséretünkben olyan emberek, akik a Nyugaton használatos hajítógépekhez hasonlókat tudnak szerkeszteni; azok pedig olyan nagy köveket röpítenek, hogy a helyőrség nem lesz képes ellenállni, hanem azonnal megadja magát, mihelyt a hajítógépek lőni kezdik a várost.”[365]

A Nagy Kán megparancsolta nekik, hogy szívvel-lélekkel álljanak neki a szerszámok készítésének, olyan gyorsan, ahogyan csak lehet. Mert mind a Nagy Kán, mind a körülötte levők igen kíváncsiak lettek, olyan dolgokról lévén szó, amit még sohasem láttak. Tehát messire Nicolo meg a testvére és fia azonnal megparancsolták, hogy hozzanak gerendákat, annyit, amennyit éppen mondtak, és dolgozzák fel úgy, ahogy elrendelik. Volt ugyanis két ember a kíséretükben, egy német földről való német és egy nesztoriánus keresztény, akik értettek ehhez a mesterséghez, és vezetésük alatt az emberek két vagy három olyan hajítógépet ácsoltak össze, melyek képesek voltak háromszáz font súlyú köveket röpíteni. Tehát csakugyan el is készült ez a három kitűnő hajítógép, melyeknek mindegyike háromszáz fontos, sőt még nagyobb köveket hajított. Mikor pedig használható állapotban voltak, a császár és a többiek nagy gyönyörűséggel szemlélték, és elrendelték, hogy több követ az ő jelenlétükben lőjenek ki; az eredményen igen elcsodálkoztak, és nagyon dicsérték a munkát. A kán pedig haladéktalanul elrendelte, hogy a gépeket vigyék hadseregéhez, mely Szajanfu síkságán táborozott.

Mihelyt a gépeket a táborba szállították, azonnal készenlétbe helyezték a tatárok nagy ámulatára, mert ilyet még soha senki nem látott országukban. Mit is mondhatnék még? Mikor a hajítógépeket felállították és megfeszítették, mindegyikből egy-egy háromszáz fontos kő repült a városra. A kövek egész nap zuhogtak az épületekre, hatalmas robajjal törve és zúzva mindent. Mikor pedig a város lakói látták ezt a furcsa és merőben új borzalmat, igen elálmélkodtak és megzavarodtak, úgyhogy először szóhoz sem jutottak. Majd tanácsot tartottak, de nem tudtak zöld ágra vergődni abban a tekintetben, miképpen védekezhetnek a gépek ellen, mert az egészet boszorkánymesterségnek tekintették. Kijelentették, hogy mindnyájan ott pusztulnak, ha nem adják meg magukat; elhatározták tehát, hogy a várost átadják, mégpedig olyan feltételek mellett, amilyeneket kaphatnak. Ezután nyomban követet küldtek a hadvezérhez, hogy készek megadni magukat ugyanolyan feltételek mellett, mint ahogyan a tartomány többi városai meghódoltak, és a Nagy Kán alattvalói lesznek; ebbe az ellenség vezére bele is egyezett.

Így a városlakók megadták magukat, a tatárok pedig beleegyeztek a feltételekbe; mindez messire Nicolo, messire Matteo és messire Marco indítványára történt, és egyáltalában nem volt csekélység. Mert a tartomány a leggazdagabbak egyike, mellyel a Nagy Kán rendelkezik, és nagy jövedelmet hoz számára.

Elmondtam tehát töviről hegyire, hogy adta meg magát ez a város. Elég szó esett erről a tárgyról; most beszéljünk Szindzsu városáról.

71. FEJEZET

Szindzsu városáról és a nagy Kian-folyóról

Tudnotok kell, hogy mikor elhagyjátok Jandzsu városát, tizenöt napos menet után délkelet felé Szindzsu városába érkeztek,[366] mely nem nagy kiterjedésű ugyan, de ipara jelentős, és sok hajóval rendelkezik. Kikötőhely lévén, mindenhonnan érkeznek ide áruk. A nép bálványimádó, a Nagy Kán alattvalója, és papírpénzt használ. És tudnotok kell, hogy ez a város a világ legnagyobb folyója mellett áll, melynek neve Kian.[367] Helyenként tíz mérföld széles, máshol nyolc, megint másutt hat, és több mint százhúsz napos utazást jelent, ha valaki egyik végétől a másikig kíván eljutni. Ebbe a folyóba számtalan más folyó ömlik, valamennyi hajózható; különböző vidékeken erednek, és vizükkel dagasztják a nagy folyamot. Ez teremt a városban akkora forgalmat, amekkoráról beszéltem; mert a folyón szüntelenül indulnak és érkeznek a megrakott hajók a világ legkülönbözőbb részeiből, gazdagítva a várost és jelentős hasznot hajtva a Nagy Kánnak.

És biztosíthatlak benneteket, ez a folyó olyan hosszú és olyan sok tartományt meg várost szel keresztül, hogy rengeteg hajó tud jönni és menni a színén, és valóban több kincset és árut szállítanak rajta, mint a keresztény tengerek és folyók hajói együttvéve; egyébként is sokkal inkább hasonlít tengerhez, mint folyóhoz. Messire Marco Polo úgy mondta, hogy egy alkalommal egyszerre tizenötezer hajót látott a folyón. Ebből megítélhetitek: ha ez a város, amely nem is olyan nagy, ilyen tömérdek vízi járművel rendelkezik, mennyi lehet a többi városé együttvéve, meggondolva azt is, hogy csaknem tizenhat tartományon halad keresztül a folyó, és több mint kétszáz nagy várost érint, nem számítva a községeket és falvakat, melyeknek mindegyikében szintén vannak hajók, s ugyancsak nem tekintve azokat a falvakat és városokat, melyek a nagy folyóba ömlő kisebb folyók mentén fekszenek, és szintén kiveszik részüket a hajózásból.

Az előbb említett messire Marco Polo mesélte, ő pedig a Nagy Kán egyik adószedő főtisztjétől hallotta, hogy évente kétszázezer hajó halad víz ellenében a folyón, nem is számítva azokat, amelyek lefelé tartanak. Mindenesetre, mivel olyan hosszú, és sok más hajózható folyó ömlik beléje, nem csoda, hogy a rajta szállított áruk tömege és értéke óriási. A legnagyobb mennyiségben forgó áru a só, melyet a folyón és annak ágain a part menti városokba szállítanak, onnan pedig a tartományok belsejébe. A partokról mindenfelől azért szállítják a sót Szindzsu városába, mert ott rakják hajókra, hogy szétvigyék az ország különböző részeibe. Rakományukban vas is van. Viszont a folyón lefelé haladó hajók a városba fát, földi szenet, kendert és egyéb árukat szállítanak. De a hajók még így sem tudják a szükséges dolgokat a városba juttatni, úgyhogy egy részük tengelyen érkezik.

A folyón közlekedő hajók fedettek. Csak egy árbocuk van, de azért igen súlyosak: biztosíthatlak benneteket, hogy a mi mértékünk szerint 4000-12 000 cantar terhelést is szállítanak.[368]

De most hagyjuk ezt a tárgyat, mert egy másik, Kajdzsu nevű városról szólok. Ám előbb még ki kell térnem egy említésre méltó dologra, melyről megfeledkeztem. Tudnotok kell, hogy hajóikon, a vitorlák kötélzetét kivéve, nem használnak kendert, és noha a hajókat víz ellenében vontatni kell, mert a sodrás olyan erős, hogy másként nem képesek előrejutni, a vontatókötél, mely mintegy háromszáz lépés hosszú, csupán nádból készül, mégpedig a következőképpen. Beszéltem már annak idején nektek arról a nádfajtáról, mely mintegy tizenöt lépés hosszú; ezt levágják, vékony szeletekre hasogatják, majd a rostokat összecsavarják, ami által olyan hosszú kötelet készítenek, amekkorát akarnak. Az ilyen nádból készült kötél tartósabb, mintha kenderből lenne. A hajókat a víz ellenében nyolc, tíz, tizenkét ló húzza.

A folyó partján emelkedő dombokon és sziklákon a bálványimádók sok kolostort[369] és egyéb építményt emeltek. A partokon pedig szünet nélkül követik egymást a falvak és lakott helységek.

De hagyjuk ezt a tárgyat, és térjünk vissza Kajdzsuba.

72. FEJEZET

Kajdzsu városáról

Kajdzsu kis város délkeleti irányban.[370] Az előbb említett folyó partján fekszik. A nép a Nagy Kán alattvalója, és papírpénzt használ. Itt tömérdek gabonát és rizst takarítanak be, amit aztán vízen Kambalukba szállítanak, a Nagy Kán udvarának használatára, mert az udvar gabonája mind erről a vidékről érkezik.

Tudnotok kell, hogy a császár vízi összeköttetést létesített ebből a városból Kambalukba, egy széles és mély csatorna segítségével, melyet folyótól folyóig, tótól tóig ásatott, és olyanná alakíttatott, mintha nagy hajókat hordó folyam volna. Ilyenformán Kajdzsu és Kambaluk városa közvetlen összeköttetésben állnak, úgyhogy a legnagyobb és roskadásig rakott hajók is megtehetik az egész utat. Mellette országút is fut, mert a csatornából kiásott földből töltést emeltek, és mindkét oldalon úttá egyengették.

Pontosan szemben Kajdzsu városával, a folyó közepén sziklás sziget emelkedik egy bálványimádó kolostorral, ahol a sok bálvány között kétszáz szerzetes él. Ez az apátság számos más bálványimádó kolostor fölött uralkodik, akárcsak egy érseki székhely a keresztény országokban.

Most tovább megyünk, és átkelve a folyón, Csingianfu városáról fogok nektek beszélni.

73. FEJEZET

Csingianfu városáról

Csingianfu Manzi egyik városa.[371] A nép bálványimádó, a Nagy Kán alattvalója, papírpénzt használ, és iparból meg kereskedelemből él. Bőven van itt selyem, melyből különféle aranyhímzésű kelméket készítenek. Gazdag és hatalmas kereskedők laknak a városban. Környékén sok a vad, és megterem minden gabonafajta.

A városban a nesztoriánus keresztényeknek két templomuk van, melyeket az Úr 1278. évében alapítottak; el fogom mondani, hogy történt. Tudjátok meg, hogy az előbb említett évben a Nagy Kán egy bizonyos Mar Sargisz nevű nesztoriánus keresztény bárót küldött kormányzónak a városba, három évre. Az itt töltött három esztendő alatt emeltette ezeket a keresztény templomokat, melyek azóta is megvannak; az ő működése előtt azonban sem templom, sem hivők nem voltak.

De hagyjuk ezt a tárgyat, és beszéljünk egy másik tekintélyes városról, melynek neve Csingindzsu.

74. FEJEZET

Csingindzsu városáról és bizonyos alánok megöletéséről

Elhagyván Csingianfu városát és három napon át utazva délkelet felé, forgalmas, szorgos városok és falvak közt haladva szüntelen, nagy és nemes városba érkeztek: Csingindzsuba.[372] A nép bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója. Kereskedelemből és kézművességből élnek, és bőven termelnek selymet. Különféle, arannyal átszőtt kelméket is készítenek. Rengeteg vad van a vidéken, továbbá megtalálható minden hasznos növény, mert talaja igen termékeny.

Ám az emberek itt hitvány teremtések. Meg kell emlékeznem arról, hogy a város népe egykor milyen gonosztettet követett el, és milyen keservesen bűnhődött miatta.

Tudjátok, hogy a nagy Manzi tartomány elfoglalásakor, mikor Baján kormányzott, egy sereget küldött ide, hogy a várost foglalják el. A sereg az alán nép fiaiból állott,[373] kik mindnyájan keresztények voltak. A parancsnak megfelelően el is foglalták teljes békességben, és senkit sem bántottak, mert a nép megadta magát. És mikor megszálltak benne, igen jó bort fedeztek fel. Hogy a katonáskodás fáradalmai után felviduljanak, ebből addig ittak, míg lerészegedtek, aztán ledőltek, és olyan mélyen elaludtak, hogy mit sem tudtak a világról. Mikor leszállt az éj, a város népe, látván, hogy holtrészegek, rájuk tört, és se szó, se beszéd, mindet lemészárolta. Egyikük sem menekült.

Mikor Baján meghallotta, hogy a városlakók ilyen álnokul lemészárolták embereit, egy másik tábornokát küldte el hadsereggel, aki megrohamozta a várost, és a lakosságot kardélre hányatta. Senki sem menekült meg a haláltól. Így irtotta ki az egész város lakosságát.

Most tovább megyünk, és egy másik városról beszélek, melynek neve Szudzsu.

75. FEJEZET

Szudzsu nemes városáról

Szudzsu nagy és nemes város.[374] A nép bálványimádó, a Nagy Kán alattvalója, és papírpénzt használ. Nagy tömegben gyártanak selymet, melyből aranyszövésű brokátot és más kelméket készítenek; iparból és kereskedelemből élnek.

Nagy város hírében áll, és kerülete mintegy negyven mérföld; kereskedői dúsgazdagok, és lakói megszámlálhatatlanok. Valóban, ha benne és Manzi több városában katonai szellem lakoznék, meghódíthatnák a világot. De egyáltalán nem valók fegyverviselésre, viszont a kereskedésben ügyesek, és az iparban művészek. Azonkívül kiváló tudósok és orvosok is élnek a városban, akik szorgosan tanulmányozzák a természetet, felismerik a betegségeket, és hatásos orvosságokat adnak. A varázslók és jósok száma is igen nagy.

Még tudnotok kell, hogy ebben a városban hatezer híd van, mind csupa kőből, és olyan magasan ívelnek, hogy egy, sőt egyszerre két gálya is elhaladhat alattuk.

A városhoz tartozó hegyekben rebarbara és gyömbér terem bőséggel, olyannyira, hogy negyven font kitűnő friss gyömbért kaptok egy velencei kisezüstért. A város tizenhat más nagy kereskedőváros ura. A város neve, Szudzsu, a mi nyelvünkre fordítva „föld”-et jelent, míg a másik, közelben levő várost, melyről rögtön beszélünk, Kinszének hívják; ennek viszont „ég” a jelentése. A két név a két város nagy tekintélyét és pompáját mutatja.

Most hagyjuk el Szudzsut, menjünk egy másik városba, melynek neve Vudzsu,[375] és tőle egynapi járóföldre fekszik; nagy és szép város, híres kereskedelméről és iparáról. De mivel egyebet nem is mondhatunk róla, tovább megyünk, és egy másik nagy és nemes városról beszélek, melynek neve Vugin.[376]

Ennek népe bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója; a városban sok selymet és más finom árut készítenek, lakói gyakorlott kereskedők és iparosok.

Hagyjuk most Vugint, és említsünk meg egy másik nagy várost, Csangant,[377] mely hatalmas és gazdag hely. A nép bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója; kereskedelemből és iparból él. Különféle sarukat és más, bőrből való árukat készítenek nagy tömegben, a környéken pedig sok a vad. De egyebet nem is mondhatunk erről a helyről, tehát menjünk tovább. Mert most egy másik városról lesz szó, nem csekélyebbről, mint a nemes Kinszéről, Manzi királyainak székhelyéről.

76. FEJEZET

Következik Kinszé nagy városának leírása, mely fővárosa egész Manzi tartománynak

Ha Csangan városát elhagyjátok, és nagyszerűen megművelt vidéken át, számos kereskedelemből és iparból élő várost és falut érintve három napon át haladtok, egy igen híres városba érkeztek, Kinszébe, mely a mi nyelvünkön annyit jelent: „az Ég városa”,[378] mint ahogy az előbb már mondtam, mert itt az embernek annyi gyönyörűségben lehet része, hogy a paradicsomban képzelheti magát.

Miután pedig megérkeztünk, hadd beszéljek részletesen nagyszerűségéről. Valóban érdemes is mindent elmondani róla, mert ez a világ legszebb és legnemesebb városa. Mégpedig annak az írásnak megfelelően adunk elő mindent, amelyet a birodalom királynéja az ország meghódítójának, Bajánnak küldött, hogy juttassa el a Nagy Kán kezébe: hadd lássa abból a város mindent felülmúló nagyságát, és ezen megindulva vessen ki lelkéből minden pusztító és igaztalan szándékot. Mindent annak megfelelően fogok elmondani, ahogy ebben az okmányban található. Mert a mondott messire Marco Polo saját szemével látta s olvasta. Sőt messire Marco Polo maga is többször járt ebben a városban, mindennek gondosan utánanézett, és feljegyzéseket készített, miként alább következnek.

Mindenekelőtt az okmány leszögezi, hogy Kinszé városának kerülete nem kevesebb, mint száz mérföld, mert mind utcái, mind csatornái szerfelett szélesek. Vannak négyszögletes terei, ahol a vásárokat tartják; ezek az összesereglett emberek nagy sokasága miatt valóban nagyon tágasak kell hogy legyenek. A város fekvése olyan, hogy egyik oldalán édes és igen tiszta vizű tó, a másikon pedig hatalmas folyó fogja közre; ez utóbbi kisebb-nagyobb csatornákra ágazik szét, melyek át- meg átszelik az egész várost, és elvezetve minden szennyét a mondott tóba torkollnak, ennek vize pedig a tengerbe folyik. Ettől aztán tiszta is a levegő! A városban mindenhová el lehet jutni szárazon és vízen egyaránt. Mind az utcák, mind a csatornák szélesek, úgyhogy a bárkák bárhová eljuthatnak, és a szekerek is elvihetik mindenhová a szükséges dolgokat a lakóknak. Tizenkétezer hídja van,[379] legnagyobb részük kőből, de némelyik fából; sok közülük olyan magas, hogy egész hajóraj úszhat át alattuk, a többi alatt pedig a kisebb bárkák közlekedhetnek. Azoknak a legnagyobb az íve, melyek a főcsatornák fölött a főutakat kapcsolják össze. És senki se csodálkozzék a hidak nagy számán, mert az egész város olyan, mintha vízben állana és vízzel volna körülvéve, minélfogva szükség van a nagy hidakra, hogy az emberek bárhová eljuthassanak. Mert ha nem így volna, egyes helyeket csak csónakon közelíthetnének meg. És noha a hidak ilyen magasak, emelkedőjük olyan jól van megépítve, hogy lovak és kocsik is könnyen járhatják.

Az előbb mondott levél előadja továbbá, hogy tizenkét különböző céh volt ebben a városban. De ezek csak a legfontosabbak, mert természetesen több is működött. Minden céh tizenkétezer házban foglalkoztatta munkásait. Minden ilyen házban legalább tíz ember dolgozott, de akadt, amelyikben tizenöt, húsz, sőt negyven is, ezek azonban nem voltak mindnyájan mesterek, mert ebben a számban benne foglaltatnak a napszámosok is, akik a mestereknek dolgoztak. E míveseknek pedig mindig volt elfoglaltságuk, mert a királyság sok más városa innen hozatta azt, amire szüksége volt.

Az előbb említett levél azt is megállapította, hogy a kereskedők száma és gazdagsága olyan nagy és a kezükön átmenő áruk értéke olyan hallatlanul magas volt, hogy senki sem lenne képes felbecsülni. Meg kell mondanom még ezeknek a különböző iparágaknak a mestereiről, akik az előbb említett házak élén állottak, hogy sem ők, sem asszonyaik nem érintettek volna a kezükkel semmi munkát, hanem finoman és kényesen éltek, mintha királyok és királynék volnának. Ha már a nőkről van szó, valóban elbűvölő és angyali teremtések!

Továbbá a király annak idején rendeletet adott ki, hogy mindenki apja mesterségét köteles folytatni; mást még akkor sem, ha százezer bizánci aranyat érő vagyona lenne.[380] De nehogy azt higgyétek, hogy saját kezükkel kellett dolgozniuk: csak arra voltak kötelezve, hogy nyitva tartsák a műhelyeket, és dolgoztassák embereiket az ősi mesterség folytatása céljából. A Nagy Kán azonban már nem kényszeríti őket erre; mert ha egy mesterember akkora vagyonra tett szert, hogy dolog nélkül is megél, senki sem kényszeríti munkára. Az uralkodó ugyanis a következőképpen gondolkozik: ha egy embernek szegénysége miatt mesterséget kell folytatnia - mert munka nélkül nem lenne megélhetése -, ám idők folyamán a szerencse annyira kegyébe fogadta, hogy csupa mulatsággal töltheti életét, miért kényszerítené bárki, hogy tovább is dolgozzék? Mert helytelennek és igazságtalannak tűnne, hogy az istenek kegyeltjével az emberek ellenkező módon bánjanak.

A város belsejében dél felé tó terül el, melynek kerülete harminc mérföld; körülötte gyönyörű paloták és udvarházak emelkednek, az elképzelhető legdúsabb és legválasztékosabb módon építve; természetesen mind a nemesek és főtisztviselők birtokában vannak. A partokon foglal még helyet a bálványimádók sok temploma és kolostora is. A tó közepén két sziget van, mindegyiken gyönyörű, tágas paloták, olyan díszesek, hogy császárok lakhatnának bennük. Ha a polgárok valamelyike menyegzőt vagy más mulatságot kíván tartani, megrendezheti e paloták valamelyikében. Ott minden szükségest megtalál, ezüsttálakat, tálalókat, tányérokat, terítőket, az összes asztalneműt és minden mást, ami ilyenkor kell. A király ezeket a javakat azért halmozta fel, hogy kimutassa népe iránt kegyességét, és a palota nyitva áll mindenki számára, aki ünnepséget akar rendezni. Néha ezekben a palotákban száz különféle mulatság is folyik: egyik lakomát ad, másik menyegzőt ül, de mindenki kényelmesen elhelyezkedhetik a különböző csarnokokban, és minden olyan tökéletesen van szabályozva, hogy egyik társaság sem zavarja a másikat.

A városban számos szép ház található, és itt is, ott is magas kőtornyok emelkednek, melyekben a környék lakói értékeiket halmozzák fel tűzveszély esetére; mert maguk a házak fából épültek, és a tűzvész gyakran pusztít a városban.

A nép bálványimádó, és mióta a Nagy Kán alattvalója, papírpénzt használ. Férfiak és nők egyaránt csinosak és ügyesek, legnagyobbrészt selyemben járnak, mert nagyon is bővében vannak ennek a kelmének, melyet Kinszé tartományból és a szomszédos tartományok iparosaitól kapnak. Tudnotok kell, hogy mindenfajta húst megesznek, még a kutyáét és tisztátalan állatokét is, melyeket keresztény soha meg sem kóstolna.

Miután a Nagy Kán a várost elfoglalta, elrendelte, hogy a tizenkétezer híd mindegyikére tíz főből álló őrséget állítsanak, a zavargások elejét veendő, ha valaki esetleg hirtelen zendülést vagy cselszövést szítana. Mindegyik őrhelyen fabódé áll, üstdobbal és időmérő készülékkel felszerelve, hogy tudhassák, a napnak vagy éjnek melyik órájában vannak. És ha az éjszaka egy órája eltelt, az őrszem üt egyet az üstdobra, amiből az egész város tudja, hogy az éjszaka egy órája eltelt. A második óra múltával kettőt ütnek, és így tovább, szüntelenül virrasztva és vigyázva. Napkeltétől újra kezdik a számolást, és egyet ütnek, miként éjszaka, és óráról órára eggyel többet.

Az őrség egyik része az utcákon cirkál, kutatva, hogy nem ég-e tűz valahol a tilos órák alatt. Ha az ajtón fény szűrődik ki, a tulajdonost reggel a hatóság elé idézik, és ha megfelelő mentséget nem tud védelmére felhozni, megbüntetik. Úgyszintén ha valakit törvény tiltotta órában az utcán találnak, lefogják, és reggel a bíróság elé viszik. Ha pedig napközben egy szegény, munkaképtelen csonka-bonkát látnak koldulni, kórházba viszik, mert a régi királyok sok ispotályt építettek a városban; ezeket gazdag adományokból és segélyekből tartják fenn. Ha viszont munkaképes, munkavállalásra kötelezik.

Ha észreveszik, hogy egy ház tüzet fogott, azonnal verni kezdik az üstdobokat riadó jeléül, mire a szomszéd hidak őrzői összegyűlnek oltani, továbbá megmenteni a kereskedők és mások vagyonát, akár úgy, hogy az előbb említett tornyok egyikébe hordják, akár úgy, hogy hajóra rakják, és átszállítják a tó szigeteire. Mert egyetlen polgárnak sem szabad éjszaka házát elhagynia vagy a tűz közelébe mennie, csupán azoknak, akiknek a vagyona veszélyben van, vagy az őröknek, akik segíteni mennek; ezek is legfeljebb egy- vagy kétezren.

Ezenfelül benn a városban minden mérföldre jut egy emelkedés, rajta egy torony, a torony csúcsán pedig keményfából készült lemez csüng. Ha tűz vagy bármilyen vész üt ki a városban, egy ember, aki mindig ott áll pöröllyel a kezében, ütni kezdi a deszkát, ami nagy távolságban is hallható zajt támaszt. Mikor a deszkára mért ütéseket meghallják, mindenki tudja, hogy vagy tűz miatt, vagy pedig más okból riasztják őket.[381]

A kán különös gondot fordít a város őrzésére, mert ez Manzi fővárosa; továbbá azért is, mert az ottani kereskedelemből óriási bevétele van, melynek összege olyan magas, hogy aki hallja, el sem hiszi. De azért is állít ilyen nagyszámú őrt, mert szüntelenül lázadástól tart.

Az utcákat kővel vagy téglával burkolják, mint általában Manzi összes országútját, úgyhogy kényelmetlenség nélkül utazhattok minden irányban. Ezért van tisztaság a városban, és ezért járhattok száraz lábbal az egész országban. Ha nem köveznék az utakat, a közlekedés nagyon bajos volna, mert a föld teljesen sík és igen alacsony fekvésű, eső után pedig csupa kátyú és víz. De mivel a Nagy Kán futárai a kövezeten nem tudnak vágtázni, az út széle az ő kényelmükre burkolatlanul marad. A város főutcájának kövezete mindkét oldalon két tíz lépés szélességű párhuzamos útból áll, középen viszont finom kaviccsal behintett sávot hagynak, ahonnan boltozott árkok vezetik le az esővizet a csatornákba. Így az út mindig száraz marad.

Tudnotok kell azt is, hogy Kinszé városában mintegy négyezer fürdő működik, vizük pedig forrásokból táplálkozik. A fürdőket és izzasztókamrákat a nép igen szívesen látogatja, havonta többször is, mert nagyon kedvelik a tisztaságot. A világ legfinomabb és legnagyobb fürdői ezek. Egyszerre száz ember is fürödhet bennük, férfiak, illetőleg nők.

Az óceán a várostól huszonöt mérföldnyire van, egy Ganfu nevű helységnél,[382] amely a város kikötőjéül szolgál: rengeteg kinccsel rakott hajó érkezik ide Indiából és más külföldi birodalmakból, s a város ebből tekintélyes hasznot húz. Kinszé városát nagy folyó köti össze a tengeri kikötővel, s ezen a hajók könnyen megközelíthetik magát a várost is. Kinszé hajói egész nap ide-oda járnak terhükkel a folyón, s itt rakodnak át azokra a tengeri hajókra, melyek India különböző részeibe vagy Kathajba mennek. A folyó viszont összeköttetésben van a belföld más, tengertől távol eső helyeivel is.

Ismeretes az is, hogy a Nagy Kán Manzi területét kilenc részre osztotta, ami megfelel az előbb volt kilenc tartománynak. Mindegyik rész fölé egy királyt nevezett ki, aki alattvalója, és minden évben számadást nyújt be az uralkodónak arról, hogyan gazdálkodott. Ezeknek a királyoknak egyike Kinszé városában székel; alája még száznegyven nagyobb város tartozik.

Mert meg kell mondanom, bármennyire csodálkoztok is: Manziban, ebben a nagy tartományban ezerkettőszáz nagy és gazdag város fekszik, nem számítva az ugyancsak szép számban levő községeket és falvakat. És bizonyosra vehetitek, hogy az ezerkétszáz város mindegyikében ott állomásozik a Nagy Kán őrhada, és hogy a legkisebben is ezer ember szolgál; viszont vannak olyanok, ahol a katonaság tízezer, húszezer vagy harmincezer főre is rúg. Ilyenformán a csapatok teljes száma olyan tömérdek, hogy el sem hinnétek, ha kimondanám. Kinszé városának őrsége például harmincezret tesz ki. Éppen ezért a Nagy Kán kincstárába befolyó adók nagy részét felemészti a katonaság zsoldja. Ám ha úgy fordul, hogy valamelyik városban lázadás tör ki - mivel az emberek őrültségükben gyakran meggyilkolják kormányzójukat -, a szomszéd városok őrsége, mihelyt a dologról hírt szerzett, azonnal katonákat küld, akik elpusztítják az ilyen eszét vesztett várost; mert Kathajból legfeljebb csak két hónap múlva érkezhetne hadsereg.

A katonák nem mind tatárok. Sokan Kathaj tartományból valók, és amellett jó harcosok. A tatárok ugyanis lovas nép, és csak olyan városok környékén ütnek tábort, melyek nem nedves éghajlatúak; mert lovaikat csak száraz és szilárd talajon tudják használni. Tehát nehogy azt gondoljátok, hogy a városok őrsége csupa lovas. Igen nagy részük gyalogos, aszerint, amint azt a különböző városok természete megkívánja, de mindannyian a Nagy Kán hadseregéhez tartoznak. A nedves éghajlatú városokban Kathaj és Manzi lakóiból felállított hadsereg szolgál. A kán alattvalói közül minden évben kiválasztja azokat, akik katonáskodásra alkalmasak, és besoroztatja őket seregébe. A Manzi tartományból származókat azonban nem alkalmazza saját városaikban, hanem máshová küldi őket, néha húsznapi járóföldre is, ahol egy évig maradnak. Kathajban hasonló rend szerint intézik a katonáskodás dolgát.

Ismétlem, hogy minden, ami ezzel a várossal kapcsolatos, olyan nagyszerű és hatalmas, és a Nagy Kán bevétele itt olyan óriási, hogy nem csekély dolog szavakba foglalni, s aki csupán hallja, alig hiszi. Én viszont mindent le akarok írni számotokra.

Először azonban más dologról szólok. Az ország lakosságának az a szokása, hogy mikor a gyermek megszületik, feljegyzik születése napját, óráját és percét, s a csillagjóstól megtudakolják a bolygót meg csillagképet, amely a születés idejében uralkodó volt. Így mindenki tudja születésének idejét. S ha valaki közülük útra kel, előbb felkeresi a csillagjóst, és közli vele születésének adatait, hogy megtudja, jószerencse kíséri-e vagy sem. Néha nemmel felelnek neki, amikor is az utazást olyan időpontra halasztja, amelyet a csillagjós ajánl. A csillagjósok - akik mindenfelé nagy számmal találhatók - igen értik a dolgukat, és mivel szavuk nemegyszer igaznak bizonyul, a nép nagyon bízik bennük. A csillagjós javallata nélkül házasságot sem kötnek. Menyegző előtt tehát megkérdik az asztrológustól, vajon a vőlegény vagy menyasszony nem született-e ellenséges csillagkép alatt, mert ebben az esetben felbontják az eljegyzést.

A holtak tetemét elégetik. És ha egy gazdag ember meghal, a barátok és rokonok ünnepélyesen gyászolják az elhunytat: kenderruhát öltve, gyászmenetben haladnak a zenészek után, akik számos hangszeren himnuszokat játszanak, és kellemes hangon énekelnek bálványaik tiszteletére. Mikor pedig az égetőhelyre érkeznek, különféle dolgokat ábrázoló, pergamenből kivágott figurákat vesznek elő, például felkantározott lovakat, férfi és női rabszolgákat, tevéket, páncélruhákat és aranyos öltözeteket, azonkívül rengeteg pénzt, s ezeket mind a holttesttel együtt vetik tűzbe, hogy vele égjenek el. Azt mondják, a halott mindezeket a rabszolgákat és állatokat, melyeknek képmásai vele együtt hamvadnak el, valóban birtokolni fogja a túlvilágon, a pénzt is valódi aranyból fogja bírni, továbbá, hogy a temetési hangszerek hangjai és a bálványok tiszteletére énekelt himnuszok elhatolnak a túlvilágra, ahol zengő üdvözlettel fogadják a halottat, úgyhogy maguk a bálványok is hódolnak előtte. Mert hitük szerint a halottak a túlvilágon újjászületnek, és új életet kezdenek.

Miután így hiszik, cseppet sem félnek a haláltól, és nem is törődnek vele, kivéve az előbb elmondott tisztességadást, mert meggyőződésük szerint a túlvilágon hasonlóban lesz részük. Továbbá Manzi tartományban a férfiak szenvedélyesebbek, mint másutt: haragjukban és bánatukban gyakran halálba mennek. Mert ha úgy fordul, hogy valamelyikük megüti a másikat, vagy hajába markol, vagy megsebzi, a sértő pedig olyan hatalmas és fontos személy, hogy a sértett nem tud bosszút állni, a szerencsétlen túlzott elkeseredésében felakasztja magát éjszaka ellensége kapujára, ami nagy megszégyenítésnek számít; és ha a szomszédság tanúskodása folytán a sértő személyét fölfedték, arra ítélik, hogy váltsa meg bűnét, legyen jelen az elhamvasztásnál, tisztelje meg holtában zenével, szolgákkal és mindazzal, amiről fentebb szó esett, a szokásos ünnepélyes formában. Ez az oka annak, hogy némely ember felakasztja magát, tudniillik azt képzeli, hogy a gazdag a túlvilágon ugyanúgy megtiszteli, mint most, temetésekor. S ez a szokás mindmostanig életben van.[383]

Áll még a városban az elmenekült király palotája is, aki Manzi császára volt; ez a világ legnagyobb palotája, mint ahogy rögtön részletesen leírom. Mert tudnotok kell, hogy kerülete tíz mérföld, és magas, erődített falak zárják körül.

A falakon belül a világ leggyönyörűbb és legelbűvölőbb kertjei vannak, tele a legfinomabb gyümölcsökkel. A földből számos forrás buzog fel; vizük halastavakat táplál. Középütt áll a palota hatalmas és ragyogó épülete. Húsz gyönyörű csarnoka van és egy olyan, mely nagyobb, mint a többi együttvéve; ebben óriási sokaság gyűlhet össze. Aranyos és kék színű festmények díszítik, melyek különböző történeteket, valamint állat- és madárfigurákat, lovagokat, hölgyeket és más csodálatra méltó dolgokat ábrázolnak. Mindez valóban nagyszerű látványt nyújt, s a falakon és a mennyezeten csupa aranyalapú festményt láttok. A palotában a csarnokon kívül még húsz más tágas és szép terem található, szintén aranyos vagy más színű díszítményekkel; olyan nagyok, hogy tízezer ember könnyűszerrel elfér bennük asztalok mellett. És állítom, hogy ezer szoba van még a palotában: ezekben alszanak meg étkeznek is, és ugyancsak nagyok és díszesek.

Ezenfelül még el kell mondanom, hogy mikor a Nagy Kán tisztviselőinek benyújtották a lakosság jövedelméről és számáról összeállított kimutatást, messire Marco Polo a városban tartózkodott, s így saját szemével győződött meg róla, hogy a városban 160 tűz-toman van, vagy más szóval 160 ház-toman. Most meg kell mondanom, hogy a toman tízezret jelent, amiből kiszámíthatjátok, hogy együttvéve ez l 600 000 házat tesz ki, melyek közt sok a fényes palota.[384] A nesztoriánus keresztények viszont csak egyetlen templomot mondhatnak magukénak.

Még egy másik dologról is be kell számolnom. A város minden polgárának szokása, hogy kiírja ajtajára saját, valamint felesége, gyermekei, rabszolgái és mindazok nevét, akik a házban laknak, továbbá azt is, hány lovat tart. És ha bárki meghal, az illető nevét letörlik, ha pedig gyermek születik, nevét hozzáírják. Ilyenformán az uralkodó pontosan tudja a város lakosainak számát. A szokást egész Manziban és Kathajban követik.

És meg kell mondanom nektek, hogy minden fogadós, aki vendégeknek ad szállást, köteles jegyzékbe venni az utazók nevét és melléknevét, valamint érkezésük és távozásuk napját. Így az uralkodónak módjában áll megtudni, amikor csak óhajtja, ki jött be, és ki haladt át birodalmán. Valóban bölcs és előrelátó rendelkezés.

77. FEJEZET

További beszámoló Kinszé városáról

A város fekvése olyan, hogy egyik oldalán friss és rendkívül tiszta vizű tó terül el, amelyről már szólottam, a másikon pedig nagy folyó folyik. Az utóbbinak vize számos csatornát tölt meg, amelyek a város egyes negyedeit szelik át. Onnan ismét tovább folynak, és igen kellemessé változtatva az éghajlatot, az óceánba torkollanak. A városban a csatornák segítségével, úgyszintén az utakon mindenhová eljuthattok.

A város túlsó oldalát mintegy negyven mérföld hosszúságú, igen széles csatorna zárja le, melynek vize az előbb említett folyóból származik; ezt az ország hajdani királyai készíttették, hogy levezesse a folyót, ha kilép a medréből. Továbbá a város védelmét is szolgálja, mert a belőle kiásott földből töltést emeltek, hogy sáncot alkosson a város körül.

Ezen a részen helyezkedik el a tíz fő piac, noha rajtuk kívül még számos más vásártér is található a város különböző részein. Az előbb említettek négyszög alakúak, és oldaluk fél mérföld hosszúságú, homlokzatuk pedig a főútvonalra néz, mely negyven lépés szélességben egyenesen nyúlik a város egyik végétől a másikig, könnyen és kényelmesen megközelíthető hidakon vezetve át. Hosszának minden négy mérföldjére egy-egy ilyen említett két mérföld kerületű négyzet esik. A nagy utakkal párhuzamosan, a vásárterek hátulsó részénél igen széles csatorna folyik, melynek partján a vásárterek felé néző nagy kőházak épültek; ezekben halmozzák fel India és más külországok kereskedői eladásra szánt áruikat.

A négyzet alakú terek mindegyikén hetente három napig vásárokat tartanak, melyeket negyven-ötvenezer személy látogat, akik minden szükséges élelmiszert ide hoznak eladni, úgyhogy mindig kapható vadhús: őz, dámvad, szarvas, vadnyúl, továbbá házinyúl, fürj, tyúk, kappan, kacsa, liba - mérhetetlen mennyiségben. Annyi szárnyas hemzseg a tavon, hogy egy velencei kisezüstért egy pár ludat vagy két pár kacsát kaphattok. Ezenkívül ott vannak a mészárszékek, ahol a nagy állatokat vágják - borjút, ürüt, kecskét, bárányt -, melyeknek húsát a gazdagok és rangosak eszik. Ám a többiek, az alacsony sorban levők, nem vetik meg a leghitványabb állatok húsát sem.

Ezeken a vásártelepeken naponta hegyek kerülnek eladásra mindenfajta veteményből és gyümölcsből; az utóbbiak közt különösen említésre méltók a hatalmas körték, melyekből egy darab tíz fontot nyom, húsuk fehér, mint a kalács, és igen illatos; továbbá, ha évadjuk eljött, a sárga és fehér barackfajták, minden ízben és zamatban.

Szőlőt itt nem termesztenek, de igen jó mazsolát és bort hoznak be külföldről. Az őslakók ugyanis a bort nem sokra becsülik; sokkal szívesebben isszák a saját maguk készítette fűszeres rizsbort. Naponta roppant tömegű halat hoznak az óceánból, huszonöt mérföldet megtéve ár ellenében a folyón; továbbá a tavakból is rengeteget fognak ki; ez a halászok feladata, akiknek nincs is egyéb munkájuk. Sokféle halat fogyasztanak, minden évszakban mást; mivel pedig a város szennyvize a tóba folyik, a halak rendkívül zsírosak és ízletesek. Aki a piacra vitt halak óriási tömegét megpillantaná, azt hinné, ennyit soha el nem lehet adni; és mégis néhány óra alatt az egész piac kiürül, mert nagy azon lakók száma, akik hozzászoktak a fényűző élethez. Valóban, nemegyszer kerül ugyanazon étkezés során hús is, hal is terítékre.

Mind a tíz vásárteret magas házak veszik körül, melyeknek alsó részét kereskedések foglalják el; ezekben mindenfajta iparosmunkát árulnak, azonkívül fűszerféléket, drágaköveket és gyöngyöket. Az üzletek nagy része kizárólag fűszeres rizsbor eladásával foglalkozik, mely állandóan frissen készül, és igen olcsón kapható.

Némely utcát a város kéjhölgyei foglalják el; oly nagy számban vannak, hogy ki sem merem mondani. Nem csupán a vásártér szomszédságában találhatók, ahol kijelölt szállásuk van, hanem szerte az egész városban. Pompásan feldíszítik és bőven illatosítják magukat, finom házakban laknak, egy sereg szolgálóval. Ezek a nők rendkívül jártasak a csábítás művészetében, és beszédmódjukban készségesen alkalmazkodnak mindenfajta emberhez, úgyhogy az idegen, ha egyszer vonzásuknak engedett, elbűvölve érzi magát, és annyira el tudják kápráztatni, hogy bűvöletükből sohasem szabadul. Ezért, mikor hazatér, úgy emlékszik vissza, hogy Kinszéban, avagy az Ég városában járt, és egyetlen vágya: visszakerülni oda, mihelyt lehetséges.

Más utcákat orvosok és csillagjósok foglalnak el, akik egyúttal írásra és olvasásra is tanítanak; továbbá rengeteg, egyéb hivatáshoz tartozó személy ütötte fel tanyáját a terek körül. Mindegyik téren két nagy, egymással szembenéző palota áll, melyekben a király által kijelölt tisztviselők állomásoznak, hogy döntsenek a kereskedők vagy a negyed más lakói közt felmerült vitás kérdésekben. Ezeknek a tisztviselőknek kötelességük naponta felülvizsgálni a szomszédos hidak őrségeit és hanyagság esetén megbüntetni őket.

Az említett főút mentén, mely a város egyik végétől a másikig vezet, mindkét oldalon házak, nagy paloták és a hozzájuk tartozó kertek sorakoznak, míg a mögöttes részeket a különféle mesterségeket űző iparosok házai foglalják el. A minden órában itt nyüzsgő és dolgai után lótó-futó embertömeg valóban hatalmas, és senki sem hinné, hogy elegendő élelmiszer jut táplálásukra, ha nem látná a vásárnapokon a hatalmas piactereket, az áruk és vásárlók óriási tömegével, és a kereskedőket, akik szárazon és vízen hozzák az élelmiszert, hogy mindenből bőven legyen.

Hogy csak egy példát hozzak fel a város hatalmas fogyasztásának bemutatására: hadd említsem meg a borsot. Ezen keresztül meg tudjátok ítélni, mekkora lehet az élelmiszerek tömege, húsé, boré, szatócsáruké, melyekre naponta szükség van. Marco Polo úgy hallotta a Nagy Kán egyik vámtisztviselőjétől, hogy a Kinszé városába fogyasztás céljából behozott bors mennyisége negyvenhárom teherrakományt tesz ki, minden rakomány pedig kétszázhuszonhárom font.

A város polgárai pazarul épített és fényűzően berendezett házakban laknak. A díszítésben, festésben és tervezésben olyan örömük telik, hogy bámulatosan nagy összegeket költenek erre a célra.

A város szülöttei békés természetű emberek, részben neveltetésük, részben a királyok által mutatott példa folytán. Egyáltalán nem értenek a fegyverforgatáshoz, és nincs is a házukban fegyver. Nem hallani közöttük verekedésről vagy hangos szóvitáról, sem bármilyen összetűzésről. Kereskedelmi tárgyalásaikban és napi munkájukban egyaránt becsületesek, szavatartóak és jóakaratúak; a felebaráti ragaszkodásnak pedig olyan magas foka figyelhető meg férfiaknál és nőknél is, hogy azt gondolnátok, az ugyanazon utcában lakó emberek egy családhoz tartoznak.

Ez a családias bizalmasság annyira kifejlődött náluk, hogy minden féltékenységtől és gyanútól menten nézik asszonyaik viselkedését. A legnagyobb tisztelettel bánnak velük, és az olyan férfit, aki erkölcstelen ajánlatot tesz férjes asszonyoknak, arcátlan pimasznak tekintik. Azokat az idegeneket is, akik üzletkötés végett keresik fel őket, barátságosan fogadják, a legmegnyerőbb módon tárgyalnak velük, és üzleteik nyélbeütésére minden segítséget megadnak nekik. Másrészt viszont gyűlöletes számukra a katonák látása, beleértve a Nagy Kán helyi őrségeit is, mert véleményük szerint miattuk vesztették el honi királyukat és uraikat.

A tavon, melyről beszéltünk, számos nagy csónak és mindenféle alakú hajó van; ezek szórakoztatásra szolgálnak. Tíz, tizenöt, húsz vagy még több személy is tartózkodhatik ezeken a tizenöt-húsz lépés hosszúságú járműveken, melyeknek alja lapos és megfelelően széles, úgyhogy mindig biztonsággal úsznak a vízen. Ha tehát valakinek kedve támad asszonyokkal vagy akár barátaival mulatni, kibérel egy ilyen csónakot, amely asztalokkal, székekkel és egyéb, lakomához szükséges alkalmatosságokkal is el van látva. A bárkát vízszintes tető fedi; itt a hajóslegény tartózkodik, és csáklyával oda kormányozza a csónakot, ahova a bérlő kívánja, a két lépésnél nem mélyebb tavon. A fedélközt és a hajó belsejének más részeit élénk színekkel festett díszítmények ékesítik; körös-körül ablakok vannak, melyeket nyitni és csukni lehet, úgyhogy a társaság menet közben mindkét oldalon gyönyörködhetik a kilátás szépségében és változatosságában. Majd asztalra kerülnek a legjobb borok, és felszolgálják a legfinomabb csemegéket.

És valóban, az ilyen tavi kirándulás sokkal kellemesebb üdülés, mint a szárazföldi utazás. Mert egyik oldalon a város terül el teljes hosszúságában, úgyhogy a bárka utasai, ha meglehetős távolba kerülnek, teljes szépségében és nagyságában szemlélhetik a képet: a számtalan palotát, templomot, monostort és kertet, tele hatalmas fákkal, amint a part mentén elsuhannak. A tavon mindig úszik néhány ilyen bárka, s rajtuk mulató társaság. Mert az itteni lakosság legfőbb gyönyörűsége, hogy miután a napi munkával végeztek, délután asszonyaikkal és családjukkal, esetleg barátokkal vagy kéjhölgyekkel kirándulnak, akár ezeken a bárkákon, akár valamilyen szárazföldi járművön.

Az utóbbiakról is kell szólnunk egyet-mást, mert a polgároknak szintén fő gyönyörűségei közé tartozik, ha körülkocsizhatják a várost, mint ahogy körülhajózzák a tavat. A város főútján egymást érve számtalan kocsit láttok ide-oda közlekedni. Ezek hosszú, fedett járművek, függönyökkel és párnákkal: hat ember fér el bennük; kocsisaik sohasem érnek rá pihenni, mert a sétáló hölgyek és urak szüntelenül igénybe veszik őket. Bizonyos kertekbe hajtatnak, ahol különböző mulatóhelyek nyújtanak szórakozást, ők maguk pedig vidáman töltik az időt napszálltáig, amikor is az említett kocsikon asszonyaikkal együtt visszatérnek otthonukba.

Hallgassátok meg még, hogy Manzi tartományban a szegények és szűkölködők közül igen sokan, mivel nem tudják gyermekeiket felnevelni, eladják fiaikat és leányaikat a nemeseknek és gazdagoknak, részben, hogy az értük kapott díjból saját magukat fenntarthassák, részben, hogy gyermekeiknek az úri házakban jobb nevelés és kellemesebb élet jusson osztályrészül.

De el kell mondanom még egyet-mást Fakfur király palotájáról. A palota falát három részre osztották. Középütt igen magas kapu szakítja meg, melynek mindkét oldalán nagy, földszintes csarnokok állottak, tetejüket pedig aranyművesek által megmunkált, finom azúrból készült oszlopok tartották. A kapuval szemben állt a főépület, mely nagyobb volt a többinél, hasonlóképpen festve, aranyozott oszlopokkal tagolva; a mennyezetét ragyogó aranyalapú festmények díszítették, míg a falakon az elhunyt királyok művészien ábrázolt képeit és viselt dolgait lehetett látni.

Bizonyos napokon, mikor bálványainak áldozott, Fakfur király össze szokta volt hívni udvarát, és ilyenkor nagy ünnepségeket rendezett a különböző főurak, főméltóságok és a Kinszé városát lakó gazdag iparosok tiszteletére. Ilyen alkalmakkor a csarnokokban tízezer embert is megvendégeltek az asztalok mellett. A lakomázás és ünneplés tíz vagy tizenkét napig is eltartott, s az aranyszövésű selyemkelmékbe öltözött, drágakövekkel ékesített vendégek, akiknek legfőbb igyekezetük az volt, hogy öltözetük fényében és gazdagságában egymáson túltegyenek, csodálatra méltó színpompás látványt nyújtottak. A kapuval szemben levő nagy csarnok mögött egy fal húzódott, mely egy darabon a palota belső részéhez támaszkodott. Ha ezen áthaladtatok, egy másik oszlopcsarnokkal körülvett, nagy, kolostor formájú épületbe jutottatok, ahonnan a király és a királyné lakosztályai nyíltak, ugyanolyan díszesen és finoman építve, mint az előbb említett helyiségek. A csarnokból ismét igen hosszú és hat láb széles, fedett folyosóra értetek, mely egészen a tó partjáig nyúlt. A folyosó mindkét oldalához tíz téglalap alakú udvar csatlakozott, melyeknek mindegyikét szintén oszlopos folyosó szegélyezte; minden ilyen udvarhoz tizenöt, kertre nyíló szoba tartozott. A szobákban ezer fiatal hölgy lakott a király szolgálatára. A király a királynéval vagy ezeknek a lányoknak valamelyikével időnként selyempárnázatú csónakban szórakozni ment a tóra, vagy meglátogatta a bálványokat.

A fallal körülzárt hely fennmaradt része árkok, csatornák, tavak és gyümölcsfákkal beültetett gyönyörű kertek közt oszlott meg, ahol mindenféle állatot tartottak, mint az őz, szarvas, dámvad, vadnyúl és házinyúl. A király itt szokott mulatni a kisasszonyok társaságában; hol kocsikázott, hol meg lovagolt, és ilyenkor a belépés mindenki számára tilos volt. Néha a király arra biztatta a lányokat, hogy uszítsanak kutyákat a vadakra, majd ha ebbe belefáradtak, megpihentek a tóparti ligetekben, s ruhájukat ledobva ide-oda úszkáltak a tóban, miközben a király gyönyörködve nézegette őket. Aztán mindnyájan hazatértek. Olykor a király ebédjét is ezekbe a ligetekbe hozatta, a sűrűn egymás mellett növő magas fák alá, és a fiatal hölgyekkel szolgáltatta ki magát. Így egész életét nőkkel enyelegve töltötte, és fogalma sem volt arról, milyenek a fegyverek. Ennek az elpuhulásnak és elsatnyulásnak lett az eredménye, hogy a Nagy Kán elvette tőle birodalmát, melyet, mint hallottátok, olyan szégyenletesen és hitványul engedett át.

Mindezt nekem egy igen gazdag kereskedő mesélte el, míg Kinszé városában tartózkodtam. Nagyon öreg volt már, és családiasan bizalmas viszonyban állt Fakfur királlyal, így ismerte egész élettörténetét. Mivel látta a palotát teljes dicsőségében, szívesen körülvezetett benne. Jelenleg a Nagy Kán által kijelölt király lakja; az első csarnokok még mindig olyanok, mint hajdan voltak, de a hölgyek lakosztályai romokban hevernek, és csak a helyüket látni. Ugyancsak ledőlt a ligetet és a kerteket körülvevő fal, és sem fák, sem állatok nem találhatók már a környékén.

Ejtsünk szót végül egy csodáról, mely akkor esett, mikor Baján a várost ostromolta, és Fakfur király menekült előle: a város lakói közül rengetegen bárkákra szálltak, és az említett nagy és mély folyón elindulva keresték a menekülés útját. Közben azonban a folyó medre egy pillanat alatt kiszáradt; ezt megtudva, ott termett Baján, és kényszerítette őket, hogy térjenek vissza a városba. Közben a folyó medrében, keresztben a száraz talajon, egy halat pillantottak meg, és fölöttébb elcsodálkoztak, mert legalább száz lépés hosszúnak találták, noha vastagsága korántsem állt arányban hosszúságával. Azonfelül teljesen szőr borította, és sokan meghaltak, akik húsából ettek. Messire Marco állítja, hogy tulajdon szemével látta a hal fejét a bálványimádók templomában.

78. FEJEZET

Az évenkénti nagy jövedelemről, melyet a Nagy Kán Kinszéből húz

Most szólani akarok a nagy jövedelemről, melyet a Nagy Kán minden évben beszed az említett Kinszé várostól és környékétől, vagyis Manzi tartománynak egyik kilencedétől.

Ott van mindenekelőtt a só mint igen nagy jövedelemforrás. Mert minden évben kerek számban nyolcvan toman aranyat hoz, a toman pedig hetvenezer saggio aranyat ér, úgyhogy a nyolcvan toman teljes értéke ötmillió és hatszázezer saggio aranyat tesz ki, minden saggio pedig több mint egy forintot vagy dukátot jelent; valóban, hatalmas pénzösszeg. Mint tudjátok, ez a tartomány az óceán mellett fekszik, melynek partjain számos sós öböl és mocsár van, ahol nyár idején sós vizet szoktak párolni; innen, az említetten kívül, annyi sót vonnak ki, hogy Manzinak még öt királyságát képes ellátni.

Miután a sóból származó jövedelemről szólottam, arról beszélek, mennyit nyer a Nagy Kán az árukra és egyéb dolgokra kivetett adókból.

Tudnotok kell, hogy a városban és a hozzá tartozó községekben rengeteg cukrot gyártanak, s ezenfelül az ország nyolc másik tartományában is; úgy gondolom, hogy a világ egyéb részein együttvéve nem termelnek ilyen tömérdek cukrot; és ha igaz, amit annyi embertől hallottam, maga a cukor is óriási jövedelmet jelent.

Nem akarom azonban egyenként felsorolni, hogy minden cikkre milyen összegű adót vetnek ki, úgy mondom el az egészet együtt. Minden fűszerfajta után három és egyharmad százalékot fizetnek adóba, és minden egyéb áru után szintén értékének három és egyharmad százalékát, de az Indiából és más távoli országokból tengeren hozott javak után tíz százalékot. A rizsbornak szintén nagy a haszna, úgyszintén a szénnek is, mely bőven található az országban. A tizenkét iparos céh, melyről szólottam, külön-külön fizet adót a tizenkétezer műhely után, az elkészített áruk arányában. Az óriási tömegben gyártott selyem szintén hallatlanul nagy jövedelmet hoz. De minek is szaporítsam a szót? A selyem után éppen úgy, mint az ipar legtöbb terméke után, tíz százalékot kell fizetni.

És tudnotok kell, hogy messire Marco Polo, aki ezeket elbeszéli, a Nagy Kán megbízatásából többször vizsgálta felül Manzinak ezen egykilenced részéből származó adók és vámok összegét, és úgy találta, hogy ez - nem is számítva a sóból származó, már említett jövedelmet - kettőszáztíz toman aranyat tett ki, ami tizenötmillió és hétszázezer saggio aranynak felel meg; ekkora jövedelemről másutt aligha lehet hallani.[385] És ha az uralkodónak az ország egykilenced részéből ekkora a jövedelme, ítéljétek meg, milyen nagy lehet az egészből; bár, az igazat megvallva, ez a legnagyobb és legtermékenyebb rész. És mivel a Nagy Kán innen húzza legjelentősebb bevételét, éppen ezért kedvenc tartománya ez, és mindent megtesz, hogy népe elégedett legyen. Ebből a roppant jövedelméből tartja a Nagy Kán a hadseregét, melyet a városok és falvak őrizetére rendelt, és ennek segítségével enyhít a városok nyomorúságán.

Most elhagyjuk Kinszé városát, melyről éppen eleget beszéltünk, és menjünk egy másik helyre, Tanpidzsu városába.

79. FEJEZET

Tanpidzsuról és más városokról

Ha Kinszét elhagyjátok, és egy napig utaztok délkelet felé, gazdag vidéken haladtok át, számos település meg elbűvölő kertek között, míg Tanpidzsu városába nem értek, mely Kinszé uralma alatt álló nagy, gazdag és ékes város. A nép a Nagy Kán alattvalója, papírpénzt használ, bálványimádó, és halottait a már ismert módon égeti el. Kereskedelemből, iparból és kézművességből élnek; bőségesen és olcsón jutnak hozzá minden szükséges dologhoz. Több mondanivalóm azonban nincs erről, így tehát Vudzsu városáról beszélek, mely Tanpidzsutól délkeleti irányban tovább haladva háromnapi járóföldre fekszik.[386] A város Kinszé alá tartozik. Népe bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalója. Iparral és kereskedelemmel foglalkozik.

Ha újabb két napig utaztok délkeleti irányban, városok és farvak során haladtok keresztül, melyek olyan sűrűn követik egymást, hogy egyetlen városnak tetszenek. A lakosság errefelé mindenben bővelkedik. Ezen a tájon nőnek az ország legvastagabb és leghosszabb nádjai: némelyiknek ugyanis a kerülete négy marok, a hossza pedig tizenöt lépés is megvan. De egyéb mondanivalóm nincs most. A második nap végén nagy és ékes várost találtok, Giudzsut,[387] mely szintén Kinszé alá tartozik. A nép bálványimádó, és papírpénzt használ. Van elég selymük, kereskedelemből meg iparból élnek, és minden szükséges dolognak bővében vannak.

Giudzsut elhagyva négy napon át délkelet felé utaztok gyönyörű vidéken keresztül, ahol falvak és városok egymást érik. Útközben rengeteg négylábú és szárnyas vadat találhattok. Az oroszlánok különösen nagyok és merészek; elejtésük módja a következő. Aki oroszlán ellen indul, leveti lábbelijét, fehér vászonba burkolódzik, vállán szurokgolyót visz magával, kezébe éles és hegyes kést fog. Így közelíti meg az oroszlán tanyáját. Mikor az oroszlán az embert észreveszi, nekitámad; a vadász viszont nekihajítja a szurokgolyót, melyet az oroszlán embernek vélve, elkap fogaival. A vadász ekkor belédöfi kését; az oroszlán sebével elmenekül, majd a vérveszteségtől kimúlik. Íme, így pusztítják az oroszlánt seregestül.[388] Ám itt egyéb említésre méltó nem akad: folytassuk hát utunkat előre.

A négy nap elteltével a tengerbe torkolló folyó útjában fel nagy és szép városba érkeztek, Csansanba. Dombon fekszik, mely kettéosztja a folyót, úgyhogy az egyik ág északnyugati irányt vesz, a másik meg délkelet felé folyik egyenesen a tengerbe. Még ez is Kinszéhez tartozik.

Meg kell még említenem, hogy Manzi földjén nincsenek szárnyasok, viszont bőven vannak szarvasmarhák és tehenek, kecsék és gidák, valamint sertések. A nép bálványimádó, papírpénzt használ, és a Nagy Kán alattvalója.

Csansant elhagyva három napig utaztok igen szép, termékeny, mindenféle vadban bővelkedő vidéken keresztül, hol a városok és falvak sokaságában kereskedők és kézművesek laknak, míg végre Kudzsu városába érkeztek. A nép bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalója. Iparból és kereskedelemből él. Ékes, híres és gazdag város, egyben az utolsó ebben az irányban azok között, amelyek Kinszé fennhatósága alá tartoznak. A következő királyság, melybe most belépünk, Fudzsu, már szintén Manzi kilenc nagy kerületének egyike, akárcsak Kinszé.

80. FEJEZET

Fudzsu királyság

Elhagyva Kudzsut, mely Kinszé királyság utolsó városa, Csoncsa királyságba érkeztek,[389] melynek fővárosa Fudzsu. Hat napig utaztok délkeleti irányban hegyes-völgyes vidékeken; közben számos, vadakban gazdag vadont és minden szükséges dologban bővelkedő várost és falut találtok. Sok nagy és erős oroszlán is akad. Az országban olyan óriási tömegben terem gyömbér és hosszú sás, hogy egy velencei kisezüstért nyolcvan font finom zamatú gyömbért lehet kapni. Termesztenek egy sáfrányhoz hasonló növényfajtát is, amelyet ugyanúgy használnak fel, mintha sáfrány volna. Éppen ezért meg is kérik az árát.

Tudnotok kell, hogy a nép minden tisztátalan dolgot megeszik, még emberek húsát is, feltéve, ha nem természetes halállal haltak meg. Így hát nagy versengés folyik azoknak testéért, akiket halálra ítéltek. Ezeknek húsát elfogyasztják, és kitűnőnek találják.

Az itteni bennszülöttek, ha háborúba mennek, a következő módon készülnek fel. Hajukat fülük mögé csapják, és arcukra kék sávot festetnek, akárcsak egy szablya pengéje. Főnökük kivételével mind gyalogosan járnak, kopját és kardot hordanak, és a világ legvadabb emberei, mert mindenkit megölnek, aki útjukba kerül, vérét megisszák, és testét felfalják; valóban, minden vágyuk az, hogy embert ölhessenek, és vérét ihassák.

Most hagyom ezt, és új dolgokról beszélek. Tudnotok kell, hogy ha az előbb említett hat napból hármat megtettetek, Kelinfuba érkeztek,[390] egy igen nagy és híres városba, mely a Nagy Kánnak hódol. A város három kőhídja a világ legszebb és legjobb e nemű alkotásai közé tartozik. Egy mérföld hosszúak és kilenc lépés szélesek, mindegyiket remekbe faragott márványoszlopok díszítik. Valóban olyan szépek és csodálatosak, hogy egynek a megépítése is próbára tenne egy teli kincsesházat.

A nép iparból és kereskedelemből él, rengeteg selymet termel, amit különféle kelmékké dolgoznak fel, továbbá gyömbért és hosszú sást; annyi gyapotszövetet készítenek, hogy elláthatják vele Manzi minden tartományát. Asszonyaik igen szépek és kényesek. Van még egy szokatlan dolog, amelyről be kell számolnom. Tudnotok kell, hogy él errefelé egy baromfifajta - én ugyan nem láttam saját szememmel -, melynek nincs tolla, hanem olyan a szőre, mint a macskáé. Teljesen fekete; nagyon ízletes tojásokat tojik, akárcsak a mi tyúkjaink.[391] De más érdekességről már nem tudok.

Az előbb említett hatnapos út utolsó három napján ismét számos városon és falun haladtok keresztül, ahol iparosok és kereskedők élnek; híresek az utóbbiak dús raktárai. Sok a selyem, a nép bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalója. Bőven található mindenféle vad; akadnak nagy és merész oroszlánok, melyek megtámadják az utasokat. A harmadik nap elmúltával, mikor már tizenöt mérföldet hagytatok magatok mögött, Unken városába értek,[392] ahol rengeteg cukrot készítenek. A Nagy Kán ebből a városból hozatja a cukrot udvara használatára, mégpedig annyit, hogy ki sem lehet fejezni az értékét.

Mielőtt ez a város a Nagy Kán uralma alá került, a nép nem értett a cukortermeléshez; csupán megfőzték és összegyúrták a pépet, melyből fekete massza maradt hátra.[393] De miután a Nagy Kán uralma alá kerültek, néhány Babilonból[394] származó ember, aki történetesen az udvarnál tartózkodott, eljött ebbe a városba, és megtanította a népet, hogyan kell a cukrot bizonyos fák hamuja segítségével finomítani.

Erről a helyről nincs több mondanivalóm, így hát Fudzsu fényességéről szólok. Ha Unken városát tizenöt mérföldnyire elhagytátok, ebbe a híres városba érkeztek, mely a királyság fővárosa. Elmondom, amit tudok róla.

81. FEJEZET

Fudzsu város nagyságáról

Fudzsu városa[395] a kulcsa annak a királyságnak, melynek neve Csoncsa, és amely Manzi kilenc nagy kerületének egyike. A város híres kézműiparáról és kereskedelméről. A nép bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalója. Nagy hadsereg állomásozik itt, hogy megőrizze a királyság békéjét, mert a városban és vidékén már nem egy zendülés tört ki. Valóban, mint ahogy más helyen már mondtam, ezek az emberek mit sem törődnek a halállal, részben azért, mert hitük szerint nagy tisztességben lesz részük a másvilágon, részben pedig nagyon is megbíznak hegyi erődeikben. És csakugyan sikerült is igen sokszor meggyilkolni kormányzóikat. Ilyenkor az őrhadseregek elindulnak, a lázadó városok lakóit kardélre hányják, és mindent megtesznek, ami a Nagy Kán tekintélyének megőrzéséhez szükséges.

A város közepét körülbelül egy mérföld széles, nagy folyó szeli át;[396] és a városban sok hajót építenek, melyet aztán erre a folyóra bocsátanak. A folyó két partját igen szép hajóhíd köti össze, melyet erős horgonyok tartanak; magát a hidat csónakokhoz erősített vastag deszkák alkotják. Mérhetetlen mennyiségű cukrot termelnek itt, és hatalmas piaca van az igazgyöngynek meg a drágakőnek, mert Indiából számos hajó érkezik ide kereskedőkkel, akik az India körüli szigeteket járják.

Mert ez a város, meg kell mondanom, a zajtoni tengeri kikötő[397] szomszédságában van; a kikötőt gyakran keresik fel a sokféle drága áruval megrakott indiai hajók, melyek Zajtonból egész Fudzsuig feljönnek a folyamon. Ilyenformán jutnak ide az értékes indiai áruk. A város valóban igen csinos, és szépen rendben tartják; minden szükséges dolgot bőven és olcsón lehet vásárolni.

Igen sok az oroszlán ebben az országban, és csapdával vadásszák őket: alkalmas helyen két mély vermet ásnak egymás mellett, s közöttük körülbelül rőfnyi szélességben szilárd talajt hagynak; a vermeket, a két végük kivételével, magas sövénnyel veszik körül. Éjszakára aztán egy kis kutyát kötnek meg az érintetlenül hagyott földdarabon, majd elmennek. A megkötözött kutya - melynek fehérnek kell lennie - gazdája távozása után szüntelenül ugat. Az oroszlán, bármilyen messze legyen is, mihelyt az ugatást meghallja, dühösen odarohan, és megpillantva a fénylő fehérséget, nagy siettében, hogy minél előbb elragadhassa, a verembe zuhan. Reggel, a vadászok megölik a csapdába esett állatot. Húsát megeszik, mert ízletes, bőrét pedig nagy áron eladják. Ha a vadat elevenen akarják kézre keríteni, csigával húzzák ki a veremből.

Van ennek a tartománynak még egy állata, melynek neve papio, és a rókák fajtájába tartozik.[398] Mindent összerág, és nagy kárt tesz abban a nádban, melyből a cukrot vonják ki. És ha kereskedők haladnak karavánnal az országon keresztül, s este megállapodván éjszakai nyugovóra térnek, ezek a papiók a közelükbe lopódznak, s minden elvihetőt elhurcolnak, ami által jelentős kárt okoznak. De a következő módon lehet védekezni ellenük. Nagy lopótököket vesznek, s öblös részüket úgy metszik át, hogy némi erőlködéssel a papio bele tudja dugni a fejét. A lopótök torka azért nem szakad át a papio fejének beléerőszakolásától, mert körös-körül átlyuggatták, és zsineget fűztek belé. Majd a lopótökök fenekére némi zsiradékot kennek, és a karaván körül tisztes távolságban elhelyezik. Mikor a papiók jönnek, hogy megdézsmálják a karavánt, megcsapja orrukat a zsiradék szaga. A lopótökökhöz mennek, csakhogy ezek nyílásán nem fér be a fejük. Ám az eledel utáni sóvárgás annyira gyötri őket, hogy mégis beléerőszakolják fejüket a lopótökbe; de visszahúzni már nem tudják. Tehát fejükön a könnyű lopótökkel elindulnak, s nem tudván, hová mennek, a kereskedők könnyűszerrel agyonverik őket. Húsukat elfogyasztják, bőrüket drágán eladják.

Ebben a tartományban óriási libákat is nevelnek: egynek-egynek súlya megvan huszonnégy font is; gégéjük alatt nagy golyva van, és csőrükön, az orrlyukak közelében a hattyúkéhoz hasonló dudor emelkedik, de annál is nagyobb.

Szólunk még bizonyos dologról, amit messire Marco Polo mesélt el. Mikor messire Matteóval, nagybátyjával a városban tartózkodott, egy bölcs szaracéntól a következőket hallotta:

„Élnek errefelé bizonyos emberek, akiknek vallását senki sem tudja megmagyarázni. Nem bálványimádók, mert bálványaik nincsenek, és a tüzet sem imádják. Nem ismerik el Mohamedet. És úgy látszik, a keresztény vallást sem követik. Van-e kedvetek, hogy felkeressük őket, és szót váltsunk velük? Talán megtudtok egyet-mást az életükről.”

Elmentek tehát hozzájuk, s faggatni kezdték őket életük és vallásuk felől. A kérdezettek eleinte mintha rettegtek volna, hogy meg akarják fosztani őket vallásuktól. Erre a mondott Matteo és Marco urak, észrevéve aggodalmukat, biztatni kezdték őket, mondván: „Ne féljetek, nem azért jöttünk, hogy a legcsekélyebb bajotok legyen; sőt, javatokat akarjuk, és szeretnénk elrendezni dolgaitokat.”

Az emberek ugyanis attól tartottak, hogy a Nagy Kán tisztviselőivel van dolguk, amiből csak baj származhat. Messire Matteo és Marco azonban naponta felkeresték őket, s összebarátkozván velük megállapították, hogy ezek az emberek keresztények. Mert mikor szent könyveiket elővették, és szóról szóra fordítani kezdték, kiderült, hogy a szöveg a Zsoltárok Könyvéből származik. Erre megkérdezték őket vallásuk és a könyv eredete felől, mire ezt a választ kapták: „Őseink hagyományozták ránk.”[399]

Templomukban három festett képet is láttak, melyek ama hetven apostol közül, kiket az Úr prédikálni küldött, ábrázoltak hármat a maguk módján. Ezek réges-régen őseik közt jártak, s megtanították őket vallásukra, melyet immár hétszáz esztendeje apáról fiúra hagyományoznak; de minthogy már jó ideje tanító nélkül maradtak, a legfontosabb dolgokról nem volt helyes tudásuk.

„Őseinktől annyit tudunk, és könyveink arra tanítanak bennünket, hogy tiszteljük ezt a három apostolt” - mondták, mire messire Matteo és Marco így szóltak: „Hiszen ti keresztények vagytok, és mi magunk is keresztények vagyunk. Azt tanácsoljuk tehát nektek, küldjétek követséget a Nagy Kánhoz, és tárjátok fel előtte helyzeteteket, hogy ismerjen meg titeket, és szabadon gyakorolhassátok vallásotokat.”

Ugyanis a bálványimádók miatt nem mertek színt vallani és nyilvánosan gyakorolni vallásukat. Elindult tehát kettő közülük a Nagy Kánhoz. Messire Matteo és Marco azt ajánlották nekik, hogy először azt az embert keressék fel, aki az udvarban a keresztények ügyeinek intézője. A követek így tettek. De mit szaporítsam a szót? A keresztények dolgainak intézője a Nagy Kán előtt kinyilvánította, hogy ezek az emberek keresztények, és ilyeneknek ismerendők el a birodalomban. A bálványimádók feje ezzel szemben azt állította, hogy nem igaz, mert eme férfiak mindig bálványimádók voltak, és annak is számítottak. Erről a pontról heves vita támadt az uralkodó színe előtt, mire a Nagy Kán haragra gyulladt, elzavarta a vitatkozókat, a követeket pedig magához szólította, és megkérdezte, tőlük, keresztények akarnak-e lenni, vagy bálványimádók. Ők azt felelték, hogy amennyiben nincs ellenére, kegyes engedelmével keresztények maradnának, mint őseik. Erre a Nagy Kán elrendelte, hogy tekintse őket mindenki keresztényeknek, és gyakorolhassák szabadon hitüket, úgy, ahogy törvényeik előírják. Mert kiderült, hogy itt is, ott is mintegy hétszázezer család volt ennek a hitnek követője. Mivel több mondanivalóm nincs erről, menjünk tovább, és beszéljünk más dolgokról.

82. FEJEZET

Zajton városáról és kikötőjéről

Ha Fudzsut elhagyva és a folyón átkelve, öt napig utaztok délkeleti irányban, szép vidéken haladtok keresztül, ahol egymást érik a virágzó városok, községek és falvak, melyekben minden szükséges dolog bőven található. Hegyek, völgyek és síkságok váltják egymást, és helyenként nagy erdőségeken át visz az út, ahol is sok olyan fa található, amelyből a kámfor származik. Útközben nagy vadra és szárnyasra vadászhattok. A nép kereskedő és iparos, a Nagy Kán alattvalója, és Fudzsu fennhatósága alá tartozik. Ha az ötnapos út végére értek, nagy és híres városba érkeztek, Zajtonba,[400] mely szintén Fudzsu fennhatósága alá tartozik.

Itt van egyúttal Zajton kikötője, melyet az indiai hajók keresnek fel fűszerekkel és mindenféle értékes áruval. A kikötőt sűrűn látogatják Manzi kereskedői is, mert itt van a piaca a legértékesebb ékköveknek és gyöngyöknek; innen viszik szét bámulatos mennyiségben egész Manziba. És biztosíthatlak benneteket, hogy egy rakomány borsra, mely Alexandriába vagy máshova indul a keresztény világ számára, legalább száz, sőt még több rakomány esik, melyet a zajtoni kikötőbe küldenek. Mert elhinni is szinte lehetetlen, mennyi kereskedő és áru fordul meg ebben a városban; és tudnotok kell, hogy egyik ez a világ két legnagyobb kereskedelmi kikötője közül.

A Nagy Kán valóban hatalmas jövedelmet húz a város és a kikötő adójából. Mert tudnotok kell, hogy az Indiából behozott összes áru után, beleértve a drágaköveket és gyöngyöket is, 10 százalékos vámot szed be, vagyis más szóval elveszi mindennek a tizedét. Továbbá az apró áru szállítási díja 35 százalék, a borsé 44 százalék, a szantálfa és más terjedelmes áru szállítási díja 40 százalék, úgyhogy a kánnak járó vám és a hajóbér fejében a kereskedő legalább a felét odaadja árujának, viszont a másik feléből olyan hasznot húz, hogy újra meg újra módjában áll friss rakománnyal visszatérni.

Ennek alapján elhihetitek, hogy a Nagy Kánnak valóban hatalmas haszna van ebből a városból. Minden, ami az ember életéhez szükséges, bőven található itt. A nép bálványimádó, rendkívül békeszerető, és szereti a könnyű, gyönyörűségekben gazdag életet. Sokan jönnek ide India belső részeiből, hogy a korábban említett módon tűvel telerajzoltassák testüket, mert a város lakói ebben a mesterségben igen jártasak.

A Zajton kikötőjénél tengerbe ömlő folyó igen nagy és széles,[401] valamint szerfelett gyors folyású, aminek következtében több csatornára különül, vagyis különböző helyeken különböző ágakra szakad. A folyó fölött öt nagyon szép híd ível, melyek közül a leghosszabb három mérföld, mert a hely fekvése így kívánja, minthogy ott válik ágakra a folyó. Építésmódjuk a következő: a pillérek egymásra helyezett faragott kövekből emelkednek; alul szélesek, de felfelé vékonyodnak. Azért van erre szükség, mert ki kell állaniuk a tenger apályának és dagályának hullámzását.

Hadd mondjam még el, hogy van ebben a tartományban egy Tindzsu nevű város,[402] ahol az elképzelhető legszebb porcelán tálakat és csészéket készítik, kicsit, nagyot, amilyen csak tetszik. Nem is űzik ezt az ipart máshol, csak ebben a városban, és innen viszik az árut szét a világba. Itt garmadával van, és olcsón lehet hozzájutni, úgyhogy egy velencei kisezüstért három olyan tálat kaptok, melynél szebbet elképzelni sem lehet. Bizonyos földfajtából készülnek, melyet iszap vagy porhanyó porond formában gyűjtenek, majd nagy lepényekké gyúrnak, és kint hagyják a nap, szél, eső erejének harminc-negyven évig. Az így kint hagyott földből aztán csodálatosan szép, égszínkék csészéket készítenek, melyeknek fénye felülmúlhatatlan. Tudnotok kell, aki ilyen földet gyűjt, fiának, sőt unokáinak gyűjti. Mert világos, hogy míg az időjárás megmunkálásra alkalmassá teszi a földet, azalatt neki nincs haszna belőle, és munkája gyümölcsét fia élvezi.

El kell még mondanom, hogy ennek a városnak lakói saját nyelvüket beszélik. Mert tudnotok kell, hogy egész Manziban egyetlen nyelvet és közös írásmódot használnak, de mégis vannak helyi különbségek a tájszólások között, mintha a latinok közt lombárdokról, provanszálokról vagy franciákról beszélnénk. Mindenesetre Manziban a szomszédos kerületek lakói jól meg tudják értetni magukat egymással.

És biztosítalak benneteket, hogy a Nagy Kán valóban húz akkora jövedelmet Csoncsa királyságból, mint - Kinszét kivéve - bármelyik másikból.

Eddig Manzinak három királyságáról szóltunk a kilenc közül, mégpedig Jandzsuról, Kinszéről és Fudzsuról. Ezekről azért beszéltünk, mert messire Marco mindegyiket bejárta. A többi hatról is szólhatnánk, hiszen azok felől is hallott eleget, de az túlságosan sokáig tartana. Így hát nem beszélünk róluk. Hallottátok tehát a teljes igazságot Kathajról, Manziról és más országokról annak rendje és módja szerint; tudomást szereztetek a nép szokásairól és a kereskedelem különféle tárgyairól, a vadakról és madarakról, aranyról, ezüstről, drágakövekről és sok egyébről.

De könyvünk aligha foglal magában mindent, amit szándékunk volt elmondani, mert még be kell számolnunk India népéről és ennek az országnak nevezetességeiről, melyek valóban megérdemlik az elbeszélést, mely színtiszta igazság, és nincs benne hazugság. Úgy teszünk írásba minden részletet, ahogy messire Marco Polo előadta. Ő viszont ismeri a dolgokat, mivel oly sokszor megfordult és oly sokat időzött Indiában, és oly szorgalmasan tanulmányozta a nemzetek szokásait és különösségeit, hogy bízvást állíthatom, nem volt még a világon ember, aki ennyit tanult és magában ennyit megtartott volna. Az is bizonyos, hogy az itt írásba foglalt dolgok olyan hihetetlenek, hogy aki olvassa, elcsodálkozik. Mégis nekilátunk, hogy elmondjuk, úgy, ahogy messire Marco előadta, és ahogy ti a harmadik könyvből megismerhetitek.

HARMADIK KÖNYV

Zipangu, a szigettenger és az Indiai-tenger partvidéke meg szigetei.
Az északi országok. A tatárok háborúi

1. FEJEZET

Manzi kereskedelmi hajói, melyek az Indiai-tengeren úsznak

Miután annyi tartományról, királyságról és országról szóltunk, melyek a szilárd szárazföldön vannak, most elhagyjuk ezt a tárgyat, és áttérünk Indiára, hogy beszámoljunk minden csodájáról. Elsősorban azonban beszéljünk a hajókról, mellyel a kereskedők az indiai szigetek között közlekednek.

Ezek a hajók, tudnotok kell, az erdei fenyőfa gerendáiból készülnek. Csupán egy fedélzetük van, noha mindegyikben ötven-hatvan fülke fér el, ahol egy-egy kereskedő kényelmesen ellakhatik, ki-ki a sajátjában. A hajónak csupán egy kormánykereke van, viszont árbocainak és vitorláinak száma négy; gyakran még két kiegészítő árboccal és vitorlával is rendelkeznek, melyet kedvük szerint szerelnek fel vagy le.

Sőt a nagyobb hajók belsejében tizenhárom elkülönített rekesz is van, erősen összeácsolt deszkázattal, arra az esetre, hogyha a hajó meglékelődnék, akár sziklába ütközve, akár egy éhes cápa támadása folytán; s ez gyakran megesik, mert ha a hajó éjszaka útközben elhalad egy cápa mellett, a szörnyeteg a felvert hullámról azt képzeli, hogy valami élelmet lelhet arrafelé, és szájával odakapva kiharapja a hajó egy részét. Ilyenkor a víz betódul a résen, elönti a hajófenéket, melyet mindig üresen hagynak; s a tengerészek, miután meggyőződtek a kárról, a rakományt a megsérült részből átrakják a fentebb említett rekeszekbe, ezeknek a deszkázata pedig olyan, hogy a víz nem tud egyik rekeszből a másikba áthatolni. Aztán a rést betömik, és újra visszahelyezik a rakományt.

A deszkák összekapcsolása jó vasszegekkel történik, és minden oldalon kétszeres; egyik deszkasor a másikon fekszik, kívül-belül összeeszkábálva. A deszkákat nem szurkozzák, mert ezzel az anyaggal nem rendelkeznek, viszont az oldalakat másvalamivel kenik be, amit sokkal jobbnak tartanak a szuroknál; mégpedig a következővel. Tudnotok kell, hogy hamut és tilolt kendert összegyúrnak egyfajta faolajjal; és ha a három anyag jól összevegyült, ragadós anyagot nyernek, mely fog, mint a madárlép. Ezzel a keverékkel mázolják be hajóikat.

A nagy hajók mindegyikén legkevesebb kétszáz, de néha háromszáz tengerész is van, néha meg ötszáz, ami mindig a hajó nagyságától függ.[403] De több rakományt is visznek, mint a mieink. Hajdanában a maiaknál is nagyobb hajókat építettek; mivel azonban a tenger hullámzása helyenként olyan zátonyokat emelt, hogy a nagy hajók számára a víz nem elég mély, mostanában kisebbeket építenek. De azért ezek is hatalmas méretűek, mert egy hajó ötezer, sőt gyakran hatezer kosár borsot is szállít; azelőtt pedig a kosarak is sokkal nagyobbak voltak, mint ma. A hajókon, ha nincs szél, evezőket használnak, melyek olyan hatalmasak, hogy négy tengerész húz egyet. Minden nagy hajóhoz még néhány széles bárkát vagy csónakot is hozzákötnek; ezeken akár ezer kosár bors is elfér, és ötven, hatvan, néha nyolcvan, sőt száz tengerész tartózkodik rajtuk; hajtásukra szintén evezők szolgálnak, és időnként segítik vontatni a nagy hajót, főként olyankor, ha azt evezővel hajtják, néha azonban olyankor is, ha vitorlázik, de csak ha a szél oldalról fúj. Viszont ha a szél far felől fúj, abbahagyják a vontatást, mert ilyenkor a nagy hajó vitorlái kifogják a szelet a csónakok vitorláiból, és a hajó egykönnyen rászaladhat a csónakokra. Minden hajóhoz két vagy három ilyen nagy bárka tartozik, de az egyik nagyobb a többinél. Van még minden nagy hajó mellett mintegy tíz kis csónak, hogy segítsenek a horgonyvetésben, halfogásban, a rakomány partra szállításában és hasonló dolgokban. Ha a hajó vitorlázik, ezek a csónakok az oldalához vannak erősítve, hogy szükség esetén vízre lehessen őket bocsátani, míg a nagy bárkákat, a legénységgel együtt, hátul vontatják. Az utóbbiakon is van kis csónak. Hasonló a helyzet a nagy vontatóhajók csónakjainál.

Ha a hajó már egy évet volt vízen, és tatarozni akarják, a következő módon járnak el: egy harmadik deszkaréteget szegeznek az első kettőre, és azt is bemázolják. Ha újabb javításra van szükség, újabb deszkaréteget szegeznek fel évről évre, amennyiben a szükség úgy kívánja. Ebből áll náluk a hajók tatarozása. Azonban ezt csak néhány éven keresztül csinálják, és legfeljebb addig, amíg hat deszkasort felszegeznek. Amikor egy hajó oldalán ilyenformán hatszorossá vált a deszkaburkolat, többé nem mennek vele mélytengerre, hanem a part mentén használják, amíg használható, de már csak kisebb rakománnyal terhelik meg, és végül szétbontják.

Most pedig azt mondom el, hogy utazás előtt miképpen vizsgálják meg, vajon egy hajó szerencsével jár-e, vagy sem. A hajó legénysége vesz egy fűzfavessző-fonadékból készült nagy lapot, s ennek minden sarkára és minden oldalára egy kötelet köt, vagyis összesen nyolc kötelet, melyek egy közös kötélben futnak össze. Aztán fognak egy hülye vagy holtrészeg embert, és rákötik a fonadékra; józan vagy értelmes ember ugyanis nem kockáztatna meg ilyet, mert a próbát viharos szélben végzik el. A fonadékot a szél ellenébe állítják, mely azt az emberrel együtt égbe ragadja.[404] Ha a levegőben a fonadék oldalt billen, megrántják a tartókötelet, hogy ismét egyenesen álljon, s a kötélen is eresztenek egyet, így a fonadék emelkedik. Ha újra bukik, megint rántanak a kötélen, hogy újra emelkedjék, s még hosszabb kötélre veszik; ha a kötél elég hosszú, a fonadék olyan magasra felszáll, hogy látni is alig lehet. A próba értelme ennyi: ha a fonadék egyenesen repül fel az égbe, a hajó, melynek kedvéért a kísérletet végezték, gyorsan és szerencsésen teszi meg útját; amire a kereskedők tüstént elfoglalják benne helyüket. De ha a fonadék lenn marad, egyetlen kereskedőnek sincs kedve erre a hajóra szállni, mert véleményük szerint nem ér célba, és sok baj éri útközben; úgyhogy abban az évben a hajó ki sem mozdul a kikötőből.

Miután szóltam a hajókról, melyek az óceánon az indiai szigetek közt vitorláznak, hadd térjek rá India különböző csodáira, de először és mindenekfölött szólnunk kell egy csomó szigetről, melyek az óceán egy részén emelkednek, vagyis azokról a szigetekről, melyek keleti irányban feküsznek. Így hát kezdjük azzal, amelyiknek neve Zipangu.

2. FEJEZET

Zipangu sziget leírása és a Nagy Kán hadüzenete ellene

Zipangu kelet felé fekvő sziget a mélytengerben,[405] ezerötszáz mérföldnyire a szárazföldtől;[406] valóban igen nagy sziget.

Lakói fehérek, jómodorúak és szépek. Bálványimádók, és senkitől sem függnek, hacsak maguktól nem. És mondhatom nektek, mérhetetlen sok arany birtokában vannak, mert a saját szigetükön találják, és királyuk semmiképpen meg nem engedné, hogy kivigyék, de meg kevés kereskedő is látogatja az országot, mert messze van a szárazföldtől, s otthon is megtalálnak mindent. Éppen ezért fordulhat elő, hogy aranyának roppant tömege minden képzeletet felülmúl, és maguk sem tudják, mit kezdjenek vele.

E sziget urának palotájáról csodálatos dolgokat mondanak, akik jártak arra. Tudnotok kell, hogy van neki egy gyönyörű palotája, melynek tetejét mindenütt arany borítja, úgy, mint a mi templomainkét az ólom; tehát értékét alig lehet felbecsülni, és senki a világon nem tudná megvásárolni. Ezenfelül a szobák mennyezete és padlója, mely a követ utánozza, jó kétujjnyi vastagságú aranylemezekből van; az ablakokat is arany díszíti, úgyhogy a palota gazdagsága szinte hihetetlen.

Gyöngy is garmadával található náluk; a szemek rózsaszínűek, de szépek, nagyok, kerekek és csaknem olyan értékesek, mint a fehérek. A halottakat ebben az országban hol eltemetik, hol elégetik; a tetemnek mindenkor egy ilyen gyöngyöt tesznek a szájába, mert ez a szokás. Rengeteg finom drágakövük is van. Mert valóban igen gazdag a sziget.

Kubiláj, a most uralkodó Nagy Kán, tudomást szerezve a sziget hihetetlen gazdagságáról, tervbe vette meghódítását.[407] Ebből a célból két báróját nagy hajóhaddal és lovas, valamint gyalogos erővel útnak indította. A bárók, ügyes és derék férfiak voltak, egyiket Abakánnak, a másikat Vonszaincsinnek hívták;[408] seregükkel Zajton és Kinszé kikötőjéből szálltak tengerre. Addig hajóztak, míg a mondott szigetre nem értek; ott partra szálltak, majd elfoglalták a földeket és a falvakat, de nem tudtak birtokba venni egyetlen várat vagy várost sem, mert egy szerencsétlen fordulat jött közbe, amiről tüstént beszámolok.

Tudnotok kell, hogy nagy féltékenység harapódzott el a két báró közt, úgyhogy egyik sem akarta segíteni a másikat. Történt pedig, hogy hatalmas erővel dühöngő északi szél keletkezett, és nagy károkat okozott a sziget partjain, mely csak kevés kikötővel rendelkezett. Oly erővel fújt, hogy a Nagy Kán hajóhada a partokon nagy veszélyben forgott. Mikor pedig a vezérek ezt látták, úgy vélekedtek, hogy a hajók mindenestül elpusztulnak, ha a jelenlegi helyükön maradnak. Így hát a fedélzetre szálltak, és kibontották a vitorlákat, hogy teljes számban elhagyják az országot. De mikor már négy mérföldet haladtak, egy kis sziget került eléjük, és a szél olyan hevessé vált, hogy bármennyire erőlködtek, nem tudták kikerülni; a hajóhad nagy része hajótörést szenvedett, a sereg zöme elpusztult, úgyhogy alig harmincezer ember maradt életben, kik a szigeten kerestek menedéket.

Halálfiainak tartották magukat, mert élelem nélkül maradtak, és nem tudták, mitévők legyenek; ám még jobban elkeseredtek, mikor látták, hogy azok a hajók, melyek a viharból megmenekültek, teljes széllel vitorláznak hazafelé, és a legcsekélyebb hajlandóságot sem mutatják, hogy visszaforduljanak és rajtuk segítsenek. Ennek oka a két báró egymás iránti keserű gyűlöletében gyökeredzett, mely a vezetés miatt támadt köztük. Mert a megmenekült bárónak kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy visszaforduljon megsegíteni a szigeten maradt vezértársát; amit pedig könnyűszerrel megtehetett volna a vihar lecsillapodása után, minthogy az nem is tartott sokáig. Azonban semmi ilyen lépést nem tett, hanem egyenesen hazament. És tudnotok kell, hogy a sziget, melyen a megmenekült katonák kikötöttek, lakatlan volt. Rajtuk kívül élőlény ott nem akadt.

Most hagyjuk azokat, akik megmenekültek a hajóhaddal, és beszéljünk a másik csoportról, mely a szigeten maradt.

3. FEJEZET

Mi lett a vége a Nagy Kán Zipangu elleni támadásának

Tudjátok, hogy a szigeten maradt mintegy harmincezer fő, kikről szólottam, tele volt keserűséggel, és halálfiának tartotta magát, mert a menekülésre semmi remény nem volt.

És mikor a nagy sziget királya hírt szerzett arról, miként menekült meg a támadók egyik része a szigeten, miközben a másik rész szétszóródott és elhajózott, nagyon megörvendezett: majd összegyűjtötte szigetének minden hajóját, elindult velük az immár csendes tengeren a kis szigetre, és partra szállt csapatait körös-körül elosztotta. A tatárok látták az ellenséget közeledni, de azt is észrevették, hogy az egész haderő úgy szállt partra, hogy egyetlen őrszemet sem hagyott a hajók fedélzetén, mivel ezek az emberek vajmi kevéssé szoktak hozzá ilyesmihez. Ekkor menekülést színleltek. A sziget közepe igen magas volt, és míg az ellenség ellenük tört az egyik úton, ők a másikon kitértek, s az ellenség hajóihoz jutva elfoglalták azok fedélzetét, ami nem is került nagy fáradságukba, mert nem találtak ott védőket.

Mikor már a fedélzeten voltak, azonnal elindultak a nagy sziget felé, és ott partra szállva magukkal vitték a hajókról a sziget királyának zászlait és jelvényeit; ilyen módon jutottak a fővárosba. A városban maradottak, mikor megpillantották saját zászlaikat, mit sem sejtve a történtekről, úgy gondolták, saját hadseregük tér vissza, ezért bebocsátották őket a kapukon. A tatárok, amikor bent voltak, nem találva mást, csak öregeket, elözönlötték az erődítményeket, és mindenkit kiűztek onnan, kivéve a csinos nőket, akiket megtartottak maguknak. És ha ezután nem jutott eszükbe, hogy szemmel tartsák a szigetlakókat, annak az volt az oka, hogy hosszú időre el voltak látva minden jóval. Ily módon vette birtokba a Nagy Kán népe a várost.

Mikor a nagy sziget királya és hadserege rájött, hogy a hajóhad és a város egyaránt elveszett, nagyon elbúsult a dolgok ilyetén állása miatt, mert megértették, hogy nem az ellenség hozta rájuk és hazájukra ezt a szerencsétlenséget, hanem egyedül saját balgaságuk. Mindenesetre derék hívei igyekeztek lelket önteni a királyba, hogy most nincs idő a siránkozásra, hanem cselekedni kell, mert nem lehet megtorolatlanul hagyni az ilyen sértést. Vissza is jutottak a szigetre azoknak a hajóknak fedélzetén, amelyeket a tatárok nem vittek el. A király ekkor összegyűjtötte seregét, hogy megostromolja a várost, és úgy körülvette, hogy nem juthatott senki se ki, se be. A bent levők hét hónapon keresztül tartották a helyet, és minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy a Nagy Kánnak üzenetet küldjenek, de erőfeszítésük hasztalan volt, mert üzeneteik soha nem jutottak el a Nagy Kánig. Így, mikor látták, hogy élelmük elfogyott, és tovább nem tarthatják a várost, megadták magukat azzal a feltétellel, hogy életben maradhatnak, bár sohasem hagyhatják el a szigetet. Ez az Úrnak 1279. esztendejében történt. A Nagy Kán, értesülvén a vezérek villongásáról, a gyalázatosan elmenekült bárónak fejét vétette. A másikat pedig egy Csorcsa nevű lakatlan szigetre[409] száműzte, ahová azokat küldi, akiket valamilyen súlyos bűnért kíván halottnak látni. Aki erre a szigetre kerül, annak karját frissen nyúzott ökör bőrébe burkolják, és szorosan megkötözik. A bőr megszáradva úgy rátapad a kézre, hogy sehogyan sem lehet eltávolítani, és a bűnös éhen hal, mert semmit sem tud megfogni. Így múlik ki keserves halállal, mert nem tehet mást, legfeljebb a földön csúszva haraphatja a füvet. Ha pedig a Nagy Kán így rendelkezett, nyilván azért tette, mert vétkesnek ítélte a bárót.[410]

De el kell mondanom ezzel a kalanddal kapcsolatban egy csodálatos dolgot, melyről eddig megfeledkeztem.

Tudjátok meg, hogy még az elején, mikor a kán népe, miként mondottam, a nagy szigeten partra szállott, és a nyílt földeket elfoglalta, ostrommal bevett egy tornyot, melyet védője, az egyik szigetlakó, nem volt hajlandó feladni. És itt fejét vették az őrség minden tagjának, nyolc kivételével, akiket képtelenek voltak megsebesíteni! Mikor levetkőztették őket, kiderült, hogy sérthetetlenségüket néhány kő varázserejének köszönhették, melyet jobb karjukon bőrük és húsuk közé rejtettek, olyan ügyesen, hogy kívülről semmit sem lehetett látni belőle. A kövek varázsereje olyan természetű volt, hogy viselőjük soha acél által el nem veszhetett. Mikor a bárók ezt megtudták, elrendelték, hogy bunkókkal verjék agyon az embereket. Holtuk után kiszedték testükből a köveket, melyeknek nagy értékéről így meggyőződtek.

Így pusztult el a Nagy Kán hadserege. De most hagyjuk ezt az ügyet, és térjünk vissza tárgyunkhoz, hogy tovább jussunk elbeszélésünkben.

4. FEJEZET

A bálványok természetéről

Tudnotok kell, hogy Kathajnak, Manzinak és ennek a szigetnek bálványai ugyanabból a fajtából valók.[411] És ezen a szigeten, mint másutt is, némely bálványnak ökörfeje van, némelyiknek disznó- vagy birka- és egyéb állatfeje. Van olyan, amelyiknek egy feje van négy arccal, másiknak három feje, úgyhogy mindkét vállából is kiemelkedik egy-egy fej. Van négykarú, van tízkarú, és van ezerkarú. És jobban hisznek azokban a bálványokban, amelyeken ezer kéz van, mint a többiekben. Ha pedig egy keresztény felteszi nekik a kérdést: „Miért csináljátok ennyi alakban bálványaitokat, és miért nem hasonlít egyik a másikhoz?” - azt felelik: „Elődeink is így csinálták, és ezt a szokást akarjuk hagyni gyermekeinkre, akik továbbadják majd az eljövendő nemzedékeknek.” Így tehát a szokás örökké megmarad.

S tudnotok kell, hogy e bálványimádók tettei oly különösek, és annyira az ördöngösségek birodalmába tartoznak, hogy jobb róluk nem is beszélni könyvünkben, mert gonosznak és visszataszítónak találná azokat a keresztények füle; azonfelül ezek a bálványok olyan csodálatos dolgokat mondanak, és olyan jóslatokat adnak, hogy aki hallja, alig hiszi el. Így hát végeztünk a bálványokkal, és beszéljünk másról.

De még egy dolgot el kell mondanom a szigetre vonatkozólag, ami a többi indiai szigetre is érvényes. Ha a bennszülöttek ellenséget fognak, aki nem tud váltságdíjat fizetni, a fogoly tulajdonosa meghívja lakomára minden barátját és rokonát; a foglyot kivégzik, aztán - jól figyeljetek! - megsütik és megeszik, mondván, ilyen jó étel nincs a világon.

Most végezzünk ezzel a szigettel, és beszéljünk valami másról.

Tudnotok kell, hogy a tenger, ahol ez a sziget fekszik, a Csin tengere nevet viseli,[412] ami annyit jelent: a Manzival szemben levő tenger. Mert a szigetlakók nyelvén ez a szó, hogy Csin, Manzit jelenti. A keleti Csin-tengerről pedig elmondhatom, hogy - tapasztalt hajósok és tengerészek szerint - hétezer-négyszáznegyvennyolc sziget található vizében,[413] melyek túlnyomó részben lakottak; ezt a számot onnan tudják, mert egész életüket a tengeren hajózva töltik. Ezeken a szigeteken értékes és illatos fák nőnek, melyek az áloéhoz foghatók, sőt még ennél is értékesebbek; azonkívül igen sok fűszert termelnek. Például bors is nő a szigeteken, fehér, mint a hó, úgyszintén fekete is, igen nagy mennyiségben. Fehér bors sehol másutt nem terem, és nem is szállítják Nyugatra, részben, mert az ismeretlen vidék, részben, mert a fekete könnyebben és olcsóbban szedhető. Valóban, a szigetek gazdagsága csodálatos, akár aranyról, gyöngyről és drágakövekről, akár fűszerekről van szó. De olyan messzire fekszenek a szárazföldtől, hogy igen viszontagságos odajutni. Ám ha Zajton vagy Kinszé hajói megjelennek itt, vállalkozásukat óriási haszonnal fejezik be.

Az utazás egy teljes évet vesz igénybe, télen indulnak, és nyáron térnek vissza. Mert ezen a tengeren csupán kétféle szél fúj, az egyik elviszi, a másik pedig hazahozza őket. A szelek egyike télen fúj, a másika pedig nyáron. És tudnotok kell, hogy eme vidékek Indiától is olyan messze vannak, hogy hosszú időbe telik az odautazás.

Noha a tengert Csin tengerének hívják, mint mondtam, mégis csupán része a Nagy Óceánnak. De ahogy nálunk az emberek Angliai-tengerről, Rochellei-tengerről,[414] Égei-tengerről beszélnek, úgy beszélnek ezekben az országokban Csin-tengerről, Indiai-tengerről és így tovább, jóllehet csupán az Óceánnak része mindegyik.

De végezzünk most ezzel a valóban elérhetetlen és úton kívüleső vidékkel. Mert hisz maga messire Marco Polo sem volt ott soha. És meg kell jegyeznem, hogy a Nagy Kánnak sincs velük dolga, mert sem adót nem fizetnek, sem nem szolgálják őt. Ezért tehát térjünk vissza Zajtonba, és innen kiindulva folytassuk könyvünket.

5. FEJEZET

A nagy Csamba nevű országról

Tudnotok kell, hogy ha Zajton kikötőjét elhagyva nyugati, majd kicsit délnyugati irányban ezerötszáz mérföldet hajóztok, egy Csejnam nevű, nagy öbölbe értek;[415] maga az öböl áthajózása két hónapot kíván. Partjának északi szakaszán terül el Manzi, délnyugat felé pedig Amu[416] és Toloman meg néhány más, később megnevezendő tartomány. Bent az öbölben számtalan sziget található; mindegyik lakott; itt a folyók torkolatánál a tengervízből nagy mennyiségű aranyat mosnak ki. Sűrűn fordul elő a réz is, továbbá még néhány más érc; mivel egyik szigeten ez, a másikon az található, kereskedést is folytatnak egymás közt. A nagy szárazfölddel is kereskednek: rezet adnak el, hogy megvehessék, amire szükségük van. A legtöbb szigeten sok gabonát termelnek. Ez az öböl olyan nagy, és annyi ember lakja, hogy magában is külön világ. De térjünk vissza tárgyunkhoz: tehát Zajtonból elindulva egyenesen átszelitek ezt az öblöt, és ezerötszáz mérföldes út után egy Csamba nevű országba érkeztek,[417] mely igen gazdag, saját nyelvét beszéli, és saját királyai vannak. A nép bálványimádó, s a Nagy Kánnak adót fizet, ami semmi másból nem áll, csak évente húsz elefántból és áloéfából. Elmondom ennek az adónak a történetét.

1278-ban történt Krisztus testet öltése után, hogy a Nagy Kán egy Szagatu nevű bárót[418] küldött nagy gyalogos és lovas hadsereggel Csamba királya ellen. Ez utóbbi, név szerint Akkambale, igen öreg volt már, és hadereje sem volt a báróéhoz fogható. Mivel nyílt csatában nem vehette fel a harcot, visszavonult városaiba és váraiba, melyek úgy meg voltak erősítve, hogy nem kellett senkitől sem tartania. De kint a tatárok minden szántóföldet, tanyát, fát elpusztítottak. Mikor a király látta, hogy a báró miként pusztítja országát, elbúsult szívében. Kiválasztva tehát néhány emberét, megparancsolta nekik, hogy menjenek követségbe a Nagy Kánhoz. Azok a Nagy Kán előtt így beszéltek: „Felség! Urunk, Csamba királya köszönt téged mint hűbérurát, és tudomásodra akarja hozni, hogy évei ránehezedtek, minekutána hosszú ideig békésen kormányozta birodalmát. Most látva birodalmának szomorú pusztulását, üzenetet küld általunk, hogy hajlandó szolgálni neked, minden évben adót fizet, mégpedig annyi elefántot és áloét, amennyit óhajtasz. Teljes tisztelettel és alázattal kéri, küldj parancsot báródnak, hogy ne sanyargassa tovább az országot, és hagyja el területét. Ezentúl pedig minden rendelkezés téged illet, az ország királyait pedig te jelölöd ki.”

Mikor a Nagy Kán az öreg király üzenetét meghallotta, könyörület ébredt szívében, és megüzente bárójának, hogy seregével távozzék az országból, és vezesse hadait más országok meghódítására; a báró pedig a parancsot megkapva, tüstént engedelmeskedett. Így lett a király a Nagy Kán hűbérese, és évente elküldi adónként az országban található húsz legnagyobb elefántot. De most hagyjuk ezt a tárgyat, és szóljunk Csamba királyának egyéb dolgairól.

Tudnotok kell, hogy ebben a királyságban egy asszony sem mehet férjhez, amíg a király nem látta. Ha a nő tetszik neki, feleségül veszi; ha nem, hozományt ad neki, és egy bárójához illendően férjhez adja. Messire Marco Polo az 1285. évben járt ebben az országban,[419] amikor is a királynak, fiakat és lányokat egybevéve, háromszázhuszonhat gyermeke volt, akik közt legalább százötven fegyverforgató akadt.

Nagyon sok elefánt van az országban, úgyszintén áloéfa is. Hatalmas bonuszfákból álló erdők nőnek itt;[420] igen nemes és fekete fa ez, amelyből sakkfigurákat és íróeszközöket készítenek. De mivel több mondanivalóm nincs róluk, menjünk tovább, és beszéljünk arról a nagy szigetről, melynek neve Jáva.

6. FEJEZET

Jáva nagy szigetéről

Ha Csambától ezerötszáz mérföldet hajóztok dél-délkeleti irányban, igen nagy szigetre értek, melynek neve Jáva.[421] A tapasztalt hajósok azt mondják, hogy ez a világ legnagyobb szigete, és kerülete több mint háromezer mérföld. Egy nagy király uralkodik felette, és senkinek sem adózik a világon. Népe bálványimádó. A sziget hallatlanul gazdag: megterem itt a fekete bors, szerecsendió, nárdus, hosszú sás, kubeb,[422] szegfűszeg és a világ minden fűszere.

A szigetet rengeteg hajó látogatja; a kereskedők itt értékes árukat adnak és vesznek nagy haszonnal. Valóban, a sziget olyan gazdag, hogy el sem lehet mondani. És bizonnyal állíthatom, hogy a Nagy Kán sohasem jut ennek a szigetnek a birtokába a nagy távolság miatt, mert az ideutazás módfelett veszélyes. De Zajton és Manzi kereskedői évről évre nagy jövedelmeket húznak erről a földről.

Nos, beszéltem nektek erről a szigetről eleget; ideje, hogy másra fordítsam a szót.

7. FEJEZET

Melyben Szondur és Kondur szigetekről, valamint Lokak királyságról esik szó

Ha Csambát elhagyjátok és hétszáz mérföldet hajóztok dél és délnyugati irányban, két szigetre találtok, egy nagyobbra és egy kisebbre. Az egyiknek neve Szondur, a másiké Kondur.[423] Mivel lakatlanok, és semmi érdemlegeset nem lehet említeni róluk, hagyjuk el ötszáz mérfölddel Szondur szigetét; ekkor egy tartományba érkezünk, melynek neve Lokak.[424] Igen nagy és gazdag ország, a szárazföldön fekszik, és saját királya uralkodik felette. A nép bálványimádó, külön nyelvet beszél, adót királyán kívül senkinek sem fizet, ugyanis országuk olyan félreeső helyen van, hogy senki hozzá nem férhet. Mert ha be lehetne hatolni erre a földre, a Nagy Kán már bizonyára meghódította volna. Neki és vezéreinek éppen elég fejtörést okozott, miképpen lehetne ezt véghezvinni, de soha nem jutottak eredményre.

Ebben az országban bőséggel terem a brazil,[425] az a fajta, amelyet mi is használunk. Hihetetlenül sok aranyuk van. Elefántok is találhatók itt, és igen sok a vad meg a pézsmaállat. Itt gyűjtik azokat a porcelánkagylókat is, amelyeket aprópénz gyanánt használnak a már előbb említett vidékeken.

Semmi egyéb mondanivalóm nincs erről, kivéve, hogy nagyon vad vidék, és kevesen keresik fel; a király nem is óhajtja, hogy az országba idegen lépjen és belenézzen kincstárába, vagy megismerje vagyonának forrásait. Most tehát tovább haladunk, és más dolgokról beszélünk.

8. FEJEZET

Pentam szigetéről és Malajur városáról

Ha Lokakot elhagyjátok, és ötszáz mérföldet hajóztok déli irányban, igen kietlen, hegyekkel teli szigetre értek, melynek neve Pentam.[426] Az itteni hatalmas erdőkben csupa értékes illatos fa található. Legfontosabb ezek között a kámfor, melyből rengeteg nő. A közelében még két kisebb sziget fekszik. Több mondanivalóm nincs róla, tehát hajózzunk tovább hatvan mérföldet a két sziget között. Ezen a helyen csupán négy lépés mély a víz, úgyhogy a nagy hajóknak, miközben ezen a csatornán áthaladnak, fel kell emelniök kormánylapátjukat, mely éppen négy lépés mélyre ér le.

Megtéve a hatvan mérföldet és még újabb harmincat délkelet felé, egy másik szigetre értek, melyet Malajur királyság néven ismernek.[427] A népnek saját királya és külön nyelve van. Szép és tekintélyes város, és sok kereskedő látogatja. Megtalálható itt minden fűszerfajta, és bővében vannak az élethez szükséges javaknak.

De nincs itt más említésre méltó; éppen ezért tovább megyünk előre, és Kis-Jáva szigetéről fogunk beszélni.

9. FEJEZET

Kis-Jáva szigetéről; Ferlek és Bászman országokról

Ha Pentam szigetét elhagyjátok, száz mérföldet hajózva délkelet felé eléritek Kis-Jáva szigetét.[428] Elnevezése ellenére sem nevezhető kicsinek, mert kerülete legalább kétezer mérföld. Most erről a szigetről mondom el az igazságot.

Nyolc királysága és nyolc koronázott királya van. Maga Marco Polo ezek közül a következőkben fordult meg: Ferlek, Bászman, Szamara, Dagrojan, Lambri és Fanszur; a többi kettőben azonban nem járt. A nép bálványimádó, és minden királyságban más nyelvet beszél. A sziget bővelkedik kincsekben, értékes fűszerekben, áloéfában és nárdusban, brazilban és ébenben, valamint sok egyébben, ami a mi földünkre sohasem jut el a távolság nagysága és az útközben leselkedő számtalan veszély miatt; viszont Manzi és Kathaj földjére eljutnak.

Most a nyolc királyságról beszélek, vagy legalábbis néhányról közülük. De hadd bocsássak előre egy csodálatos dolgot, mégpedig a következőt: a sziget annyira délre fekszik, hogy a Sarkcsillag sohasem látható. De vegyük fel újra elbeszélésünk fonalát, és szóljunk először Ferlek királyságról.[429]

E királyság népe, tudnotok kell, hajdan bálványokat imádott, de a szaracén kereskedők sűrű látogatásai következtében áttért Mohamed fertelmes hitére; úgy gondolom, csak a városi nép, mert a mezeieknek nincs vallásuk: úgy élnek, mint a vadak, emberek húsát eszik, mit sem törődve azzal, milyen halállal múltak ki; továbbá válogatás nélkül esznek minden tiszta és tisztátalan állatot. Különféle tárgyakat imádnak, mert amit reggel felkelésükkor megpillantanak, azt imádják napnyugtáig.[430] Miután szólottam Ferlek királyságról, most egy másikról beszélek, melynek neve Bászman.

Ha Ferleket elhagyjátok, Bászman királyságba juttok;[431] szintén független ország, melynek népe saját nyelvét beszéli; az emberek azonban olyanok, mint a vadak: törvény és vallás nélkül élnek. A Nagy Kán alattvalóinak mondják magukat, de nem fizetnek neki adót. Valóban olyan messze vannak tőle, hogy az uralkodó emberei ide el sem juthatnak. Ennek ellenére a szigetlakók alattvalóinak nyilvánítják magukat, és időnként érdekes ajándékokkal lepik meg: elefántokkal, unikornisokkal és egyéb állatokkal, elsősorban egy feketeölyv-fajtával, azoknak közvetítésével, akik erre járnak. Számos vad elefánt él az országban, továbbá sok egyszarvú:[432] ezek csaknem ugyanakkorák, bivalyra emlékeztető szőrzetük van, lábuk olyan, mint az elefánté, homlokuk közepén szarv nő, mely fekete és igen vastag. De sem emberben, sem állatban nem tesznek kárt a szarvukkal, csupán a nyelvükkel, mert azt egész hosszában kemény, tüskeszerű, hegyes pikkelyek borítják. És ha megvadulnak, azt, aki megsérti őket, térdük közé szorítják, és nyelvükkel ráspolyozzák. Fejük a vaddisznóéra hasonlít, és járás közben mindig a föld felé konyul. Legfőbb gyönyörűségük, ha sárban vagy pocsolyában heverhetnek. Szemre igen ocsmány állatok, és semmiben sem hasonlítanak azokra, melyekről a mi történeteink azt mesélik, hogy szüzeket visznek a hátukon; a valóság nagyon is különbözik hiedelmünktől. Majmok is találhatók itt nagy számban és sokféle változatban. Azonkívül tenyésznek itt ölyvek vagy sólymok, feketék, mint a varjú. Igen nagy madarak, és madarászásra jól használhatók.

Ezenfelül még elmondhatom: merő hazugság és fecsegés az, hogy Indiából származnak ama törpék, akiket mi kis embereknek ismerünk. És nem hiszek azoknak, akik állítják, hogy látták élve őket, mert halottak; és nem is emberek, mert ezen a szigeten készülnek, rögtön elmondom, hogyan. Az igazság az, hogy él ezen a szigeten egy majomfajta, amely igen kicsi, és képe az emberéhez hasonlít. Ezeket elfogják, a szakáll és a mellen levő szőrzet kivételével szőrüket bizonyos kenőcs segítségével kiirtják, aztán megszárítják, kitömik, sáfránnyal megfestik őket, míg olyanokká nem válnak, mintha emberek lettek volna. Minden egyéb merő hazugság, mert úgy készülnek, ahogy elmeséltem. És sem Indiában, sem az egész világon, amerre megfordultam, nincsenek olyan kicsi emberek, mint ezek, és másoktól sem hallottam soha, hogy láttak volna ilyeneket.

De nem is beszélek többé Bászman királyságról, mert nincs itt semmi egyéb említeni való, hanem rátérek a többire, elsősorban Szamara királyságra.

10. FEJEZET

Szamara és Dagrojan királyságról

Tudnotok kell, ha Bászmant elhagyjátok, a Szamara nevű királyságba értek,[433] ugyanezen a szigeten. Messire Marco Polo a kedvezőtlen időjárás miatt egyszer öt hónapra itt rekedt, és nem tudott tovább menni. Itt is megjegyezhetem, hogy sem a Sarkcsillag, sem a Nagy Medve csillagkép, melyet a nép Szekérnek mond, nem láthatók vagy csak igen kevéssé. A nép itt vad, bálványimádó, királyuk nagy és gazdag; de egyszersmind a Nagy Kán alattvalóinak is vallják magukat. Mikor messire Marco kedvezőtlen szél miatt a szigeten vesztegelt öt hónapig, körülbelül kétezer emberrel szállt itt partra; nagy árkokat ásatott a szárazföld felé, és állandóan a kikötőnek használt részen belül maradt; és mert ezen a vidéken igen sok a fa, az árkokon túl gerendákból és dorongokból, ácsolt erődöket emeltetett, az emberevők miatti félelemből. Ám a szigetlakok, bizalmat érezvén társaságuk iránt, élelmiszerekkel és más szükséges javakkal bőven ellátták őket.

Rengeteg a hal, éspedig a világon a legízesebb fajták. Búzát nem termelnek, csupán rizst. Boruk sincs, csak olyan, amilyet rögtön leírok. Tudnotok kell, hogy egy bizonyos, náluk termő fából készítik.[434] Ha bort kívánnak, levágnak egy ágat, és nagy fazekat tesznek a fa alá azon a helyen, ahol az ág volt. Egy nap és egy éjszaka a fazék megtelik. Ez a bor kitűnő ital, fehér és vörös színben egyaránt előfordul. Kiváló tulajdonságai közé tartozik, hogy gyógyítja a vízibetegséget, lépfenét és sorvadást. Az említett fák alacsony növésű datolyapálmákhoz hasonlítanak, és négy águk nő, melyeknek egyikét az év bizonyos szakában lemetszik. Mint mondtam, ebből származik a boruk. És még valamit: a teli korsókat kiürítik, majd ismét az ág alá helyezik; ezt több napon át csinálják, míg az ág ki nem merül; és ha a levágott ág már nem ad több bort, megöntözik a fa gyökereit, és egy idő múlva az ág ismét nedvezni kezd.

Rengeteg indiai diójuk is van,[435] mely akkora, mint egy ember feje, és frissen igen ízletes. Édes, illatos és fehér, mint a tej. A dió húsának belseje folyadékkal van telve, mely tiszta vízhez hasonlít, de az íze kellemesebb, mint a boré vagy bármely más italé. Az ittlakók nem is isznak mást. Egyébként válogatás nélkül eszik a rossz és jó, tiszta és tisztátalan állatok húsát.

Miután eleget beszéltünk erről a királyságról, térjünk át egy másikra, melynek neve Dagrojan.

Szamarából elindulva Dagrojanba érkeztek.[436] Független királyság, mely saját nyelvét beszéli. A nép igen vad, de a Nagy Kán alattvalójának nyilvánítja magát. Bálványimádók, és mindenekelőtt elmesélem egyik hitvány szokásukat.

Ha valaki - férfi vagy nő - nagybeteg, elküldenek a boszorkánymesterekért, és igyekeznek megtudakolni tőlük, vajon a beteg ember kigyógyul-e betegségéből, vagy nem. Ha a varázslók bűbájaik, ráolvasásaik és ördögi mesterkedéseik segítségével bálványaiktól azt a feleletet kapják, hogy felgyógyul, magára hagyják a beteget, míg jobban lesz. De ha a varázsló bejelenti a beteg halálát, akkor a rokonok elküldenek a bírákért, hogy ítéljék halálra azt, akiről a varázslók már lemondtak. A bírák eljönnek, valamit a beteg szájába tesznek, amitől azonnal megfullad. A halottat aztán megsütik, majd az egybegyűlt rokonság nagy vidáman megeszi. És valóban, a csontokat addig rágcsálják, míg van rajtuk hús, és mindaddig szopják, míg egy csepp velő van bennük. Mert úgy vélik, hogy ha valami marad a csontokon, abból férgek lesznek, a férgek pedig ennivaló híján elpusztulnak, és ezeknek a férgeknek a kimúlása az elhunyt ember lelkét terhelné, aki ezért kegyetlen bűnhődéssel lakolna. Így hát mindenestül megeszik. Mikor így elfogyasztották, összegyűjtik csontjait egy szép kis ládába, elviszik, és elássák a hegyek üregében, ahol semmilyen állat vagy más teremtmény nem férhet hozzá. És tudnotok kell azt is, hogy ha más országból foglyot ejtenek, aki nem tud ércpénzben váltságdíjat fizetni, megölik, és azonnal megeszik: Valóban alávaló szokás!

De miután eleget beszéltem erről az országról, hagyjuk ott, és szóljunk valamit a szomszédos Lambriról.

11. FEJEZET

Lambri és Fanszur országokról

Elhagyva ezt az országot, egy másikba érkeztek, melynek neve Lambri.[437] A nép bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalójának mondja magát. Bőven terem itt kámfor, szegfűszeg és minden más fűszerfajta. Brazil is sok nő az országban. Magját elvetik, s amikor már palántává nőtt, kiemelik és átültetik. Majd három éven keresztül nevelik, azután pedig gyökerestül kihúzzák. Tudnotok kell, hogy a fent nevezett messire Marco Polo hozott magával Velencébe a brazil vetőmagjából, de semmi sem kelt ki belőle. Úgy gondolom, azért, mert az éghajlat túlságosan hideg.

Még egy csodálatos dologról mesélek. Tudnotok kell, hogy Lambri királyságban olyan emberek is élnek, akiknek farkuk van, mely tenyérnyi hosszúságú, ám testük szőrtelen.[438] Ez az emberfajta hegyek közt él, és igen vad. Farkuk körülbelül olyan vastag, mint a kutyáé. Van sok egyszarvú is az országban, vad és szárnyas szintén bőven akad.

Most már szólottam Lambri királyságról. Utána egy másik királyság következik: Fanszur.[439] Népe bálványimádó, és a Nagy Kán alattvalójának mondja magát. Itt megemlítem, hogy még mindig arról a szigetről van szó, amelyikről beszéltem. Fanszurban található a világon a legjobb kámfor, amelyet camphora fansuri néven ismernek. Olyan finom, hogy csak ugyanannyi súlyú aranyért adják.

Búzát és egyéb gabonát nem termelnek, hanem rizst, amelyet tejjel és hússal esznek. Bort is nyernek fából az előbb leírt módon. Még egy másik, felette csodás dolgot akarok elmondani. Van egyfajta fájuk, melyből lisztet állítanak elő, mégpedig kitűnő minőségűt.[440] Ez a fa magas és vastag, de a kérge igen vékony, és a kérgen belül háromujjnyi fát, majd lisztet találtok, mintha fűrészpor volna. A fák olyan szélesek, hogy két ember éri csak körül őket. Fogják tehát a fák lisztjét, vízzel telt teknőbe öntik, és fabottal keverni kezdik, míg a pelyva felszáll a víz színére, és a liszt tisztán megmarad. Aztán leszűrik, és tésztává gyúrják, ami igen ízletes. És mondhatom nektek, hogy messire Marco Polo, ki tanúja volt mindeme dolgoknak, előadta, hogy ő és társai a legkülönbözőbb alkalmakkor kenyeret gyúrattak ebből a lisztből, és kitűnőnek találták. Hozott is magával ebből a lisztből Velencébe, s a belőle készült kenyér ízre és alakra rozscipóhoz hasonlított.

A fának a keménye - mert, mint mondottam, a liszt kiürítése után három hüvelyknyi faburok marad - olyan súlyos, akár a vas: vízbe dobva vasként lemerül. Tövétől hegyéig egyenesen hasad, mint a nád. Kurta dárdát készítenek belőle: azért nem hosszút, mert szerfeletti súlya miatt ebben az esetben el sem bírnák, nemhogy hasznát vehetnék. Nagyon finoman kihegyezik, és végét tűzben edzik; fel is veszi a versenyt minden vasgerellyel, és átüt minden páncélt.

Több előadnivalóm nincs. A nyolc királyságból beszámoltam hatról, mely a sziget innenső oldalán fekszik. A másik kettőről, mely a sziget túlsó felén van, nem szólok, mert messire Marco Polo sosem járt ott. Mindazonáltal így is megismertük Kis-Jáva nagyobb részét; most tehát elhagyjuk, és megemlítek egy igen kis szigetet, melynek neve Gaueniszpola,[441] s egy nagyobbat, Nekuverant.

12. FEJEZET

Nekuveran szigetéről

Ha elhagyjátok Kis-Jávát és Lambri királyságot, és százötven mérföldet hajóztok észak felé, két szigetet érintetek, melyek közül az egyiknek a neve Nekuveran.[442] Ezen a szigeten nincs király vagy főnök, lakói úgy élnek, mint a vadak. És mondhatom, hogy férfiak, asszonyok egyaránt meztelenül járnak, a legcsekélyebb ruházat sincs rajtuk. Testi érintkezésük olyan, mint a kutyáké: az utcán történik, vagy ahol éppen vannak, nélkülöz minden szemérmet, és nincs tekintettel apára, leányra, anyára, fiúra; mindenki úgy tesz, ahogy akar vagy tud. Törvényeik nincsenek és bálványimádók.

Erdeikben kitűnő és értékes fák találhatók, úgymint vörös szantálfa, indiai dió, amit nálunk fáraó diójának neveznek, szegfűszeg, brazil és sok más fűszerfajta. Igen szép kelméik vannak és mindenféle színű selyemkendőjük; némelyik háromrőfnyi. Az arra vetődő kereskedőktől vásárolják, póznán tartják otthon, és úgy őrzik, mint mi a gyöngyöt, drágakövet, arany- és ezüstedényeket. Semmire sem használják, de mégis őrzik úrhatnámságból, mert minél több és szebb darab birtokosa valaki, annál előkelőbbnek és tekintélyesebbnek számít.

Egyéb említeni valóm nincs, tovább megyünk tehát, és Angamanain szigetéről beszélek.

13. FEJEZET

Angamanain szigetéről

Ha ezt a két szigetet elhagytátok, és legalább negyven mérföldet tettetek meg nyugat felé, egy Angamanain nevű szigethez érkeztek,[443] mely igen nagy és gazdag. A népnek nincs királya, bálványimádó, és nem különb a vadállatoknál, mert se törvény, se rend nincs náluk, de még házaik sincsenek. És elmondok valamit róluk, ami nagyon beleillik könyvünkbe. Biztosíthatlak benneteket, hogy Angamanain sziget lakóinak mind kutyafeje, foga és szeme van; valóban, arcra éppen olyanok, mint a nagy szelindekek! Sok fűszer terem náluk; de igen kegyetlen népség, saját fajtájukat kivéve mindenkit és mindent megesznek, amihez hozzáférnek, ráadásul nyersen. Húson, vízen meg tejen élnek, és vadon növő meg szelíd gyümölcseik a mieinktől különböznek. Terem náluk szerecsendió és paradicsomalma is.

A sziget körül a tenger olyan mély, és áramlása olyan erős, hogy a hajósok nem tudnak horgonyt vetni, de hajózni sem, mert az áramlat betereli őket egy öbölbe, ahonnan nem képesek kijutni. A tenger, ha vihar van, haragjában végigseper a földön, és gyökerestül kitépi a fákat, melyeket aztán az ár magával ragad. És az áramlat állandóan annyi fatörzset sodor, hogy az már csodaszámba megy. A hajók, ha arra járnak, bekerülnek a rönkök közé, és mozdulni sem tudván, ott vesznek.

Miután beszámoltam erről az emberfajtáról, ami szükséges is volt könyvünkben, Szeilan szigetéről beszélek, mint mindjárt hallani fogjátok.

14. FEJEZET

Szeilan szigetéről

Ha Angamanain szigetét elhagyjátok, és ezer mérföldet hajóztok a nyugati irányban, majd kissé délnyugatra, Szeilan szigetére érkeztek,[444] amely formájára nézve a világ legszebb szigete. Tudnotok kell, hogy kerülete kétezernégyszáz mérföld, de hajdanában még nagyobb volt, mert akkor kerülete háromezerhatszáz mérföld lehetett, mint az ottani tenger hajósainak térképein láthatjátok. De az északi szél olyan erővel fúj, hogy idők folyamán elporlasztotta és a tengerbe sodorta a sziget egy részét; és ez okból nem olyan nagy most, mint egykor. Mert tudnotok kell, hogy azon az oldalon, ahol az északi szél dühöng, a sziget igen alacsony és sík, úgyhogy tengeri hajóval közeledve csak akkor veszitek észre a szárazföldet, amikor már elértétek. De mindent el akarok mondani erről a szigetről.

A királyuk neve Szendemain,[445] és senkinek sem fizet adót. A nép saját nyelvét beszéli, bálványimádó, meztelenül jár - férfi és nő egyaránt -, és csak a teste alfelét takarja el egy vászondarabbal. Búzájuk nincs, rizst és szezámot termelnek, mely utóbbiból olajat készítenek. Ezenkívül húson és tejen élnek, és az említett módon fából nyerik a bort. Brazilfájuk sok van, és a legjobb fajta a világon.

Most hagyom ezeket a részleteket, és a világ legértékesebb holmijáról fogok szólani. Tudnotok kell, hogy ezen a szigeten találják a rubint; sehol máshol a világon, csak itt. Lelhető továbbá még zafír, topáz, ametiszt, gránát és sok más drágakő. A sziget királyának birtokában van a világ legszebb és legnagyobb rubinja, amit ember valaha látott és látni fog. Rögtön elmondom, milyen: körülbelül tenyérnyi hosszú és karvastagságú; semmi sem nyújt hozzá hasonló ragyogó látványt.[446] Teljesen salaktalan, és vörös, mint a tűz. Értéke akkora, hogy pénzben alig lehet kifejezni. Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán, mihelyt tudomást szerzett a drágakő felől, követet küldött a királyhoz, hogy adja el neki a rubint, s felajánlott érte egy egész várost váltságként, vagy ami a királynak tetszik; de a király azt felelte, hogy a világ semmi kincséért sem adná, mert őseitől maradt rá, és úgy kívánja az igazság, hogy ő is továbbadja fiainak, azok pedig utódaiknak, mert ez az ékszer az ő királyi tekintélyük és hatalmuk hírneves jelképe. A drágakő nélkül, ezzel a felelettel tértek meg a követek urukhoz; én, Marco Polo, magam voltam a követek egyike: tulajdon szememmel láttam a mondott rubint. Miközben a király markába szorította, az egyik vége kilátszott; sőt ajkához is emelte, és keresztül is nézett rajta.

Szeilan népe nem katonás, hanem alattomos és gyáva természetű. Ha katonákra van szükségük, szaracén csapatokat fogadnak zsoldba idegen földről.

Egyéb említeni való itt nincs, tehát tovább megyünk, hogy Mábár tartományról szólhassunk.

15. FEJEZET

Mábár tartományról, melynek neve Nagy-India, és a szárazföldön van

Ha Szeilan szigetét elhagyjátok, és hatvan mérföldet hajóztok nyugatra, egy Mábár nevű tartományba juttok, melyet Nagy-Indiának neveznek;[447] az Indiák közül ez a fontosabbik, és nem sziget, hanem a nagy szárazföldön terül el.

Tudnotok kell, hogy öt királya van a tartománynak, akik mind testvérek. Egymás után szólok mindegyikről. És azt is tudnotok kell, hogy ez a világ legszebb és leghíresebb országa, mindjárt meghalljátok, miért.

A tartomány innenső felén az öt királyi testvér egyike - a legidősebb és legtekintélyesebb - uralkodik, aki koronás király, és a neve Szender Bandi Davar.[448] Ebben az országban és Szeilanban találhatók a legszebb és legnagyobb gyöngyök; elmondom, hogyan jutnak hozzájuk. Tudnotok kell, hogy a tenger itt, Szeilan szigete és a szárazföld közt, öblöt alkot, és az öböl körül a víz mélysége nem több tíz vagy tizenkét lépésnél, sőt helyenként csak két lépés. Ebből az öbölből szerzik a gyöngyöket, elmondom, hogyan. Több kereskedő összeáll egy társaságba, és külön evégett felszerelnek egy nagy hajót; mindegyiknek saját szobája van a hajón, kényelmesen berendezve, vízzel telt medencével és egyéb szükséges dolgokkal ellátva. A gyöngyhalászok felszállnak a hajóra, melyhez kisebb-nagyobb sajkák tartoznak; mindegyiknek van horgonya, hogy horgonyt vethessen. És az öböl vizére hajóznak, ahol április kezdetétől május közepéig tartózkodnak. Először egy Bettela nevű helyre mennek,[449] aztán hatvan mérföldet tesznek meg az öbölben dél felé. Horgonyt vetnek, és nagy hajóikból kis csónakjaikba szállnak át. Tudnotok kell, hogy sok ilyen hajót láthattok, mert sok kereskedő tömörül társaságokba, és ezek mindegyike áprilistól május közepéig számos embert fogad fel, olyanokat, akik jól tudnak úszni, és jártasak a gyöngy megtalálásában.

De vannak ebben az öbölben nagy halak, melyek megölnék a mélybe merült halászokat. Ezt a veszélyt a kereskedők a következő módon hárítják el. Bizonyos halbűvölőket bérelnek; ezeket abraiamannak hívják,[450] és ráolvasással meg egyéb ördöngös mesterkedésekkel elhódítják eme nagy halakat, úgyhogy azok senkinek sem tudnak ártani; ám a bűvölés csak nappal folyik, éjszakára abbahagyják a varázslást, úgyhogy a halak kedvükre garázdálkodhatnak. Attól tartanak ugyanis, hogy egyes halászok éjszaka a kereskedők engedelme nélkül, titokban lemerülnének, és kifosztanák a tengert. Így azonban a halak miatti félelemből a tolvajok nem merik megkockáztatni a dolgot, mert a kereskedők által bérelt abraiamanokon kívül senki sem érti a varázslást. Szolgálatuk jutalma gyöngyben és kagylóban a következő: a királyi tizeddel szemben nekik egy huszad jár. És mondhatom, az abraiamanok meg tudnak bűvölni mindenféle halat, vadat, madarat és élőlényt.

Mikor hajóikkal megérkeztek a halászat helyére, a felbérelt emberek, akik horgonyvetés után a kis csónakokba szálltak, a vízbe ugranak, és négy, öt, hat, néha tizenkét lépés mélyre merülnek alá, s addig maradnak ott, amíg tudnak. Ha már nem bírják tovább, visszajönnek a felszínre, egy percig pihennek, majd újra lemerülnek - és ez így folyik egész nap. A tengerfenéken találják azokat a kagylókat, amelyekben gyöngyök vannak; ezeket összeszedik, övükre erősített hálós tarsolyba rakják, majd a felszínre emelkednek, ahonnan újra lemerülnek. Mikor már nem tudják tovább visszatartani lélegzetüket, ismét feljönnek, egy kis idő múlva megint alászállnak, miként már az előbb mondtam. A kagylók osztrigára vagy tengeri csigára emlékeztetnek. Gyöngyök találhatók bennük, nagyok és kicsinyek vegyesen, beleágyazva a kagylóhal húsába. Fent a hajón a kagylót felnyitják és vízzel telt medencébe dobják. Itt az állatok teste szétmállik, mint a tojásfehérje, és a víz színén lebeg, míg a gyöngy lent marad a fenéken.

Ily módon rengeteg gyöngyöt halásznak, mert a világon mindenfelé árusított gyöngy nagy része innen származik. És mondhatom nektek, ennek az államnak a királya gazdagsága nagy részét a gyöngyökre kivetett adónak köszönheti.

Mikor május közepe elmúlt, már nem található több olyan kagyló, amelyben gyöngy is van.[451] Viszont igaz, hogy ettől a helytől jó messzire, mintegy háromszáz mérföldnyire, még mindig akad, főként szeptemberben és október első felében.

16. FEJEZET

A Mábár tartományról mondottak folytatása

Tudnotok kell, hogy Mábár tartományban nincsen szabó, aki ruhát szabjon és öltögessen, mivel egész évben mindenki meztelenül jár. Mert mondhatom nektek, időjárásuk olyan mérsékelt, hogy nincs náluk se hideg, se meleg. Ezért járnak meztelenül, csupán illendőségből hordanak egy kis rongydarabot; így van ez férfinál, nőnél, gazdagnál, szegénynél, sőt magánál a királynál is - kivéve azt a viseletet, amit mindjárt leírok.

Való igaz, hogy a király éppen olyan csupaszon jár, mint alattvalói, csak csípője körül visel egy finom kelmét és a nyakában széles aranyláncot, sokféle drágakővel, rubinnal, zafírral, smaragddal és más egyébbel kirakva, úgyhogy ez a nyaklánc igen értékes. Továbbá a nyakában, egy lépés hosszan a mellére lógatva, finom selyemszálra fűzött száznégy nagy gyöngyöt és drága rubint hord. Ezt a száznégy gyöngyöt és rubint pedig, az ő magyarázatuk szerint, azért viseli, mert naponta reggel és este száznégy imát kell mondania a bálványhoz, miként vallási törvényeik előírják. Így tett a király és minden elődje, és ezért hagyományozták fiúról fiúra a gyöngysort, hogy a szokás ki ne vesszen. A naponként elmondott ima ezekből a szavakból áll: Pakauta! Pakauta![452] Ezt ismétlik el száznégyszer és semmi mást.

A király ezenkívül még karján három nagy és értékes drágakövekkel meg gyöngyökkel kirakott aranyperecet visel, valamint a bokáján is. Ezenfelül kezének és lábának minden ujján gyöngy és drágakő ékítésű gyűrűk ragyognak, hogy még látni is csoda. Hadd mondjam ki, hogy amit ez a király aranyban, gyöngyökben, ékszerben magára tesz, több mint egy város váltságával ér fel. Ami nem is csoda, mert tömérdek kincse van, s ráadásul ezeket saját országában találják.

Mert ezt is tudnotok kell: senki sem vihet ki fél saggiónál többet érő gyöngyöt az országból, legfeljebb titokban. A király ezt azért parancsolja, mert mindent magának akar megtartani. És valóban, a felhalmozott kincs tömege majdnem hihetetlen: ugyanis évente többször közhírré téteti országában, hogy ha valakinek értékes gyöngye van, vigye el az udvarba, ahol értékének kétszeresét kapja. Ezt mindenki szívesen fogadja, kereskedők és más emberek, így a király minden kincset magánál halmozhat fel, miután mindenért megfizet.

Van továbbá a királynak ötszáz asszonya, és ez mind feleség; mert ha egy szép lányról hall, rögtön nőül veszi. És ebben a királyságban igen sok szép nő van; s ami a legfontosabb, testük is, arcuk is egyformán gyönyörű. Emiatt eshetett meg egy olyan szomorú dolog, amit rögtön elmondok. Ugyanis a király, meglátva testvérének szép feleségét, erővel elvette tőle. Fivére, aki bölcs és higgadt ember volt, nem csapott nagy zajt a dologból, holott már sokszor eljutott odáig, hogy felesége elragadása miatt háborúságot kezd testvére ellen, ám anyja ilyenkor emlőire mutatva így szólt: „Ha viaskodás dúlna köztetek, levágnám kebleim, melyek titeket tápláltak!” Így csillapodott le a baj.

Elmesélek még egy dolgot a királyról, amin eléggé csodálkozhattok. Számos báró áll szolgálatában. Ezek vele együtt lovagolnak ki, mindig közelében vannak, bárhová megy, mindig vele mennek, és nagy a tekintélyük a királyságban. A Király Hűséges Hűbéresei címet viselik, és erre meg is van az okuk. Mert tudnotok kell, ha a király meghal, és testét máglyára teszik, ezek a hűbéresek szintén belevetik magukat a tűzbe, és vele együtt elégettetik magukat. Azt mondják, ha már bajtársai voltak ebben a világban, bajtársai és szolgái akarnak maradni a túlvilágon is.

Beszámolok egy másik szokásról is. Ha a király meghal, tömérdek kincset hagy maga után, de egyik gyermeke sem meri érinteni, mert azt mondják: „Ahogy atyánk összegyűjtötte kincsét, úgy kell nekünk is felhalmozni a mi részünket.” Így történhetett meg, hogy olyan óriási mennyiségű kincs halmozódott fel az országban; ugyanis senki el nem vesz belőle, csak hozzátesz.

Lovakat nem tenyésztenek; ilyenformán az ország roppant gazdagságának nagy részét lóvásárlásra költi. Rögtön elmondom, hogyan történik ez. Tudnotok kell, hogy Kiszi és Hormosz, Dofar, Eser[453] és Aden kereskedői rengeteg igavonó és más lovat vásárolnak fel és hoznak be ennek a királynak és négy testvérének országába, akik szintén uralkodók. Egy lóért ötszáz saggio aranyat kérnek, ami több mint száz ezüst márkát ér, és rengeteget adnak el ilyen áron. Maga a király évente több mint kétezer lovat vásárol, és hasonlóképpen cselekszenek a testvérei is. Hogy miért van szükségük ennyi lóra, annak az az oka, hogy év végére száz sem marad belőlük, mert a nép itt nem tudja ápolni a lovakat; azonkívül nincsenek patkolókovácsaik. A lókereskedők nemcsak hogy nem hoznak be patkolókovácsokat, de meg is akadályozzák, hogy azok idejöjjenek, mert azt kívánják, hogy a király lovai minél előbb elpusztuljanak, nehogy kevesebbet adhassanak el itt, ami által nagy nyereségtől esnének el. Én magam úgy vélem, az ország levegője nem alkalmas a lovaknak: minthogy nem itt születtek, nem is képesek megmaradni. A lovakat egyébként tengeri úton, hajón hozzák.

Ebben az országban furcsa szokás dívik, amelyről nyomban beszámolok. Ha egy embert valamilyen vétség miatt halálra ítélnek, az kinyilváníthatja a király előtt, hogy szeretne meghalni ennek vagy annak a bálványnak tiszteletére; amihez az uralkodó kegyesen hozzájárul. Erre rokonai és barátai felültetik őt egy kocsira, ellátják tizenkét késsel, és körülvezetik a városon, hangosan kiáltva: „Ez a derék ember feláldozza magát ennek meg ennek a bálványnak a tiszteletére.” Mikor pedig a kivégzés helyére érnek, az elítélt kést ragad, és karjába döfve nagy hangon kiáltja: „Megölöm magam ezért vagy azért az istenért!” Aztán másik kést ragad, beledöfi a másik karjába, a harmadikat a hasába, mindaddig, míg végez magával. Mert amikor teste már tele van késsel, az utolsót, mely hasonlít ahhoz, mellyel a dongákat munkálják meg a kádárok, két kézre fogva tarkójához teszi, és karjait előrerántva tulajdon fejét levágja, lévén a kés szerfölött éles. Ha meghalt, rokonai a testét elégetik, vidám szertartások közepette, és szerencsés embernek tartják.

Van ebben az országban egy másik szokás is: ha egy férfi meghalt, és a testét éppen hamvasztják, felesége beleveti magát a tűzbe, az ura iránti szerelemből, mondván, hogy vele akar menni a másvilágra. És a hölgyek ezért a cselekedetükért nagy dicséretben részesülnek. De azt is meg kell mondanom, hogy ezt csupán némely hölgy képes megtenni, és nem mindegyik; ám azokat, akik nem halnak meg férjükkel, mindenki megveti.

A nép bálványimádó, és legtöbben az ökröt imádják, mert úgy tartják, hogy az igen nemes teremtmény: a földet művelik segítségével, és munkájától lesz az termővé. A szarvasmarhát nem eszik meg semmi kincsért, úgyszintén nem is ölik meg. De van a népnek egy osztálya - govinak nevezik[454] -, mely igen boldog, ha szarvasmarhát ehetik, bár állatot ölni nem mer. Ám ha egy ökör természetes halállal vagy véletlen baleset következtében kimúlik, akkor megeszik.

S hadd mondjam el, hogy ennek a népnek szokásai közé tartozik a házaik falát tehéntrágyával kenni be. Továbbá mindenki, nagy és kicsi, király és főúr, csupán a földön ül; ha megkérdik őket, miért nem ülnek tiszteletre méltóbban, azt felelik, hogy ez a legnemesebb ülésfajta, mivel mindnyájan a földből vétettünk, és oda térünk vissza. Nem lehet a földet eléggé megbecsülni, és senkinek sem szabad megvetni.[455]

Ami a govikat illeti, vagyis azt a fajzatot, amelyik a halott ökröt megeszi, el kell mondanom róluk, hogy valamikor az ő őseik ölték meg Szent Tamás apostolt; éppen ezért semmiképpen sem szabad belépniük arra a helyre, ahol messire Szent Tamás van - már úgy értem, ahol holtteste nyugszik, valahol Mábár tartomány egyik kicsiny városában. Mindenesetre tíz ember sem tudna ott tartani és húsz vagy harminc sem tudna bevonszolni egy ilyen govit arra a helyre, ahol Jézus Krisztus szent apostolának teste fekszik eltemetve! Ilyen nagy ennek a szentnek a befolyása, mert nem tűri meg maga mellett egykori gyilkosainak ivadékait. De erről a továbbiak során még hallani fogtok.

A tartományban nem terem búza, csupán rizs.

És hogy egyéb különös dolgot is elmondjak: nem tudnak lovat tenyészteni az országban, mint az már többször bebizonyosodott. Mert ha egy tiszta vérű kancát egy nagy telivér csődörrel fedeztetnek, az eredmény csak egy nyomorult, alacsony, pókos lábú gebe, melyen nem lehet lovagolni. Az ország népe meztelenül megy csatába, egyetlen lándzsával és pajzzsal. Sem vitéz, sem okos, sőt nagyon hitvány katonák. Nem ölnek sem állatot, sem madarat, sem más egyéb élőlényt, és hogy hozzájussanak az állat húsához, szaracénokat vagy más valláshoz tartozókat tesznek mészárossá.

Szokásuk továbbá, hogy mindenki, férfi és nő, napjában kétszer, vagyis reggel és este megmossa testét; ételhez addig senki sem nyúlna, míg a mosdást el nem végezte. A mosdás úgy történik, hogy meztelenül beállnak valamilyen nagy vízbe, a vizet fejükre öntik, és egymást mossák, aki pedig nem mossa le magát, eretneknek tekintik, mint nálunk a patarénusokat. Tudnotok kell, hogy evés közben csupán a jobb kezüket használják, s a ballal semmi áron nem érintenék meg az ételt. Minden tiszta és illendő dolgot jobb kézzel végeznek, míg a balt használják a tisztátalan és kellemetlen szükségletekre, mint például orrlikaik vagy testük rejtett részének megtisztítására és egyebekre. Hasonlóképpen csak ivóedényekből isznak, mindenki a sajátjából. Senki sem iszik másnak az edényéből. Ha isznak, senki se tartja ajkához az edényt, hanem magasra emeli, és úgy önti szájába az italt. Senki sem érintené meg ajkával az edényt, és idegennek sem adna inni belőle. Ha pedig az idegennek, mikor megszomjazott, nincs saját edénye, tenyerébe töltik az italt, s ő úgy issza onnan, mint egy csészéből.

Bűnösök felett, ha gyilkosságban vagy rablásban találják őket vétkesnek, szigorúan ítélkeznek.

Erősen tartózkodnak a borivástól. Mindenesetre közmondás náluk, hogy borivók és tengerjáró emberek nem megbízhatók. Mert azt mondják, hogy a tengerjáró ember veszedelmes kalóz, és mivel nem fél a haláltól, mindenre kapható, ezért tanúságtétele mit sem ér. Ezzel szemben a bujaságot nem tekintik bűnnek, mert a szabadosság még nem vétek.

Az adósságokat a következő törvény szerint intézik: ha egy adóst hitelezője többször szólított fel fizetésre, és az újra meg újra megszegi ígéretét, akkor, ha a hitelező történetesen találkozik az adóssal, és sikerül egy kört vonnia köréje, az utóbbi nem léphet ki a körből, míg eleget nem tett hitelezőjének, vagy kellő biztosítékot nem adott. Ha esztelen módon mégis átlépi a kört adóssága megfizetése nélkül, halállal bűnhődik, mint az uralkodó által elrendelt jog és igazság megsértője. Az említett messire Marco, mikor útban volt hazafelé ebből a királyságból, tanúja volt egy hasonló esetnek. Maga a király tartozott bizonyos összeggel egy külföldi kereskedőnek, és noha ez kérését többször eléje terjesztette, amaz különféle nehézségeket emlegetve, mindig ígéretekkel ütötte el a dolgot. Nos, midőn egy nap a király a városon át lovagolt, a kereskedő, elkeseredve az őt ért veszteség miatt, ott termett, és hirtelen egy kört írt a király és lova köré. A király erre megállt, és nem lovagolt tovább. Mindaddig meg se moccant, míg ki nem elégítette a kereskedőt. Az álldogálók pedig látván ezt, elcsodálkoztak, és dicsérték a király igazságosságát, hogy így alávetette magát a törvénynek. Mire a király így szólt hozzájuk: „Én, aki ezt a törvényt hoztam, leromboljam-e csak azért, mert ellenemre van? Kötelességem nekem is, másoknak is megtartani.”

Tudnotok kell, hogy a hőség itt néha csodával határos. Ezért is járnak meztelenül. Az évnek csak három hónapjában esik eső, mégpedig júniusban, júliusban és augusztusban.[456] S ha ez alatt a három hónap alatt sem esne eső, mely felfrissíti a földet és lehűti a levegőt, az aszály kibírhatatlan lenne. De hála az esőnek, az időjárás elviselhető.

Sokan vannak köztük, akik jártasak a fiziognómia nevű tudományban, mely által egyszerre meg tudják állapítani egy ember jellemét és tulajdonságait.[457] Elég ránézniök valakire, és mindjárt felismerik, rossz vagy jó ember-e. Tisztában vannak annak jelentésével, ha valaki bizonyos madarakkal vagy állatokkal találkozik; mert mindent meg tudnak jósolni; az ilyen előjelekre senki a világon nem ad annyit, mint ők. Ha például valaki az úton megy, és horkolást vagy tüsszentést hall, tüstént leül és nem megy tovább. Ám ha újabb tüsszentést hall, jó előjelnek tekinti, és folytatja útját. Viszont ha nem hall, visszafordul, és hazamegy, bármilyen fontos lett volna is az útja.

Azt állítják, hogy a hét minden napjának van egy kedvezőtlen órája, melynek neve kojacs: hétfőn például a harmadiknak a fele, kedden a harmadik, szerdán a kilencedik és így tovább az év minden napján; mindeme dolgok pontosan le vannak írva könyveikben. Az órákat úgy számítják ki, hogy lábbal megmérik egy álló ember árnyékának hosszúságát. Így például egyik nap, amelyik órában az ember árnyéka eléri a hét láb hosszúságot, az az óra átkozott, azaz kojacs. Másik nap viszont az a kojacs, amikor az árnyék tizenkét láb hosszú. Mindez írásban van; és tudnotok kell, hogy az ilyen órákban minden tevékenységtől tartózkodnak. Ha például két ember üzletet készül kötni egymással, az egyik kimegy a Nap fényébe, és megméri az árnyékát. És ha az elérte a rossz óra határát, így szól: „Kojacs, ne csináljunk semmit!” És várnak mindaddig, amíg a rossz óra el nem múlt. Ekkor megszólal ismét: „A kojacs elmúlt, tégy, amit akarsz!” Ennek kiszámítását nagyon jól megtanulják, mert azt állítják, hogy a rossz órában kötött üzletek soha nem hoznak hasznot, csak bukást.

Élnek házaikban bizonyos tarantula nevű állatok, melyek a fal mentén mászó gyíkokhoz hasonlítanak. Ezeknek marása mérges, és nagyon beteg lesz, akit megharapnak. Olyan hangot adnak ki, mintha azt mondanák: „cisz”. A tarantulákkal a következő jóslás kapcsolatos. Ha két ember üzletet köt egy házban, ahol ilyen tarantulák vannak, s ezek valamelyike hangot ad, megfigyelik, honnan jött a hang, a vevő vagy az eladó felől, elölről vagy hátulról, jobbról vagy balról, alulról vagy felülről, mert aszerint jelent jót vagy rosszat. Jó esetben megkötik az üzletet, egyébként azonban semmi kincsért. Néha jó a vevőnek, rossz az eladónak, máskor jó az eladónak, rossz a vevőnek, megint máskor mind a kettőnek jó, vagy mind a kettőnek rossz. Így cselekszenek, mert a dolgot tapasztalatból ismerik.

A gyermekek születésekor feljegyzik pontosan a születés hónapját, napját, óráját és a Hold állását. Ezt a szokást azért tartják, mivel minden cselekedetüket a csillagászok szavától teszik függővé; mert a boszorkánymesterek, mágusok, halottidézők és más ördöngös tudósok legtöbbje jártas az asztrológiában.

Továbbá a szülők fiúgyermekeiket, mihelyt tizenharmadik évüket elérték, elküldik hazulról, és nem tűrik tovább a családban. Mert az a felfogásuk, hogy ebben a korban, miként egykor ők maguk is, úgy gyermekeik is álljanak meg saját lábukon. Csupán húsz vagy huszonnégy kisezüsttel, vagy más pénzzel látják el őket, hogy azt gyümölcsöztessék. Az apák azért cselekszenek így, hogy gyermekeik ügyesek és gyorsak legyenek, és megszerezzék a jártasságot az élet dolgaiban. S ezek a suhancok valóban naphosszat ide-oda lótnak-futnak; vesznek valamit, hogy aztán továbbadják. Gyöngyhalászat idején az öbölhöz rohannak, és öt vagy hat gyöngyöt vásárolnak a halászoktól vagy másoktól, ki mennyit tud; ezeket a hőség miatt a ház hűvösében tartózkodó kereskedőkhöz viszik, s így szólnak: „Kell ez neked? Ennyit adtam érte; adj nekem annyi felpénzt rá, amennyit akarsz.” Erre a kereskedő kifizeti nekik a vételárat meg a hasznukat, ők pedig tovább loholnak. Esetleg megkérdezik a kereskedőtől: „Akarod-e, hogy vásároljak valamit a számodra?”

Így adnak-vesznek sok egyéb dolgot is, úgyhogy igen ügyes és éles eszű kereskedővé válnak. Naponta elviszik élelmüket anyjukhoz, hogy megfőzze nekik, mert semmit sem esznek az apjuk költségére.

Ebben az országban és egész Indiában a madarak merőben különböznek a nálunk levő fajtáktól, csupán egyetlenegy hasonlatos van: a fürj. A többi egészen elütő. Például vannak náluk is denevérek; azokra a madarakra gondolok, amelyek éjszaka röpködnek és nincs tolluk; de ez a madárfajta náluk akkorára megnő, mint a sólyom.[458] Sólymaik viszont hollófeketék, és nagyobbak a mieinknél, továbbá igen gyors röptűek és jó madárfogók.

Egy másik különös dolgot sem árt megemlíteni: azt, hogy lovaikat főtt rizzsel etetik, és sok egyéb főtt dolgot adnak nekik. Ez is egyik oka, hogy lovaik elhullanak.

Vannak kolostoraik, istenekkel és istennőkkel, kiknek sok fiatal leányt szentelnek; maguk az apák és anyák ajánlják fel őket annak a bálványnak, amelyiket a legjobban tisztelik. A leányok azonban otthon maradnak a szülői házban. Így ha egy kolostor szerzetesei ünnepelni akarják istenüket, az istenségnek szentelt leányokért küldenek, akik azonnal megjelennek, majd szertartásosan énekelnek, zenélnek és táncolnak a bálvány előtt.[459] Havonta vagy hetente többször ételeket is visznek bálványaik táplálására, ami abból áll, hogy a leányok hússal és más jó ételekkel telt tányérokat helyeznek a bálvány elé, majd táncolnak és énekelnek mindaddig, amíg a főpap elrendeli számukra az étkezést. Azt mondják, hogy ekkorra a bálvány lelke már megette az étel lényegét, ők pedig a papokkal együtt nagy vidáman elfogyasztják a húst. Aztán hazamennek. Ezt évente jó néhányszor megteszik a kisasszonyok, míg férjhez nem mennek.

De miért csinálják ezt a hejehuját bálványaiknak? Ennek az az oka, hogy a szerzetesek állítása szerint az isten haragban van az istennővel, és nem akar vele egyesülni; és azt állítják, ha nem áll köztük helyre a béke, a dolgok rosszról rosszabbra fordulnak, mert nem lehet részük az isten kegyében és áldásában. Éppen ezért hívják a templomba a fent leírt módon ezeket a lányokat, hogy énekeljenek és táncoljanak teljesen meztelenül az isten és az istennő színe előtt. A valóságban az isten baldachin alatt egy oltáron trónol, az istennő pedig szintén baldachin alatt egy másik oltáron. Hitük szerint az isten gyakran keres gyönyörűséget az istennőnél, viszont ha haragban vannak egymással, nem egyesülnek. A mondott kisasszonyok azért jönnek tehát, hogy összebékítsék őket, és azért énekelnek, zenélnek, táncolnak, ugrándoznak, bukfenceznek, mert ettől az isten és az istennő jókedvre derül, és könnyebben megbékél. Közben így imádkoznak: „Ó, urunk, miért haragszol az istennőre, és miért nem törődsz vele? Talán nem szép, vagy nem vonzó? Kegyeskedj hát megbékélni vele, és találj benne gyönyörűséget, mert ő valóban szeretetre méltó és kedves.”

Így szólva olyan magasra emelik lábukat, mint a nyakuk, és megpördülnek maguk körül az isten és az istennő mulattatására. Az ünnepség végével hazatérnek, másnap pedig a bálványok papja boldogan hirdeti, hogy együtt látta az istent és az istennőt. Erre mindenki hálát ad és örvendezik. Ezeknek a lányoknak, míg szüzek, olyan kemény a húsuk, hogy sehol sem lehet megcsípni. Ha egy férfinak kedve támad rá, némi kis pénzért megengedik neki, hogy próbálja annyit csipkedni őket, amennyit akarja. Akkor is kemény a húsuk, ha férjhez mentek, de távolról sem ennyire. Ennek következtében mellük semmit sem lóg, hanem egyenesen előreszegeződik. Az egész királyságban rengeteg leány van, akit ilyen módon szenteltek a bálványoknak.

Az ország férfiai nádból készült ágyakat használnak, melyek kötelekre vannak erősítve, és mikor aludni térnek, felvontatják a mennyezetig. Ezt azért teszik, hogy megmeneküljenek a tarantulapókok szörnyű marásától, valamint a bolháktól és egyéb férgektől, továbbá, hogy elegendő levegőhöz jussanak, mert ezen a vidéken rekkenő a hőség. Nem mindenki teheti ezt, csupán az előkelőek és gazdagok; a többiek kint alszanak az utcákon.

Hogy a király igazságossága még nyilvánvalóbb legyen előttetek, elmondom a következőt: mikor az éjszaka úton járó emberek aludni akarnak - ugyanis inkább éjjel utaznak, mint nappal, mert akkor a hőség kisebb -, ha egy zsák gyöngyöt vagy drágakövet visznek, a fejük alá teszik, és senki el nem lopja. Akit veszteség ért, azt azonnal kárpótolják, feltéve, hogy az utcán aludt, mert ellenkező esetben őt gyanúsítják a kincs elvesztése miatt. „Miért nem az utcán aludtál? Talán hogy megrabolj valakit?” És nem csupán kára marad meg, de még meg is büntetik.

Most, hogy beszéltem Mábár tartomány fő királyságáról, el kell mondanom, amit Szent Tamás apostol holttestéről tudok.

17. FEJEZET

Arról a helyről, ahol Szent Tamás apostol holtteste nyugszik;
és az ott történt csodákról

Szent Tamás apostol holtteste Mábár tartományban nyugszik,[460] egy csekély lakosságú kisvárosban. Kevés kereskedő látogatja, mert nem sok árura lehet itt szert tenni, és nem is érhető el könnyen, lévén távol a főutaktól. De keresztény és szaracén zarándokok mégis felkeresik. Mert a szaracénok is nagy tiszteletben tartják ezt a szentet, és azt mondják, hogy az ő egyik szaracén prófétájuk volt, miért is az avarian címmel tisztelték meg,[461] ami szent embert jelent.

A keresztényeknek, kik a templom őrzői, van néhány fájuk, mely borukat adja, és a fáraó dióját termi.[462] Egyetlen ilyen dióból elegendő étele-itala van egy embernek. Külső héját rostos szálak borítják, ezeket szintén felhasználják egy s másra. A külső burok alatt van a táplálék, mely egy embernek elegendő. Nagyon zamatos és édes, mint a cukor, s fehér, mint a tej, és úgy van a külső héjban, mint egy csészében. Legközépen annyi a víz, hogy egy palackot megtöltene, és tiszta, friss, tökéletes ízű. Akkor isszák meg, mikor a gyümölcsbél már elfogyott. Tehát egy dióból étel, ital egyaránt jut az embernek. A keresztények minden fáért havonta egy kisezüstöt fizetnek Mábár mind a négy testvérkirályának. Hát ilyen érdekes dolgokról mesélek nektek. A keresztények, akik ide zarándokolnak, földet vesznek onnan, ahol a szentet megölték, és vízben vagy más folyadékban elvegyítve adnak belőle annak, aki negyed- vagy harmadnapos hideglelésben szenved; a beteg pedig Isten és Szent Tamás segítségével hamarosan felgyógyul. Ez történt minden beteggel, aki a földből kapott; és tudjátok meg, hogy a színe vörös; messire Marco szintén hozott belőle Velencébe, és számos személyt meggyógyított vele.

És beszámolok egy csodáról, mely az Úr testet öltésének 1288. esztendejében történt.

Az ország egyik főura tömérdek rizst halmozott fel, színültig megtöltve azokat a házakat, amelyek a templom körül álltak, és a szent testhez zarándokolók szállásául szolgáltak. A keresztény templomőrzőket nagyon bántotta, hogy egy bálványimádó így teletömte a házakat rizzsel. A zarándokoknak nem volt hova hajtaniok fejüket. Többször kérték a pogány főurat, hogy vitesse el a gabonát, de a dölyfös és kegyetlen embernek esze ágában sem volt engedni. És mikor a keresztény testvérek szíve csordultig telt keserűséggel, nagy-nagy csoda történt. Mert az után a nap után, hogy a pogány báró minden házat elvett, éjszaka maga Szent Tamás jelent meg vasvillával, melyet a báró torkának szegezett, mondván: „Ha nem üríted ki házamat, hogy zarándokaimnak helye legyen, szörnyű halált halsz!” És olyan erősen szorította torkához a vasvillát, hogy a báró már halottnak hitte magát. Szent Tamás ezután eltávozott. Mikor pedig a reggel eljött, a báró kihordatta a házakból a rizst, és mindenkinek elmesélte, mit művelt vele a szentnek keze. A keresztények igen örültek a nagy csodának, és hálát adtak Istennek és a jó Szent Tamásnak. Más nagy csodák is estek ott minden évben, mint betegek, bénák vagy testi hibásak meggyógyulása, különösen a keresztények között.

Most pedig elmondom, hogyan mesélik el a keresztény szerzetesek a szent halálát, noha az egyház legendája másképpen tudja.

Úgy történt, hogy a szent az erdőben remetelakán kívül tartózkodott, és a Teremtőhöz imádkozott. Körülötte pávák voltak; tudniillik ezek a madarak sokkal nagyobb számban tenyésznek ebben az országban, mint bárhol másutt. Az ország bálványimádóinak egyike pedig, aki az említett govik fajtájából származott, éppen pávákra vadászott; és mivel nem látta a szentet, megcélzott nyilával egy madarat. A nyíl azonban a páva helyett a szent ember jobb oldalát járta át, úgyhogy belehalt sebébe, áhítatos imában Istennek ajánlva lelkét. Az is igaz, hogy mielőtt e helyre ért, hol halálát lelte, megfordult Núbiában, és ott sokakat térített meg Krisztus hitére; de hogy hogyan és milyen körülmények közt, azt könyvünk más helyén mondjuk majd el annak rendje és módja szerint. Miután szólottunk Szent Tamásról, még megemlítünk egyet-mást.

Az itt született gyermekek meglehetősen feketék, de minél feketébbek, annál nagyobbra becsülik őket; ezért szüleik már születésüktől kezdve szezámolajjal kenegetik testüket, így olyan feketék lesznek, mint az ördögök.

Sőt azt is meg kell mondanom, hogy isteneiket is feketére festik, az ördögöt pedig hófehérre; szentjeiket szintén egész befeketítik, mert azt mondják, hogy az istenek és szentek feketék, az ördög azonban fehér.

Az ökröt pedig annyira tisztelik, és olyan szentnek tartják, hogy háborúba indulva vadökör szőréből készült föveget tesznek fejükre, és testükön is hordanak néhány szálat ebből a szőrből. Ha lovon mennek, a ló nyakára és lábára kötnek belőle; ha viszont gyalogosok, pajzsukra rakják a szőrt, vagy pedig saját hajukba fűzik. Ennélfogva ez a szőrzet igen magas áron kél el, mert nélküle senki sem megy szívesen csatába. Úgy hiszik ugyanis, hogy tulajdonosa sértetlenül kerül ki a küzdelemből.

Miután ezt elmondtuk, tovább megyünk, és arról a tartományról beszélünk, amelynek neve Mutfili.

18. FEJEZET

Mutfili királyságról

Ha Mábárt elhagyjátok és körülbelül ezer mérföldet tesztek meg északi irányban, Mutfili királyságba érkeztek.[463] Hajdan király uralkodott itt, és halála óta, vagyis mintegy negyven esztendeje, a királynő kormányoz; valóban bölcs hölgy, aki elhunyt férje iránti nagy szeretete miatt nem volt hajlandó újra férjhez menni, mert Isten ellen valónak tartaná, ha egy bárót választana magának. És biztosíthatlak benneteket, hogy ez alatt az idő alatt legalább úgy, vagy még jobban kormányozta az országot, mint férje. Mivel pedig igazságos és békeszerető volt, a nép jobban szerette, mint bármely addigi urát vagy úrnőjét.

Az ország lakói egyébként bálványimádók, és senkinek sem fizetnek adót. Húson, rizsen és tejen, valamint halon meg gyümölcsön élnek. Ebben az országban gyémántokat lehet szerezni. Mindjárt elmondom, hogyan.

A környéken magas hegyek emelkednek. Ha megkezdődik a bőséges esőzés, a víz zuhatagokban hömpölyög le a hegyekről. Mikor az eső elmúlt, és a hegyekről nem folyik le több víz, átkutatják a vízmosások homokos medrét, amely a hegyekből hozott gyémántot rejti. Nyáron is rengeteget lehetne találni magukban a hegyekben, de a Nap olyan tüzesen süt, hogy alig merészkedik oda valaki, mert egy korty vízhez sem jutna. Azok az emberek, akik a gyémántot felkutatják, a hegy lábánál épült kunyhókban élnek. Azonkívül más mérges állatok mellett hatalmas kígyók is vannak a hegyekben, s az emberek a félelem miatt csak nagy ritkán mernek behatolni a hegyek közé. Mert ezek a szörnyek rettentő veszélyesek, úgyhogy az, aki odvaikat megközelíti, biztos pusztulásba rohan, mint ahogy már igen sokan ott is hagyták a fogukat; és úgy tetszik, mintha a kígyók csak azért volnának itt, hogy a gyémántokat őrizzék az emberektől.

Van továbbá a gyémántszerzésnek egy másik módja is; tudnotok kell, hogy itt a hegyek közt egy mély és nagy völgy húzódik, melynek aljára, sziklás falainak meredeksége miatt, nem lehet lejutni, de a gyémántkeresők mégis kitalálták, hogyan szerezhetik meg innen is a gyémántot.[464] Vérrel átitatott, finomra vágott húsdarabokat visznek magukkal, s ezeket a völgy fenekére dobják. A leeső hús gyémántok közé hull, melyek hozzá tapadnak. A hegyekben fehér sasok élnek, melyek kígyókkal táplálkoznak. Mikor a sasok a mélységbe vetett húst meglátják, lecsapnak rá, és karmaik közt valamelyik sziklás hegycsúcsra viszik, ahol falatozni kezdenek belőle. De az emberek már lesben állnak, és mihelyt látják, hogy a sasok letelepedtek, ott teremnek, s hatalmas zajt csapnak, hogy elűzzék őket. A sasok a hirtelen lárma miatt elmenekülnek, és félelmükben még a húst is otthagyják. Ha a sasokat így elriasztották, az emberek felszedik a húsdarabokat, melyek teli vannak a völgy mélyében hozzájuk tapadt gyémánttal. Mert bámulatos, mennyi gyémánt van a völgy alján, de senki sem tud hozzáférni. Ha pedig valaki mégis lejutna, az éhes kígyók azonnal felfalnák.

Másképpen is hozzá lehet jutni a gyémántokhoz; néha a sasok olyan helyre viszik az elragadott húst, ahol az emberektől nem zavarva fogyaszthatják el, és közben néhány gyémántot is lenyelnek; de az emberek ismerik a fehér sasok fészkeit, ahol ezek a madarak az éjszakát töltik; és mivel a gyémántot nem emésztik meg, ürülékükben elszórva egy csomó gyémántot lehet találni, amit a madarak a völgyből magukkal hozott hússal együtt nyeltek le. Sőt, ha ilyen sast fognak, megölik, és a gyomrában is gyémántot találnak.

Elmondtam a gyémántszerzés három különböző módját. És ilyen követ nem lehet másutt találni, csakis Mutfiliben, itt viszont sok és szép darabra akadhattok, és az egész világnak jut belőle. Ám ami hozzánk kerül, csupán hulladék, mintha csak a nagy kövekből töredezett volna le. Mert a szép gyémántokat és ékszereket, valamint a nagy gyöngyöket elviszik a Nagy Kánnak, a többi királynak vagy a vidék fejedelmeinek; valóban ők a világ legnagyobb kincseinek urai.

Beszéltem hát a gyémántokról, most más dolgokról szólok. Ebben az országban készítik a világ legjobb és legtetszetősebb muszlinját, ami igen értékes kelme; olyan, mint a pókháló. Nincs a földön király vagy királynő, aki ne viselné boldogan. Ebben az országban nőnek a juhok a legnagyobbra a világon, és a nép máskülönben is bővében van a szükséges javaknak.

Nincs is több mondanivaló róluk; tehát Lár tartományról beszélek, ahonnan az abraiamanok származnak.

19. FEJEZET

Lár tartományról, ahonnan az abraiamanok jönnek

Lár tartomány nyugat felé fekszik,[465] ha onnan indultok el, ahol Szent Tamás apostol teste nyugszik. A világ minden abraiamanja itt született, vagy ebből a tartományból származik.

Tudnotok kell, hogy ezek az abraiamanok a világ legjobb és legmegbízhatóbb kereskedői is,[466] mert semmi kincsért nem hazudnának, és akkor is az igazságot mondják, ha életükbe kerül. És mondhatom, ha idegen kereskedő jön az országba, aki a szokásokat nem ismeri, bízvást hozzájuk fordulhat, és rájuk bízhatja javait és pénzét, mert ők gondot viselnek mindenre, és a legbecsületesebben járnak el az adásvételben, arra törekedve, hogy az idegen minél nagyobb nyereséghez jusson, a maguk számára pedig csak annyit kérnek, amennyit az mintegy ildomosságból adni jónak lát.

Húst nem esznek, bort nem isznak, és igen tisztán élnek, mert csak feleségeikhez van közük; soha el nem veszik azt, ami a másé, és állatot nem ölnek, mert így írja elő törvényük. És megmondom, miről lehet őket megkülönböztetni. Arról, hogy gyapotzsinórt viselnek jobb vállukon, s átkötik vele másik karjukat hónaljban, úgyhogy a zsinór végighúzódik mellükön és hátukon. Erről ismerik fel őket, bármerre járnak.

Gazdag és hatalmas királyuk van, aki szívesen megvásárolja az értékes drágaköveket és nagy gyöngyöket; elküldi abraiaman kereskedőit Mábárnak Szoli nevű királyságába[467] - ez India legszebb és leggazdagabb tartománya, ahol a legritkább gyöngyöket halásszák -, hogy vásároljanak részére, amennyit csak lehet, mert ő a kétszeres árat is megadja. Az abraiaman kereskedők elmennek tehát Mábárba, és megvásárolnak minden gyöngyöt és drágakövet, ami szemük elé kerül, majd a királyhoz viszik, és megmondják az árát. A királytól erre azonnal megkapják annak kétszeresét, és sohasem kevesebbet. Nem csoda, hogy az uralkodó ilyen módon rengeteg kincs birtokába jut, és megszerzi a legértékesebb darabokat.

Az abraiamanok bálványimádók; az előjelekre és állat- vagy madárjóslatokra minden nép közül ők adnak legtöbbet. Példaképpen felemlíteni egyik szokásukat. A hét minden napjához tartozik náluk egy jósjel. Tegyük fel, hogy valamilyen üzleti ügy áll küszöbön; erre az, aki vásárolni akar, reggel felkel, és megnézi a napon saját árnyékát, melynek, mint már egyszer hallottátok, ilyen vagy olyan hosszúnak kell lennie. Ha árnyéka eléri az arra a napra előírt hosszúságot, akkor nyélbe ütik az üzletet. Ha nem, akkor semmi pénzért sem vásárolna, hanem megvárja, amíg az árnyék megfelel a regulának. Mert a hét minden egyes napjára különböző nagyságú árnyék van megállapítva. És a kereskedő nem köt üzletet, ha az árnyék hosszúsága aznap nem megfelelő.

Hasonlóképpen, ha valaki házában van, és üzleten gondolkozva megpillant a falon egy pókot - ami ebben az országban igen gyakori -, s az véletlenül abból a sarokból mászik elő, amely szerencsésnek minősül, megköti az üzletet. De ha szerencsétlennek mondott sarokból jön elő, akkor semmiképp nem hajlandó erre. Azután, ha kimenve tüsszentést hall, és ezt jó előjelnek érzi, elindul, de ha az ellenkezőjének, akkor azon nyomban leül, és tűnődni kezd, menjen-e tovább, vagy sem. Vagy ha utazás közben az úton fecske repül el mellette, és a repülés iránya kedvező, tovább halad, ha nem, visszafordul. Valóban, ezen a téren még a patarénusoknál is rosszabbak.

Az abraiamanok igen hosszú életűek, ami az étkezésben tanúsított mértékletességüknek tulajdonítható; soha nem engedik, hogy testük valamely részén vérbőség támadjon. Igen erős és szép vörös színű fogaik vannak, ami bizonyos fűfajta rágásától származik; külsejük ettől igen határozottá válik, továbbá az egészségnek is jót tesz. Tudni való még, hogy sem ereiknél, sem máshol nem vérzik a testük.

Van itt egy csuginak nevezett másik szerzet is,[468] tulajdonképpen szintén abraiamanok, de ráadásul a bálványokat szolgáló vallásos rendet alkotnak. Rendkívül hosszú életűek, minden férfi legalább százötven, kétszáz évet él, és testi erejüket még ebben a korban is megőrzik: jönnek, mennek, amerre akarnak, minden szolgálatot elvégeznek kolostoraikban és bálványaik körül, és úgy tudnak olvasni, mintha fiatalok volnának. Ennek szerintük az az oka, hogy nagyon keveset isznak és esznek, de amit esznek, az jó. Főként kenyeret, rizst és tejet. Ez a szerzet különben egy igen furcsa itallal él. Ként és higanyt elegyítenek, s vízben hígítva havonta kétszer isszák. Azt mondják, ebben rejlik a hosszú élet titka; már gyermekkorukban megkezdik a mondott elegy ivását, és úgy látszik, valóban hasznos kúra.

Van Mábár e királyságában a csugiknak egy olyan rendje, mely igen önmegtartóztató, és bálványai kedvéért kemény és nyomorúságos életmódot folytat; mert tudnotok kell, hogy teljesen meztelenül járnak. Az ökröt imádják, és sokan közülük homlokukra kötve kis réz-, vagy bronz-, vagy aranyökröcskét hordanak. Azonkívül a tehéntrágyát elégetik és porrá törik; ebből kenőcsöt csinálnak, és bekenik vele testük több helyét, ugyanolyan áhítattal, mint ahogy a keresztények a szentelt vizet magukra hintik. Ha valakivel találkoznak, s az köszönti őket, homlokát megkenik ezzel a porral, ami igen nagy malasztnak számít.

Nem esznek fazekakból vagy tányérokból, hanem paradicsomalma vagy más nagy növények leveleibe rakják az ételt; mindenesetre akkor, amikor már száraz, soha zölden. Mert úgy tartják, hogy a zöld levélnek lelke van, mint minden teremtett dolognak, éppen ezért bűn lenne letépni. Senki a világon nem irtózik annyira a bűntől, mint ők, és inkább meghalnának, mintsem olyasvalamit kövessenek el, amit törvényük bűnnek ítél. Ha valaki megkérdi tőlük, miért járnak meztelenül, és miért nem éreznek szégyent tagjaik fedetlensége miatt, azt felelik: „Meztelenül járunk, mert meztelenül jövünk a világra, és semmit sem akarunk magunkon hordani, ami e világból való. Mivel pedig nem veszünk részt a test bűneiben, éppen ezért nem szégyelljük tagjaink meztelenségét, éppen úgy, mint ahogy ti sem szégyellitek mutatni kezeteket, vagy arcotokat, vagy olyan testrészeiteket, amelyeknek nincs köze a paráznasághoz. Ti, akik tudatában vagytok a hús bűnösségének, joggal szégyenkeztek és takarjátok el meztelenségeteket.”

Állatot semmi kincsért nem ölnének, még legyet, férget, bolhát vagy tetvet sem. Mert azt mondják, hogy mindennek lelke van, és ezért megölni bűn. Nem esznek zölden növényt - füvet, gyökeret, gyümölcsöt -, hanem csupán szárítva, mert minden zöld dolognak lelke van.

Ha meg akarnak könnyebbülni, kimennek a tenger partjára, és ott a homokba végzik dolgukat, majd gondosan lemossák magukat utána vízzel. Mosdás után egy kis ággal vagy bottal szétszórják az ürüléket, és úgy elkeverik mindenfelé a homokba, hogy nyoma sem látszik. Ha valaki megkérdezi tőlük, miért teszik ezt, így felelnek: „Mert különben férgek születnének benne; az így termett férgek, miután eledelüket a Nap elperzselné, táplálék híján meghalnának; mivel pedig ez az anyag a mi testünkből távozott, mely táplálék nélkül szintén elpusztulna, ennyi, belőlünk származó élőlény halála súlyos bűnként nehezedne lelkünkre. Ezért tüntetjük el ürülékünket, hogy semmilyen élő el ne vesszen a mi hibánkból vagy hanyagságunkból.”

Meztelenül fekszenek a földön, sem alattuk, sem fölöttük nincs takaró, úgyhogy az ember csodálkozik hosszú életükön, hiszen inkább a halálukat várná. Mert egész évben böjtölnek, csak kenyeret esznek, és csak vizet isznak.

Megemlékezem még valamiről velük kapcsolatban: vannak kolostoraik, és az ott lakó szerzetesek szolgálják a bálványokat. Ha valakinek valamilyen tisztséget szánnak, annak előbb próbát kell kiállania. Ha meghal valamelyikük, és helyét egy másikkal kívánják betölteni, azt a kolostorba hívják, ahol a rend szabályai szerint él egy darabig. Aztán beküldik hozzá ama lányok egyikét, akik a bálványnak vannak szentelve; a lánynak megparancsolják, hogy csábításával igézze meg őt. Erre a lány itt is, ott is megérinti testét, átöleli nyakát, csókolgatja és a világ legnagyobb gyönyörűségét kínálja neki. Ha a lány által megérintett férfiún nem mutatkozik változás, és olyan marad, mint akkor volt, amikor a lány még nem nyúlt hozzá, jónak és tisztának tartják, és náluk marad a rendben, de ha felindulást mutat, elűzik társaságukból. Mert úgy mondják, nem tűrnek maguk közt buja vágyakkal telt embereket.

Olyan kegyetlen és konok bálványimádók, hogy az már szinte ördöngösség! Úgy mondják, azért égetik el halottaikat, mert különben férgek keletkeznének, amelyek szétrágnák a holttestet. És ha már nem lenne ennivalójuk, a férgek elpusztulnának, és a bűn és a halálukért járó bűnhődés a testhez tartozó lelket sújtaná. Innen a halottégetés.

Most már eleget beszéltem Mábár tartomány nagy részének népeiről és ezek szokásairól; de mielőtt utunkon tovább mennénk, egy szép történetet mesélek el, melyről Szeilan szigetéről szólva megfeledkeztem; bizonyára ti is csodálatosnak fogjátok tartani.

20. FEJEZET

Szagamoni Borkan története és a bálványimádás kezdete

Szeilan nagy és szép sziget, miként könyvünkben már fentebb mondottuk. Továbbá tudnotok kell, hogy van Szeilan szigetén egy igen magas hegy, mely olyan meredeken emelkedik, hogy senki sem tud felmászni rá, hacsak nem visz magával erős vaskampókat és vasláncokat, melyeknek segítségével elérheti a hegy csúcsát. Nos, mondják, hogy ennek a hegynek a tetején van ősszülőnknek, Ádámnak a sírja: legalábbis a szaracénok ezt állítják.[469] De a bálványimádók úgy tudják, hogy Szagamoni Borkan nyugszik itt.[470] Ő volt az első ember, akinek bálványt állítottak. Mert úgy tartják, nála jobb ember nem élt a Földön; igazi nagy szent volt az ő felfogásuk szerint és az első, kinek nevében bálványokat készítettek.

Úgy mesélik, hogy nagy és gazdag király fia volt, és olyan szent életű, hogy nem hallgatott világi beszédekre, és nem volt benne hajlandóság, hogy király legyen. Mikor atyja látta, hogy fia nem óhajt király lenni, és nem érdeklik világi dolgok, szíve mélyén elszomorodott. Először nagy ígéretekkel próbálta rábeszélni; azzal kecsegtette, hogy királlyá koronáztatja, és minden hatalmat kezébe ad. A fiú azonban nem egyezett bele. És mikor a király látta, hogy minden rábeszélés hasztalan, igen elbúsult, mivel más fia nem volt, akire királyságát halála után hagyhatta volna.

Ekkor gondolkozni kezdett, miképpen tudná megkedveltetni fiával a világi dolgokat, hogy elfogadja a koronát és az uralkodást. Majd megparancsolta, hogy építsenek egy nagy palotát; odavezette fiát, és harmincezer igen szép és kellemes leányt rendelt szolgálatára, megparancsolva nekik, hogy szórakozzanak a herceggel, éjjel-nappal énekeljenek és táncoljanak előtte, hogy a világ gyönyörűségei felé vonják a szívet. És megígérte, hogy amelyik képes rávenni, hogy vele háljon, azt fia feleségévé és királynővé teszi. Férfi pedig nem lehetett a közelben, csak leány; lányok fektették ágyba, lányok szolgálták az asztalnál, és minden társasága lányokból állt. És mindent megcselekedtek, amit a király parancsolt nekik. De mindez hasztalan volt, mert a lányok egyike sem volt képes bármilyen hiúságra csábítani a herceget, aki szilárdan megmaradt tisztaságában, és éppoly szent életet folytatott, mint addig.

És mondhatom, valóban igen elkényeztetett ifjú volt, mert soha ki nem ment a palotából; így soha nem látott halott embert, sem olyat, aki beteg vagy csonka, mert a király nem engedte meg, hogy koros vagy gyenge ember a közelébe kerüljön. Mégis egy nap úgy történt, hogy a fiatal herceg atyja engedelmével finom társaságban kilovagolt, és az út mentén megpillantott egy halott embert, akit temetni vittek, és nagy sokaság kísérte. A látvány ugyancsak elszomorította, mert soha még hasonlót nem látott. Meg is kérdezte a vele együtt levőktől, hogy ez micsoda, mire azok azt felelték, hogy halott. „Hogyhogy - kérdezte a királyfi -, minden ember meghal?” „Igen, valóban” - felelték azok.

Erre a fiatalember egy szót sem szólt, csak tűnődve tovább lovagolt; de alig haladt egy darabot, egy igen öreg ember került útjába, aki már járni sem tudott, foga sem volt, mert mind kihullott magas kora miatt. Mikor a királyfi az aggot megpillantotta, megkérdezte, hogy mindez mit jelent: mitől hajlott a háta, miért nem tud járni, és miért hullt ki a foga. Kísérete azt felelte, hogy azért, mert az öregek nem tudnak járni, és elvesztik fogaikat. Az ifjú akkor megkérdezte: „Miképpen lesz egy fiatal ilyen öreg és hajlott hátú?” Kísérői így válaszoltak: „Felség, mindenki, aki hosszú ideig él e világban, megöregszik, aztán meghal.” Mikor a királyfi ezt megtudta a halottról és az öregről, visszafordult palotájába, és elhatározta önmagában, hogy nem lakik tovább ebben a gonosz világban, hanem megkeresi azt, aki nem hal meg, és aki őt teremtette.

Egy éjszaka tehát titokban megszökött a palotából, és a magas, lakatlan hegyek közé vette be magát. Itt lakozva kemény és szent életet folytatott, olyan önmegtartóztatással, mint egy keresztény. Valóban, ha annak születik, Jézus Krisztus urunknak nagy szentje lehetne, olyan tiszta életet élt.

Mikor pedig meghalt, testét megtalálták, és atyjához vitték. Midőn atyja holtan látta maga előtt azt, akit jobban szeretett önmagánál, csaknem eszét vesztette a fájdalomtól. Majd megparancsolta, hogy készítsék el fiának hasonmását aranyból és drágakőből. Mikor a képmás elkészült, elvitette királysága minden népéhez, és elrendelte, hogy istenként tiszteljék és imádják. És ők valóban istennek is tartják.

Sőt azt is beszélik, hogy nyolcvannégy ízben halt meg. Először emberként halt meg, és egy ökörben kelt új életre, aztán mint ökör halt meg, és lóban éledt fel, aztán majomban, és ilyenformán nyolcvannégy ízben tűnt el, és minden alkalommal más állat lett belőle. De mikor nyolcvannegyedszer halt meg, azt mondják, istenné vált. És a bálványimádók őt tartják minden istenek között a legnagyobbnak. És azt állítják, hogy a fent említett hasonmás az első bálvány, melyet bálványimádók valaha készítettek; innen származik az összes többi bálvány. Mindez pedig Szeilan szigetén történt, Indiában.

És mondhatom, a bálványimádók igen messziről és nagy áhítattal zarándokolnak ide, akárcsak a keresztények galíciai Szent Jakab ereklyéihez. És erősen állítják, hogy a hegyen levő síremlék a királyfié, kiről az előbbi történetben szó volt; és hogy az ott levő fog, haj és tál szintén a királyfié, akinek neve Szagamoni Borkan, vagyis „Szagamoni, a szent”.[471] De szaracénok is zarándokolnak ide nagy számban, ők pedig azt mondják, hogy ez ősatyánknak, Ádámnak a sírja, és az ott levő fog, haj és tál Ádámé volt. Hallottátok, mit mond az egyik, és mit mond a másik; de csak Isten tudja, kié voltaképpen; mi nem hisszük, mert egyházunknak szentírása szerint Ádám sírja a világnak más részén van.

Történt, hogy a Nagy Kán 1281-ben meghallotta a szaracénoktól, hogy a hegyen van ősatyánk, Ádám síremléke, hajának és fogainak maradványa és egy tál, amelyből enni szokott volt. Gondolta tehát, hogy úgy volna rendjén, ha e dolgok nála lennének. Ebből a célból nagy követséget indított útnak Krisztus 1284. esztendejében Szeilan királyához, hogy elkérje tőle ezeket. És mit is mondjak? A követek hatalmas kísérettel szárazon és vízen utazva végre megérkeztek Szeilan szigetére, megjelentek a király előtt, és olyan nyomatékosan szólottak, hogy sikerült szert tenniök két zápfogra, amelyek nagyok és vastagok voltak. A hajból is kaptak valamit, és övék lett a tányér is, amely igen szép zöld porfirból készült.

Midőn a Nagy Kán követei megkapták a tárgyakat, melyekért jöttek, nagyon megörültek, és hazatértek urukhoz. Mikor pedig Kambaluk városának közelébe értek, hol a Nagy Kán székel, hírnökkel tudatták, hogy hozzák a kívánt dolgokat. Ezt hallva a Nagy Kán igen boldog volt, és elrendelte minden egyházi embernek és másoknak is, hogy vonuljanak ki az ereklyék elé, melyeket ő Ádámtól valóknak vélt.

De miért nyújtsam a történetet? Egész Kambaluk népe áhítatosan kivonult a relikviák elé; az egyházi emberek átvették azokat, és a Nagy Kánhoz vitték, aki fölöttébb örvendezett, és nagy ünnepséget rendezett. Szent írásaikban úgy olvasták, hogy a tál különös erényekkel rendelkezik, mert ha valaki egy ember ételét helyezi belé, ötnek is elég. A Nagy Kán bizonyítja, hogy kipróbálta és igaznak találta a dolgot.

Hallottátok, hogyan jutott a Nagy Kán az ereklyéhez; bizony, sok kincsébe került, mivelhogy a bálványimádók szerint az ereklyék az említett királyfitól származnak. De hagyjuk ezt a dolgot, és beszéljünk Kail városáról.

21. FEJEZET

Kail városáról

Kail nagy és híres város,[472] és Asar uralkodik felette, a legidősebb a mábári testvérkirályok közül. Ez az a város, amelyet minden hajó érint, mely nyugatról jön: Hormoszból, Kisziből, Adenből és egész Arábiából, lovakkal és egyéb áruval megrakva. És ha rengeteg kereskedő keresi fel a várost, ennek az az oka, hogy jó helyen fekszik, és kereskedésre fölöttébb alkalmas piaca van, s venni itt éppúgy lehet, mint eladni.

A királynak dúsgazdag a kincstára, és saját testén is rengeteg drága ékszert visel. Udvartartása hatalmas és fényes, országát igazságosan kormányozza, a kereskedőket és idegeneket szerfelett kedveli és pártfogolja, úgyhogy ezek boldogan keresik fel a várost. És valóban nagy haszonra és nyereségre tesznek itt szert.

A királynak legalább háromszáz felesége van, akiket minden pompával körülvesz; mert ezen a vidéken a legtöbb feleségű embert becsülik a legtöbbre. Miként az előbb mondtam, Mábárnak öt koronás királya van, kik mind egy apától és egy anyától származnak, és ez a király is közéjük tartozik. Anyjuk még él. Ha összekülönböznek, és háborúra készülődnek egymás ellen, anyjuk közéjük áll, és megakadályozza a hadakozást. Már nemegyszer megesett, hogy ragaszkodtak a küzdelemhez; ilyenkor az asszony kést vett elő, és megfenyegette őket, hogy levágja emlőit, mely szoptatta őket, és felvágja méhét, mely szülte őket, és így pusztul el szemük láttára, ha nem állanak el a kardtól. Ilyen módon már sokszor jobb belátásra bírta fiait. De annyit mondhatok, ha meghal, gyermekei minden bizonnyal fegyvert fognak és elpusztítják egymást.

Tudni való, hogy a város minden szülötte, mint általában a többi indiai is, a következő szokásnak hódol: állandóan egy tembul nevű levelet tart szájában,[473] azt szüntelenül rágja, és kiköpködi az emiatt összegyűlt nyálat. A főurak és nemesek, valamint a király, akik e szokás legfőbb hívei, kámforral és aromás illatokkal, sőt citrommal is telítik ezeket a leveleket. Azt tartják, hogy használ az egészségnek. Ha valaki nagyon meg akarja sérteni társát, akkor a levelet vagy annak nedvét nyílt utcán az arcába köpi, mondván: „Ennyit sem érsz!” - tudniillik mint ez a köpés. Erre a sértett azonnal a királyhoz rohan, beszámol az esetről, és engedélyét kéri, hogy bosszút állhasson. Nevezetesen, ha a sértő őt övéivel együtt alázta meg, arra kér engedélyt, hogy embereivel együtt állhasson szembe a sértővel és annak embereivel, hadd lássák, megérdemelte-e a sértést. Ha a sértés csak az ő személyét érte, azt kéri, hogy a sértővel megvívhasson. A király megadja az engedélyt a párviadalra. Ha nemzetség vív meg nemzetséggel, felkészülnek mindnyájan a harcra, s más páncél nem védelmezi őket, mint a bőr, mit születésükkor anyjuktól kaptak. Ha kinn vannak a porondon, megkezdődik a küzdelem, ütik, vágják, gyilkolják egymást, mert kardjaik élesek, s mindegyikük könnyen sebezhető. A király is jelen van nagyszámú kísérettel, hogy felvigyázzon a viadalra. És mikor az uralkodó látja, hogy az egyik oldalon már többen elestek, a másik pedig nyilvánvaló módon felülkerekedett, a teste körül terített kendő egyik végét fogai közé veszi, a másikat kezébe fogja; mire a viaskodók tüstént abbahagyják a harcot, és több ütés nem esik. Ha férfi férfi ellen áll ki, teljesen meztelenül, mint amilyenek mindig, a király kijelöli a fegyvereket, többnyire kardot és pajzsot; az egész nép összesereglik, és ők addig harcolnak, míg egyikük elesik. Szúrni nem szabad, ezt tiltja a király. A kardot nagyon jól forgatják: védekeznek és támadnak vele. Például ilyesmit csinálnak. Lévén mind a ketten meztelenek, egyik a másik testére, ahová éppen tetszik, fehér kört rajzol, és azt mondja: „Tudd meg, itt sebesítelek meg, ebben a körben, és nem máshol. Védd magad, ahogy tudod!” Az megteszi, ami tőle telik. Mert aki jobban vív, annak jó, de aki rosszabbul, annak annál rosszabb.

Nos, elmondtunk egyet-mást erről a királyról és országáról, de mivel több mesélnivalónk nincs, tovább megyünk Koilum királyságba.

22. FEJEZET

Koilum királyságról

Ha Mábárt elhagyva ötszáz mérföldet haladtok délnyugati irányban, Koilum királyságba érkeztek.[474] A nép bálványimádó, de vannak keresztények, szaracénok és zsidók is köztük. Külön nyelvet beszélnek, saját királyuk van, és adót senkinek sem fizetnek.

Itt terem a legtöbb brazil, aminek neve brasil Coilumin, az ország neve után. Igen finom minőségű. Kitűnő gyömbérrel is dicsekedhetnek, ami az ország után szintén a Coilumin melléknevet viseli. Az egész országban bőségesen terem a bors, elmondom, hogyan. Tudnotok kell, hogy a borsfák nem vadon nőnek, hanem szabályosan plántálják és öntözik őket; a borsot télen ültetik, és május, június és július hónapokban szedik. Nem kemencében szárítják a borsot, miként azt mifelénk állítják. Nincs is annyi kemence, hogy meg lehetne szárítani bennük a tömérdek borsot, ami itt terem; országukban úgy szállítják hajókon, mint nálunk a gabonát.

Bőven van finom kékfestékük is. Erre a célra egy bizonyos füvet gyűjtenek, és miután a gyökereit eltávolítják, nagy tálba téve vízzel öntözik, és otthagyják, míg csak az egész növény szét nem mállik. Az így nyert folyadékot a forró napra teszik, ahol elpárologva kikristályosodik, és olyan indigó lesz belőle, amilyet mi ismerünk. Azután a tömböt négyunciás darabokra vágják, és ebben a formában adják el.

És biztosíthatlak benneteket, hogy olyan nagy itt a nap heve, hogy alig lehet kibírni. Valóban, ha tojást tesztek egy folyó vizébe, melyet tűző nap süt, megfő, mielőtt még messzire mehetnétek tőle; mindez a nap heve miatt.

Manzi, Arábia és Nyugat kereskedői keresik fel hajóikkal és áruikkal ezt a vidéket, és nagy hasznot húznak abból is, amit hoznak, és abból is, amit magukkal visznek.

Tömérdek és a világ többi fajtáitól különböző vad található ebben az országban. Mert higgyétek el nekem, élnek itt fekete oroszlánok,[475] melyeken semmi más szín nincs, továbbá rengeteg papagájfajta van, és mindegyik szebb azoknál, amik hozzánk kerülnek; némelyik hófehér, vörös csőrrel és lábbal, némelyik vörös, némelyik kék, s a világ legszebb látnivalói közé tartoznak; vannak zöldek is. Akadnak igen kicsi papagájok, s ezek rendkívül bájos teremtmények. Igen gyönyörűek a pávák, melyek nagyobbak és más formájúak, mint a mieink; kakasaik és tyúkjaik szintén különböznek. És mit is mondjak még? Minden más, mint nálunk, és minden jobb. Sem a gyümölcseik, sem a vadjaik, sem a madaraik nem hasonlítanak a mieinkhez, mindezt a különbséget pedig a rendkívüli meleg éghajlat okozza.

Gabonát nem termelnek, csak rizst. Borukat pálmacukorból készítik. Igen jó ital; az ember hamarabb megrészegedik tőle, mint a szőlőnedvtől. Bőségesen és olcsón jutnak mindahhoz, ami az ember megélhetéséhez szükséges. Sok kitűnő csillagjósuk és orvosuk van, akik nagyszerűen értik az egészség megőrzését és visszaadását. Mindnyájan feketék, és férfiak, nők egyaránt meztelenül járnak, kivéve egy kis elölkötőt. A hús vétkeit nem tekintik bűnnek. Ami a házasságot illeti, nem válogatósak, elveszik unokatestvéreiket és a testvérek a testvér halála után annak feleségét; ez a szokás szerte Indiában dívik.

Több mondanivalóm nincs; tehát tovább haladunk, és egy másik országról beszélünk, melynek neve Komari.

23. FEJEZET

Komari országról

Komari Indiához tartozik;[476] itt megint feltűnik az ég alján a Sarkcsillag, amelyet Kis-Jávából már nem látunk. De hogy tisztán láthassuk, harminc mérföldet kell kihajózni a tengerre, s akkor egysingnyire a víz felett megjelenik.

Minden műveltségtől távol eső, vad ország; rengeteg vadállat található itt, különösen majmok, köztük olyan furcsa fajták is, melyeket embernek néznétek! Vannak még párducmacskák is csodálatos sok formában, aztán medvék, oroszlánok, leopárdok és hiúzok igen nagy mennyiségben.

De nincs is itt más említésre méltó. Ezért tovább megyünk Eli királyságba.

24. FEJEZET

Eli királyságról

Eli Komaritól körülbelül háromszáz mérföldnyire fekszik nyugatra.[477] A nép bálványimádó, saját királya van, és senkinek adót nem fizet. Külön nyelvet beszél. Itt beszámolok nektek szokásairól és terményeiről, amit már ti is könnyebben meg tudtok érteni, mert ez a vidék korántsem olyan távoli jellegű. Külön kikötők nincsenek az országban, de van egy igen nagy folyója széles és mély torkolattal. Terem itt bors és főként gyömbér meg más fűszerféle is, nagy mennyiségben. A király gazdag, de hadereje nem jelentős. A természet azonban olyan erős határokkal vette körül országát, hogy senki sem képes megtámadni, és ezért nem is fél senkitől.

Tudnotok kell, hogy ha egy hajó, amely más kikötőbe szándékozott menni, befut az említett folyó tölcséres torkolatába, és ott horgonyt vet, megtámadják és kirabolják. Ilyenkor azt mondják: „Nektek máshova vitt az utatok, de isten küldött benneteket ide, ezért jogunk van javaitokhoz.” Aztán mindent elvisznek, amit a hajón találnak, és cselekedetüket nem is tartják bűnnek. Ez az alávaló szokás szerte Indiában dívik, vagyis ha egy hajó az időjárás szeszélye folytán más kikötőbe érkezik, mint ahová készült, biztosan kirabolják. De ha a hajó egyenesen az ő országukba készült, teljes tisztelettel fogadják, és minden védelmet megadnak neki.

Manzinak és más tartományoknak a hajói, melyek nyáron jönnek ide, hat-nyolc nap alatt berakodnak, és olyan gyorsan távoznak, ahogy csak tudnak, mert a folyótorkolatokon kívül nincs más kikötő; ugyanis az egész part csupa homokzátony és szikla, úgyhogy veszélyes ott vesztegelni. Manzi hajósai semmi esetre sem félnek annyira, mint mások, mert akkora fahorgonyaik vannak, hogy azokkal kibírják az időjárás minden viszontagságát.

Az országban sok az oroszlán és egyéb vad, négylábú és szárnyas egyaránt. Vadászni tehát nagyon jól lehet. De mást nem is csinálhat az ember.

Éppen ezért hagyjuk Elit, és menjünk tovább Melibar királyságba.

25. FEJEZET

Melibar királyságról

Melibar nyugat felé fekvő igen nagy királyság.[478] A nép bálványimádó; külön nyelvet beszél, saját királya van, és senkinek nem fizet adót. Ebből az országból már jobban látjátok a Sarkcsillagot, mivel két sing magasságban fénylik a víz fölött. És tudnotok kell, hogy Melibar királyságból, valamint a szomszédos Gozuratból évente több mint száz kalózhajó indul el a tengeren járó idegen hajók kifosztására. Ezek a rablók feleségeiket és gyermekeiket is magukkal viszik, és a hajósok nagy kárára az egész nyarat a tengeren töltik. Érdemes tudni, hogyan indulnak lesre ide meg oda hajóik, hogy rajtaüssenek a kereskedőkön. Elmondom hát gonosz furfangjukat, mellyel megakadályozzák, hogy bármely kereskedőhajó megdézsmálatlanul továbbhaladhasson. Ugyanis húsz vagy harminc hajó összeáll, aztán, mint mondják, létrát csinálnak a tengeren; vagyis úgy helyezkednek el egy sorban, hogy öt-hat mérföld van egy-egy hajó között; tehát mintegy száz mérföld szélességben zárják el a tengert. És ha valamelyikük kereskedőhajót vesz észre, tűzzel vagy füsttel jelt ad, mire az összes hajó megindul abban az irányban, elfogják a kereskedőt és kirabolják. Miután kirabolták, útjára engedik, mondván: „Menj a többiek után, és tégy minél nagyobb nyereségre szert, mert ismét a kezünkbe kerülsz!” Azonban a kereskedők most már résen vannak, és olyan erősen felfegyverkezve indulnak a tengerre, olyan nagy hajókon és olyan számosan, hogy nem félnek a kalózoktól, sőt felvéve velük a harcot, gyakorta megritkítják soraikat. Az természetesen lehetetlen, hogy a kalózok időnként ne tegyenek szert zsákmányra. Ilyenkor a hajót kifosztják, de az embereket nem bántják, hanem azt mondják nekik, amit már hallottatok.

Ebben az országban rengeteg bors, gyömbér, fahéj, indiai dió és turbit terem; az utóbbi egy orvosi növény.[479] Azonkívül igen finom és szép muszlint készítenek. Van még jó néhány értékes árujuk, de én azokról kívánok beszélni, amiket idegen földről szállítanak ide, hogy eladják az országnak. A keletről jövő hajók rézrakománnyal érkeznek. Hasonlóképpen hoznak magukkal arannyal átszőtt selyemkelméket és szantálfát; továbbá aranyat és ezüstöt, szegfűszeget és nárdust, valamint egyéb finom fűszereket, melyek itt nem teremnek, és ezeket becserélik az ország terményeire.

A világ minden részéből jönnek ide hajók, de különösen Manziból. Fűszerfajtákat szállítanak innen Manziba és nyugatra, s az, amit a kereskedők Adenbe visznek, tovább jut Alexandriáig, de azok a hajók, melyek ebbe az irányba haladnak, a tizedét sem teszik ki a kelet felé indulóknak. Ezt az igen fontos dolgot már előbb is említettem.

Miután Melibar királyságról beszéltem, tovább haladunk Gozurat királyság felé. És tudnotok kell, hogy ezekről a királyságokról beszélve, csupán a fővárosokról szólunk. Mert vannak mindenhol nagy mezővárosok és községek, melyeket még csak nem is említettünk, mert elbeszélésünk túlságosan hosszúra nyúlna.

26. FEJEZET

Gozurat királyságról

Gozurat nagy királyság.[480] A nép bálványimádó, külön nyelvet beszél, saját királya van, és nem fizet adót senkinek. Nyugati irányban fekszik, és a Sarkcsillag itt sokkal élesebben látható, mert hat sing magasságban van a tenger színe fölött.

Itt élnek a világ legelvetemedettebb kalózai és leggaládabb rablói, mert igen kegyetlenek; ha egy kereskedőhajót elfogtak, a kereskedőket nemcsak kifosztják, de meg is kínozzák, ugyanis ha nem adják elő elég gyorsan kincseiket, arra kényszerítik őket, hogy tengervízbe vegyítve bizonyos tamarindi nevű anyagot igyanak, ami heves hasmenést okoz.[481] Ezt azért teszik, mert a kereskedők, látva a veszélyt, gyakran lenyelik legértékesebb gyöngyeiket és drágaköveiket. A kalózok átvizsgálják az ürüléket, és minden kincset kiszemeznek belőle. És azt állítják, nem cselekszenek gonoszat azzal, ha ezt a förtelmes folyadékot megitatják a kereskedőkkel, hiszen azok az ő megtévesztésük végett nyelték le kincseiket. Pedig néha az ital halálos is, ami bizony gonosz dolog.

Gozurat tartományban bőven terem a bors, gyömbér és indigó. Sok gyapotot aratnak, mert gyapotfáik igen nagyok, hat láb magasságra is megnőnek, és megérik a húsz évet. Megjegyzendő azonban, hogy ha a fák már ilyen öregek, a gyapot korántsem alkalmas szövésre, csupán arra, hogy ágyakat és párnákat tömjenek ki vele. Mindenesetre tizenkét éven át ezek a fák jó szövőgyapotot adnak, de ettől kezdve a huszadik évig termésük silány.

Ebben az országban sokféle állatbőrt csereznek, kecske, ökör, bölény és vadbivaly bőrét, valamint az egyszarvúét és egyéb állatokét is. Mindenesetre évenként olyan mennyiségben, hogy számos hajórakomány jut Arábiába és más országokba. Továbbá kitűnő szőnyegeket is készítenek vörös és kék bőrből, madarak és állatok képével díszítve, arany- és ezüstzsinórral szegélyezve. Ezek csodálatos szépek, a szaracénok aludni szoktak rajtuk, tehát igen nagy áruk van. Aranyhímzésű párnákat is készítenek, amelyek nagyon értékesek, megérnek darabonként legalább hat ezüst márkát, míg az alvószőnyegekért a tízet is megkérik. És mit mondjak még? Valóban, ebből az országból valók a legjobb bőrmunkák: olyan finomak, hogy értékben semmi más országé nem vetekedhet velük.

Nos, miután annak rendje s módja szerint előadtuk a királyság dolgait, tovább megyünk, és egy másik királyságról beszélünk, melynek neve Tana.

27. FEJEZET

Tana királyságról

Tana nagy és szép királyság.[482] Gozuratot elhagyva nyugat felé fekszik. Nyugatot úgy kell érteni, hogy messire Marco Polo kelet felől indulva halad mind tovább útján. Területe és gazdagsága egyformán jelentős. A nép bálványimádó, külön nyelvet beszél, saját királya van, és nem fizet adót senkinek. Sem bors, sem más fűszer nem terem itt, mint az előbbi tartományokban, csak sok tömjén; de nem fehér, hanem barna.

Nagy kereskedőország ez, és sok hajó meg kalmár látogatja, mert sokféle és finoman megmunkált bőrt árulnak, továbbá kitűnő muszlint és gyapotot. A kereskedők viszont szintén sokféle árut hoznak az idegen országokból: aranyat, ezüstöt, rezet, gabonát és egyéb, a királyságban hiányzó dolgot.

Beszámolok továbbá egy kevésbé dicséretes dologról. A király tudtával számos kalóz portyázik a tengereken, hogy az arra járó kereskedőket fosztogassa. A kalózok megegyeztek a királlyal, hogy minden elfogott ló őt illeti meg, és a király ezáltal igen sok lóhoz jut, mert a kereskedők; mint már előbb elmondtam, igen sok lovat szállítanak hajóikon; viszont minden egyéb zsákmány - arany, ezüst, drágakő - a rablóké. A király azért vetemedett ilyesmire, mert nincsenek lovai, India felé azonban tömérdek lovat visznek hajón; jóformán egyetlen hajó sem indul útnak, hogy ló ne lenne rajta. Ez bizony alávaló és királyhoz méltatlan viselkedés. De eleget beszéltünk Tanáról; menjünk tovább Kambaet királyságba.

28. FEJEZET

Kambaet királyságról

Kambaet nagy királyság,[483] és még nyugatabbra fekszik Nagy-Indiában.[484] A nép bálványimádó, külön nyelvet beszél, saját királya van, és senkinek sem fizet adót. A Sarkcsillagot itt még jobban lehet látni, mert tudni való, minél nyugatabbra megyünk, annál inkább.

Az országban igen nagy kereskedés folyik. Rengeteg indigót termelnek; azonkívül igen finom muszlint is készítenek. Van továbbá sok gyapotjuk, amelyet különböző országokba szállítanak; híresek az itteni bőráruk, mert a bőröket valóban kitűnően tudják megdolgozni. A többi árut hosszadalmas lenne könyvünkben felsorolni. A kereskedők sok hajóval és rakománnyal érkeznek ide; elsősorban aranyat, ezüstöt, rezet és tutiát hoznak. Cserébe megrakodnak a királyság áruival, amiből nagy nyereségre tesznek szert, főként azért, mert az ország lakói nem kalózkodnak; jó emberek, iparból és kereskedelemből élnek. Több említésre méltó itt nincs; ezentúl tehát más dologról esik szó, mégpedig először Szemenat királyságról.

29. FEJEZET

Szemenat királyságról

Szemenat nagy királyság, és nyugatra fekszik.[485] A nép bálványimádó, saját királya és nyelve van, adót nem fizet senkinek. Nem kalózkodnak, hanem tisztességes emberekhez illően iparból és kereskedelemből élnek. Mert valóban sok országgal kereskednek; a kereskedők hajói mindenfelől árukkal rakottan érkeznek, és új árukkal térnek vissza hazájukba. Azt hallottam még felőlük, hogy akik templomaikban isteneiket szolgálják, kegyetlen és elvetemült bálványimádók.

Más említésre méltó dolgot itt nem találni; menjünk tehát tovább Keszmakoran királyságba.

30. FEJEZET

Keszmakoran királyságról

Keszmakoran királyság,[486] melynek saját királya és nyelve van. Népeinek egy része bálványimádó, a másik szaracén. Kereskedelemből és iparból élnek; sokféle árut hoznak meg visznek szárazon és vízen a világ minden tája felé, és nagy nyereségre tesznek szert. Rizst és gabonát termelnek; táplálékuk rizs, gabona, hús és tej.

Tudnotok kell, hogy Keszmakoran az utolsó királyság Indiában, ha nyugat és északnyugat felé haladtok. És Mábártól kezdve ez a vidék az, amelyet Nagy-Indiának hívnak, és ez a legfontosabb az összes Indiák közül.[487] Részletesen beszámoltam nektek valamennyi királyságról és tartományról, meg a fontosabb városokról, melyek a tengerpart mentén fekszenek. De semmit sem szóltam azokról, amelyek mélyen bent vannak a szárazföldön, mert elbeszélésem túlságosan hosszúra nyúlna.

Most pedig menjünk tovább, és beszéljünk az indiai szigetekről. Két szigettel kezdem, melyek neve Hím-sziget és Nőstény-sziget.

31. FEJEZET

A Hím-sziget és Nőstény-sziget leírása, és hogy miért hívják így ezeket

Ha Keszmakoran tartományt elhagyjátok, mely a szárazföldön fekszik, ötszáz mérföldet hajóztok a tengeren déli irányban. Ekkor két szigetre találtok, a Hím- és a Nőstény-szigetre, melyek mintegy harminc mérföldnyire fekszenek egymástól.[488] A nép megkeresztelt keresztény, de az Ótestamentum rendelkezéseihez tartják magukat; mert ha asszonyaik magzattal terhesek, nem mennek közelükbe szülésig és utána se negyven napig. Negyven nap után azonban kedvükre élnek velük.

És mondhatom nektek, azon a szigeten, melynek Hím-sziget a neve, csupán férfiak laknak, feleségük és más nők nélkül. Minden évben, amikor elérkezik március hónapja, a férfiak hajóra ülnek, és átmennek a másik szigetre, ahol három hónapig maradnak, márciusban, áprilisban meg májusban, és ezalatt feleségükkel laknak, és kedvüket lelik bennük. A három hónap elteltével visszatérnek szigetükre, és kilenc hónapon át saját háztartásukban élnek. A nők azonban sohasem jönnek a férfiak szigetére.

Igen finom szürke ámbrát találnak ezen a szigeten[489] a cethalak nagy sokasága miatt, melyeket a tengeren ejtenek el. Húst, tejet, rizst és halat fogyasztanak. Jó halászok, mert rengeteg a finom tengeri hal a szigetek körüli vizekben; ezeket megszárítják a napon, úgyhogy egész évben elegendő táplálékuk van, sőt még az ide érkező kereskedőknek is adnak el belőlük, sózottan is, fűszeresen is; a halászatból nagy nyereségre tesznek szert, főként a szürke ámbrából.

Nincs más parancsolójuk, mint egy püspök, akinek egy másik szigeten lakó érsek az elöljárója; e sziget neve Szkotra, és hamarosan beszélni fogok róla. Saját nyelvük van. Úgy mondják, a férfiak azért laknak külön szigeten, mert másképpen nem tudnának megélni. A gyermekekről születésük után anyjuk gondoskodik; a leányok anyjukkal maradnak, amíg elérik azt a kort, hogy férjhez mehetnek. De a fiúkat anyjuk csak tizennégy éves korukig tartja magánál, aztán elküldi őket apjukhoz. Ezt a szokást követik a két szigeten. Az asszonyok nem foglalkoznak egyébbel, mint gyermekeik táplálásával és nevelésével, és a szigeten termő gyümölcsöket gyűjtik; egyébként férjük ellátja őket minden szükséges dologgal. Mikor a férfiak a szigetre jönnek, elvetik a gabonát, amit az asszonyok gondoznak és aratnak le.

Mivel elmondtam minden érdekest e két szigetről, menjünk tovább a nevezett Szkotra-szigetre.

32. FEJEZET

Szkotra szigetéről

Ha ezt a két szigetet elhagyjátok, és ötszáz mérföldet hajóztok dél felé, Szkotra szigetére érkeztek.[490] Lakói megkeresztelt keresztények, érsekük is van. Rengeteg az ámbrájuk, amit a cetek és bálnák belsejében találnak; ezek a tenger legnagyobb halai. Elmondjuk, az ország fiai hogyan ejtik el a cetet ezen a vidéken. Szigetük körül a tengerben hemzseg a tonhal, melyet egyedül a következő célból vadásznak. Tudni való, hogy a tonhal igen nagy; de ők feldarabolják apróra, és nagy lábasokban vagy korsókban sóval elteszik, amíg jó sok levet ereszt. Ezután mintegy tizenkét ember kis csónakokba ül, magával viszi a sóleves halasedényeket, és kihajózik a tengerre. Visznek még magukkal cafatokra vágott húst és egyéb hulladékot: azt vesszőnyalábra kötve megmártják az igen zsíros sós lében, majd a tengerbe vetve kötélen vontatják maguk után, miközben kifeszített vitorlával egész nap a tengeren bolyonganak. Amerre elhaladnak, a zsíros sós lé jól látható nyomot hagy a víz színén. Ha a cethal valami módon megszimatolja a tonhal zsírját - ugyanis előfordulhat, hogy éppen arra úszott, mert a zsír szagát már messziről megérzi -, elindul a nyomon a kis hajó után, őrjöngő gyorsasággal, hogy minél előbb a tonhalhoz jusson. Mikor a hajón az emberek látják, hogy elég közel van, két-három hússzeletet a tengerbe vetnek, amitől, ha megette, a cethal úgy megrészegedik, mint az emberek a bortól.

Erre néhányan odaúsznak szakállas szigonnyal, melyet, ha egyszer valamibe beleszúrtak, nem lehet kihúzni, éppen a szakáll miatt. Az egyik a szigonyt beledöfi a bálna fejébe, a másik pedig fakalapáccsal veri, hogy minél erősebben álljon. A cethal részegségében jóformán észre sem veszi, hogy a közelében emberek vannak, akik véghezviszik, amit akarnak. A szigony másik végére vastag kötél van csomózva, mely legalább háromszáz lépés hosszú, és minden száz lépésnél egy palack meg egy deszka van hozzákötve. A palack szájába zászló van tűzve, fenekén pedig súly van, úgyhogy a zászló mindig egyenesen áll. A kötél másik vége egy bárkához van erősítve, mely szintén velük van. Azután az emberek a hajóhoz úsznak, és felkapaszkodnak rá. Közben a cethal, érezve, hogy megsebesült, menekülni igyekszik. A bárkán levő emberek ekkor belevetik a vízbe az egyik palackot, úgy, hogy a cetnek ötvenlépésnyi kötél jusson. A hal menekülés közben maga után húzza a bárkát, amelyhez a kötél oda van erősítve. Ha túlságosan mélyre merült, a második zászlós palackot is utánadobják, majd, ha kell, a harmadikat is. A végén annyira kimerül a vontatástól, és elgyengül sebe miatt, hogy kiadja páráját. Ekkor elviszik a hazai vagy valamilyen szomszédos szigetre, ahol eladják.

Gyomrából kiveszik az ámbrát, fejéből pedig az olajat, ami igen sok, és megér több ezer kisezüstöt.

A szigeten sok szép gyapotkelmét készítenek, és egyéb áruban is bővelkednek, nevezetesen a sós halban, amely igen ízletes, úgyhogy jó áron el tudják adni. Rizsen, húson, tejen és halon élnek, mert rizsen kívül más gabona nem nő náluk. Férfiak és nők egyformán meztelenül járnak, csak egy kis kötő van rajtuk elöl-hátul, miként az indiai bálványimádóknál szokásos. És mondhatom, a világ minden részéből tömérdek, áruval megrakott hajó érkezik ide. A kereskedők aranyat adnak el, amivel igen jó üzletet csinálnak. Minden Adenbe tartó hajó érinti ezt a szigetet.

Az érseknek nincs köze a római pápához, hanem egy nagy másik érseknek van alárendelve, aki Baudaszban él. Ő iktatja hivatalába a sziget püspökét, valamint számos más püspököt ezen a vidéken, akárcsak a pápa Rómában. Elmondom még, hogy a szigetet sok kalóz keresi fel; dolguk végeztével tábort ütnek, és a rablott zsákmányt eladásra kínálják. Közben derekas haszonra tesznek szert, mert a sziget keresztényei mindent jó áron vásárolnak meg, tudva, hogy a zsákmány csupa szaracén vagy pogány holmi, éppen ezért jogukban áll megvenni.

Tudnotok kell, hogy a sziget keresztényei a világ legjobb varázslói.[491] Igaz ugyan, hogy az érsek mindenképpen ellenzi ezt a szokást, és eleget inti és dorgálja őket miatta, de nem sok haszonnal, mert a szigetlakók őseikre hivatkoznak, akik ugyanezt művelték, és ők megtartják őseik szokását. Az érsek tehát kénytelen belenyugodni a dologba; mást nem tehet, mert a bűnöst nem árulják el neki; a kiközösítésnek sincs eredménye. A varázslók tehát tovább folytatják ördögi praktikáikat, többnyire titokban, de néha egész nyilvánosan.

Beszámolok egynémely varázslatról. Mert ezek a varázslók nagy hatalom birtokában vannak, és gyakran elérik, amire törekednek. Így ha némely kalózok kárt okoztak a szigetnek, varázslatukkal oda hatnak, hogy a hajó mindaddig nem tud távozni, míg a rablott holmit vissza nem juttatták. Ha egy hajó például jó és erős széllel megy, ők ellenkező szelet tudnak varázsolni, és visszafordulásra kényszeríthetik. Kedvük szerint irányítják a szeleket és nagy viharokat; ha akarják, lecsendesítik a tengert, és baleseteket is képesek felidézni. Más boszorkányságokat is űznek, melyekről azonban inkább nem szólok könyvünkben.

Más említésre méltó dolog itt nincs, tehát tovább megyünk, és egy másik szigetről beszélünk, Madeigaszkárról.

33. FEJEZET

Madeigaszkár szigetéről

Madeigaszkár szigete Szkotrától mintegy ezer mérföldre délre és délnyugatra fekszik.[492] A nép mind szaracén, és Mohamedet imádja. Négy esek van fölöttük, ami vént jelent, s úgy mondják, az egész szigetet ők kormányozzák. És tudnotok kell, hogy igen híres és szép sziget ez, egyike a legnagyobbaknak a világon, mert kerülete négyezer mérföld. A nép iparból és kereskedelemből él. Ezen a szigeten s egy mögötte levőn, melynek neve Zangibár, s amelyről nemsokára hallani fogtok, több elefánt van, mint bárhol másutt a Földön. Annyi elefántagyart adnak itt el, hogy az bámulatra méltó. És mondhatom, a szigeten nem eszik más állatnak a húsát, csupán az elefántét meg a tevéét. Hihetetlen, hogy naponta mennyi tevét ölnek meg, és azt mondják, hogy ez a legjobb és legegészségesebb hús, és ezért egész éven át fogyasztják.

Sok vörös szantálfa nő ezen a szigeten, mégpedig olyan magasra, mint a mi vidékünk fái. Más országokban ezt óriási kincsnek tartanák. De náluk csak egyszerű fának számít, és egész erdőket alkot. Sok ámbrát szereznek, mert a tengerben sok a cethal, és rengeteget ejtenek el; van egy másik nagy halfajta, az „olajfejű”, amely szintén kiválasztja az ámbrát, akárcsak a cet.[493] Párduc, szervál,[494] medve, oroszlán és egyéb vadállat is bőven van az országban, mint a dámvad, szarvas, vadkecske. Tehát vadászásra és madarászásra rengeteg az alkalom. Vannak azonkívül nagy nyájaik is. Csodálatos, hogy madaraik mennyire különböznek a mieinktől. Sok kereskedő és hajós látogatja a szigetet, aranyszövésű selyemruhákkal meg más árufélékkel kereskedve, amiket külön nem nevezünk meg, és busás nyereséggel vásárolják fel a sziget portékáit.

Tudnotok kell: ez a sziget annyira délen fekszik, hogy a hajók délebbre már nem haladhatnak, és ebben az irányban más szigetet nem kereshetnek fel, kivéve azt, amelyről most beszélünk, s azt, amelyről majd szólni fogunk, s amelynek a neve Zangibár, mégpedig azért, mert a tengeráram olyan erősen sodor dél felé, hogy a hajósok, akik ezt megpróbálnák, soha többé nem térhetnének vissza.[495] Ezért nem járnak arra hajók.

És elmondom még, hogy a mábári hajók, melyek Madeigaszkár vagy Zangibár szigetét felkeresik, csodálatos gyorsasággal érnek oda: húsz vagy huszonöt nap alatt megteszik a roppant távolságot, visszafelé menet azonban három keserves hónapra van szükségük, mert a tengeráramlás mindig délre sodor, és ellenkező irányúval még senki sem találkozott.

Most pedig hallgassatok meg egy csodálatos dolgot! Tudjátok meg, hogy akik mégis elvetődtek a még délebbre fekvő nagyszámú szigetekre, melyeket a hajók az erős tengeráram miatt saját jószántukból már nem látogatnak, azt beszélik, hogy arra találhatók a rettentő griffmadarak, helyesebben: dél felől szállva ott bizonyos évszakokban megjelennek. Leírásuk azonban teljességgel különbözik a mi történeteink és képeink ábrázolásától, melyeken félig madárnak, félig oroszlánnak tűnnek. Mert azok a személyek, kik arra jártak és látták őket, úgy mesélték el messire Marco Polónak, hogy mindenképpen földi madarak: két lábuk van, sashoz hasonlítanak, csupán roppant nagyok; akkorák, hogy kiterjesztett szárnyuk harminc lépés, tollaik pedig tizenkét lépés hosszúak, és testük vastagsága is ezzel arányos. Olyan erősek, hogy karmaikkal az elefántot is elbírják, felviszik a magasba és leejtik, hogy összezúzódjék. Miután így megölte, a griff lecsap rá, és kedve szerint lakmározik belőle. Így hát nem is tudom biztosan, vajon valóban griffről van-e szó, vagy pedig más nagy madárfajtáról. De azt biztosra vehetitek, hogy nem felerészben oroszlánok és madarak, mint történeteink előadják, mert alakjuk sas, csupán mérhetetlenül nagyok.[496]

Ezt állítják ama hajósok is, akik saját szemükkel látták ezeket a madarakat. A Nagy Kán kutatókat küldött, hogy járjanak utána a különös dolognak.

A küldöttségnek fel kellett továbbá kutatnia egy másik csoportot is, amely idejött, de fogságba esvén nem tudott visszajutni; mind a két társaság visszatérésekor rengeteg csodálatos dolgot mesélt a Nagy Kánnak ama különös szigetekről és az említett madarakról. Úgy mesélik, hogy elhozták a Nagy Kánnak ama rukmadár egy tollát, mely, miként jómagam, Marco Polo is megnéztem, kilencven arasz hosszú volt, míg a toll száras részének két tenyér a kerülete, ami valóban csodálatos. A kánnak nagy gyönyörűsége telt benne, és megajándékozta azokat, akik hozták.

Volt a zsákmányban még két vaddisznóagyar, melyeket az uralkodó jelenlétemben mért meg, és egyenként több mint tizennégy fontot nyomtak. Megítélhetitek, mekkora kanok lehetnek azok, amelyeknek ekkora az agyaruk. Úgy mesélték, hogy némelyik bivaly nagyságú. Mint mondom, a követeket, a tollat és az agyarakat saját szememmel láttam. A követek szerint a szigeteken rengeteg még a zsiráf meg a vadszamár, és se szeri, se száma a furcsánál furcsább bestiáknak és madaraknak.

De térjünk vissza még egy kissé a griffmadárhoz. A szigetlakók csak ruknak hívják, más nevét nem ismerik; hogy milyen valójában a griff, arról mit sem tudnak. Én azonban úgy vélem, ha igaz, amit nagyságáról mondanak, csak ez lehet a griff, és semmi más.

Beszámoltunk a sziget látnivalóinak és szokásainak nagy részéről. Mivel egyéb mondanivalónk nincs, menjünk tovább, és beszéljünk a közelben fekvő másik szigetről, Zangibárról.

34. FEJEZET

Zangibár szigetéről

Zangibár nagy és híres sziget, mintegy kétezer mérföld kerületű.[497] Népe bálványimádó, saját nyelve és királya van, és senkinek adót nem fizet. Lakói magasak és szélesek, de nem szélességük arányában magasak, mert ez esetben oly nagyok és hatalmasak lennének, hogy óriásoknak néznék őket; igen erősek: egy közülük négy ember munkáját is elvégzi, de annyit is eszik, mint más ország szülötteiből öt.

Feketék és meztelenül járnak, csupán illendőségből viselnek egy kis elölkötőt. És ezt helyesen is teszik, mert tagjuk oly fertelmesen nagy, hogy látni is iszonyú. Hajuk fekete és annyira göndör, hogy vízzel sem lehet kisimítani. Szájuk nagy, orruk lapos, orruk lika tág, mint bizonyos majmoké. Fülük is nagy, ajkuk annyira vastag és előreugró, szemük pedig akkora nagy és véraláfutásos, hogy valóban az ördöghöz hasonlítanak; oly iszonyatosan csúnyák, hogy nincs párjuk a világon. Amellett nagyszerű kalmárok, és sok mindennel kereskednek.

Mérhetetlen sok elefánt tenyészik az országban, agyaraikat jó pénzért adják el. Vannak még fekete oroszlánok, melyek minden mástól különböznek, azonkívül párducok, szerválok és egy sereg olyan állat, melynek mását hiába keresnétek a világ többi részén. A juhok és ürük mind egy fajtából valók: a testük teljesen fehér, a fejük fekete. Más birkafajta nem is található a szigeten.

Továbbá tömérdek zsiráf él itt: nagyon szép teremtések, le is írom, hogy milyenek. Testük rövid és hátrafelé lejtős valamelyest, mert a hátsó lábuk rövid, míg a mellső lábuk és a nyakuk igen hosszú és karcsú, miáltal fejük körülbelül három öl magasra van a földtől. Fejük kicsi, farkuk rövid, és maga az állat egyáltalán nem kártékony. Színe piros, fehér kerek foltokkal, és igazán nagyon szép.[498]

Még el kell mondanom az elefántról valamit, amit elfelejtettem. Tudjátok meg, hogy amikor a hím elefánt nőstényével párosodik, előbb nagy árkot váj a földbe, hogy a nőstény hanyatt fekhessék neki, hassal felfelé, akár az asszonyok. Azért van erre szükség, mert természetes része a has felé esik, miért is a hímnek férfi módjára kell meghágnia. Erről jut eszembe, hogy e szigeten vannak a legcsúnyább nők: szájuk nagy, szemük dülledt, orruk vastag és ellapult, keblük pedig négyszer akkora, mint a többi nőké, ami valóban utálatos látvány, különösen, ha gyermeküket szoptatni vállukon átvetik.

A nép rizsen, húson és datolyán él. A datolyából és rizsből fűszerezve és cukrozva kitűnő bort készítenek, mely éppen úgy megrészegít, mint a szőlő nedve. Sokféle néppel kereskednek, és számos hajó érkezik ide különféle áruval; ők pedig azzal fizetnek, ami a szigeten terem, elsősorban elefántagyarral, ez pedig bőségesen akad.[499] Elég sok ámbrájuk is van, mert igen sok a cet.

Meg kell említenem, hogy a sziget fejedelmei gyakran hadakoznak egymással, és azt is, hogy kitűnő és erős harcosaik vannak nagy számmal, akik nem rettegnek a haláltól. Lovaik nincsenek, hanem tevén és elefánton járnak. Az utóbbiakra fából készült és állatbőrökkel bélelt erődöket szerelnek, melyekben tíz, sőt tizenhat személy is elfér lándzsával, karddal, kövekkel felfegyverkezve, úgyhogy egy-egy erőd valóságos kis várnak számít, és mondhatom, daliás harcokat vívnak így az elefántok hátán. Páncélt nem viselnek, csupán irhabőr pajzsot, lándzsáik és kardjaik mellett, és így a csatában igen sokan elesnek. És elmondok még egy érdekes dolgot: ha elefánttal mennek csatába, előbb megitatják borral, úgyhogy félig megrészegszik. Ezt azért teszik, mert az állatok az italtól meg merészebbek és harcra még használhatóbbak lesznek.

Mivel erről a tárgyról többet nincs mit beszélnem, egy nagy tartományról szólok, Abasról, vagy más szóval Középső Indiáról. De előbb szólanom kell még Indiáról általában.

Tudnotok kell, hogy az indiai szigetekről beszélve, csupán a legfontosabb királyságokat és tartományokat írtuk le: mert nincs a világon ember, aki minden egyes helyről részletes és hű beszámolót adhatna; viszont amit én leírtam, az a legértékesebb rész és valóban Indiának virága. Mivel az indiai szigetek legnagyobb része, melyet említetlenül hagytam, azoknak uralma alatt áll, melyeket leírtam. Színtiszta igazság, hogy az Indiai-tengerben tizenkétezer-hétszáz lakott vagy lakatlan sziget van, az Indiai-tengeren jártas tudós tengerészek térképei szerint.

Nagy-India az a terület, amely Mábártól Keszmakoranig terjed. Tizenhárom királysága van, melyből tízet leírtunk. Ezek mind a szárazföldön vannak.

Kis-India Csamba tartománytól Mutfíliig terjed, és nyolc nagy királyságra oszlik. Hasonlóképpen a szárazföldön terül el. Ezekben a számokban nincsenek benne azok a szigetek, melyeknek sorában ugyancsak számos királyságra találtok, mint már említettem. De beszéljünk most Középső Indiáról, melynek neve Abas.

35. FEJEZET

Abas tartományról, mely Középső Indiában van a szárazföldön

Abas, melyet Ethiopiának is mondanak, igen nagy tartomány, és tudnotok kell, hogy ez volna Középső vagy Második India, mert a szárazföldön Nagy- és Kis-India között van.[500] Hat nagy király uralkodik rajta, ezért hat nagy királyságra oszlik; három király ezek közül keresztény, a másik három pedig szaracén, azonban a hat közül a legfőbb keresztény, és a többiek ennek az alattvalói. Úgy hallottam, a keresztények ebben az országban arcukon három jelet viselnek. Egyet homlokuk közepétől orrukig, egyet-egyet pedig orcáikon. A jelet tüzes vassal égetik rájuk, és hozzátartozik a keresztelőhöz; mert miután vízzel megkeresztelték őket, rájuk bélyegzik a három jelet, ami részben a nemesség mutatója, részben a kereszténység betetőzése, és egészségüket nagyban növeli. Vannak zsidók is az országban, akik csak két jelet viselnek két orcájukon. A szaracénok viszont csak egyet, a homlokuktól le az orrukig, de vassal égetve.[501]

A nagy keresztény király az ország középső részén él, a szaracénok Aden felé.[502] Ezen a vidéken prédikált Szent Tamás apostol, s miután a nép nagy részét megtérítette, Mábár tartományba ment, ahol meghalt, miként említettem; teste is ott nyugszik.

Tudnivaló, hogy Abas lakói kitűnő katonák, és lovon járnak, mert rengeteg a lovuk. Szükségük is van rá, minthogy állandó háborúságban élnek Aden szultánjával, a núbiaiakkal és sok más nemzettel, akikkel országuk határos. Éppen ezért egész Indiában ők a legvitézebb katonák. Elmondok egy nevezetes történetet, mely Krisztus testet öltésének 1288. évében esett.

Tudnotok kell, hogy az a keresztény király, aki Abas tartomány ura, kinyilvánította szándékát báróinak, hogy Jeruzsálembe zarándokol, a mi Urunk Jézus Krisztusnak, a Megváltónak Szent Sírja előtt tiszteletét tenni. De bárói azt mondták, hogy az út személyesen igen kockázatos lenne, mivel Aden tartományon vezet keresztül, ahol ellenségei vannak. Ajánlották neki, hogy küldjön valamilyen püspököt vagy prelátust maga helyett, aki bemutatja ott hódolatát. A király engedett bárói tanácsának, és egy igen szentéletű püspököt küldött útra. A püspök elindult, és szárazon és vízen utazott, zarándok módjára ugyan, de mégis igen tiszteletet ébresztően, míg végre megérkezett a Szent Sírhoz; ott keresztényhez illően hódolt, és áldozatot mutatott be a király nevében, aki helyett idejött.

És miután mindazt megcselekedte, amivel megbízták, ismét útra kelt társaival, és napról napra vándorolt, míg Adenbe ért. Ez azonban olyan ország, ahol a keresztényeket igen megvetik, mert a nép szaracén, tehát halálos ellenség. Így, mikor Aden szultánja meghallotta, hogy az utas keresztény püspök és a nagy abasi király küldötte, tüstént elfogatta, majd maga elé vezettetve megkérdezte tőle, hogy keresztény-e. A püspök természetesen azt felelte, hogy igen. A szultán erre megfenyegette: ha át nem tér Mohamed vallására, nagy szégyenben és megaláztatásban lesz része. A püspök úgy válaszolt, hogy inkább öljék meg, de nem tagadja meg Teremtőjét.

A szultán ezt hallva haragra gerjedt, és elrendelte, hogy a püspököt metéljék körül. Mire megragadták, és ehhez értő emberek szaracén módon körülmetélték. Aztán a szultán kijelentette neki, hogy ezzel urát, a királyt akarta megszégyeníteni, majd útjára bocsátotta.

A püspök szívében elszomorodott a rajta esett szégyen miatt, de vigasztalódott, hogy azért történt, mert kitartott Jézus Krisztus Urunk törvénye mellett; Isten pedig megjutalmazza majd lelkét a túlvilágon.

De minek szaporítsam a szót? Tehát, mikor meggyógyult és lóra ülhetett, útra kelt társaival, és szárazon és vízen át megérkezett urának országába, Abasba. Mikor a király meglátta őt, örömmel és boldogan üdvözölte. Aztán kérdezősködni kezdett a Szent Sír felől. A püspök mindent híven előadott neki, s a király egy ideig úgy figyelt, mint a legszentebb dologra. De mikor a püspök Adenről kezdett beszélni, és elmondta, hogy a szultán részéről milyen sérelem érte őt a király megcsúfolása céljából, igen nagy haragra gerjedt; annyira odavolt, hogy szinte meghalt felindulásában; végül olyan hangos lett a szava, hogy mindenkinek meg kellett hallania. Megfogadta, hogy soha ne viseljen királyi koronát, ha méltó bosszút nem áll Aden szultánján, és szembeszáll akár az egész világgal is, hogy a rajta esett sérelmet megtorolja.

És mit mondjak még? Azonnal maga elé rendelte lovasai, gyalogosai, valamint elefántjai roppant tömegét, a hátukra szerelt tornyokkal, és szemlét tartott. Megjegyzendő, hogy az elefántokon levő erődökben most tizenkét-tizennégy ember volt, nem húsz, mint a békés időben. Mikor pedig minden készen állt, seregével megindult, és mindaddig haladt, míg el nem ért Adenig.

Ennek a tartománynak uralkodója nagyon jól tudta, hogy a király ellene indult, mégpedig nagy sereggel. S mivel tisztában volt azzal, hogy nem állhat meg ellenében, ezért két szomszédos szaracén ország királyát hívta segítségül. Azok meg is érkeztek, tengernyi lovassal és gyalogossal, hogy az ellenség ne hatolhasson be hazájuk földjére. Aztán a határ legerősebb szorosához vonultak.

Mikor Abas királya a szoroshoz érkezett, tömérdek szaracénnal találta magát szemben; megkezdődött tehát a csata, keményen és hevesen, mert mindketten elkeseredett ellenségei voltak egymásnak. De úgy tetszett a mi Urunk Jézus Krisztusnak, hogy a szaracénok - noha a három király seregében számra nézve háromannyian harcoltak - nem tudtak megállni a keresztényekkel szemben, mert mégsem olyan jó katonák, mint a keresztények. Így vereséget szenvedvén rengetegen elestek, a többiek futásnak eredtek, és Abas királya seregével belépett Aden területére. A szaracénok hevesen védekeztek a szűk szorosban, de hasztalan; mert igaz ugyan, hogy sok embert megöltek, de közülük is rengetegen elhulltak. Hiába torlaszolták el az utakat három vagy négy helyen, nem tudtak ellenállni.

De mit is mondjak? Miután a király feldúlta és elpusztította ellenségének országát, és több mint egy hónapig vesztegelt ott seregével, szüntelenül mészárolva a szaracénokat, úgyhogy igen sokan életüket vesztették, elérkezettnek látta az időt, hogy hazatérjen országába, amit a püspököt megbosszulva, becsülete csorbáját kiköszörülve immár megtehetett. Semmi esetre sem maradhatott tovább, és azt is tisztán látta, hogy az ellenséget sem szabad már pusztítania; mert vannak az országban még veszélyesebb szorosok, ahol a keskeny utakon egy maroknyi ember is súlyos veszteségeket okozhat.

Tehát elhagyta az ellenség adeni országát, és hazaindult. Nagy dicsőség és öröm közepette vonult be saját országába, Abasba, mert teljes bosszút állt saját magáért és püspökéért is, ugyanis annyi szaracént ölt meg és úgy feldúlta földjüket, hogy szörnyű volt látni. Valóban így tette helyesen! Mert tűrhetetlen, hogy a szaracén kutyák uralkodjanak a jó keresztény népen. Így hát hallottátok a történetet.

Még néhány dolgot kell elmondanom erről a tartományról. Bővében van a különféle élelmiszereknek; a nép tápláléka hús, rizs, tej és szezám, az utóbbi olaj formájában. Sok az elefántjuk, noha nem az országban tenyésznek, hanem a többi Indiák szigeteiről hozzák be őket. Viszont a zsiráfok honosak az országban, mégpedig igen nagy számban, továbbá a medvék, hiúzok, oroszlánok és több más, nálunk idegen állatfajta. Tömérdek a vadszamár is. Itt találhatók a legszebb kakasok és tyúkok, azonkívül rengeteg egyéb madár van. Köztük legnagyobb a strucc, amely akkorára nő, mint a szamár. Említésre méltóak még a nagyon szép papagájok és a különféle majmok, köztük olyanok, amelyek igen hasonlítanak az emberhez.

Abasban számos város és falu található, ahol sok kereskedő él. Őket is nagyszámú külföldi kalmár keresi fel. A nép finom muszlint meg gyapjúkelméket készít, és a tartomány aranyban is gazdag.

Erről a tárgyról több mondanivalóm nincs, így hát tovább megyek, és Adenről beszélek.

36. FEJEZET

Aden tartományról

Abas tartomány után Adenről hallotok egyet-mást.[503] Tudnotok kell, hogy Aden fejedelmét szultánnak hívják.[504] A nép, szaracén és Mohamed imádója lévén, igen gyűlöli a keresztényeket. A tartománynak sok városa és faluja van.

Aden kikötője a legjobb az országban, tömérdek hajó érkezik ide rakománnyal Indiából, elsősorban borssal és fűszerrel; innen a kereskedők áruikat kis bárkákon viszik tovább hat napig. A hetedik napon egy kikötőbe érnek, ahol holmijukat partra rakják és tevékre málházzák; ezekkel harminc napon át a szárazföldön utaznak. Így jutnak el Alexandria folyójáig, melynek Nílus a neve; ekkor áruikat cserme nevű kis hajókra rakják át, s a folyón haladva könnyűszerrel elérik Kairót, és Kairóból ugyancsak vízen - egy csatorna segítségével, melyet emberkéz csinált, és Kalizennek neveznek - minden baj nélkül eljutnak Alexandriába.

Ezen az úton, Adenen keresztül, kapják az alexandriai szaracénok az indiai borsot és egyéb fűszereket. Mert nincs még egy hasonlóképpen jó és alkalmas út, melyen ilyen kevés kockázattal járhatnának.

És Aden kikötőjéből hasonlóképpen áruval megrakott hajókon kereskedők indulnak az indiai szigetekre, és mondhatom, nagyszerű és drága paripákat visznek magukkal, és nagy nyereségre tesznek szert; mert tudnotok kell, hogy Indiában egy jó lóért száz márka ezüstöt vagy még többet is adnak. Aden szultánja pedig igen nagy adót szed be az országa és India közt utazó hajóktól, s így tömérdek kincshez jut; mesélik róla, hogy a világ leggazdagabb királyainak egyike.

Elmondom még, hogy ez a szultán milyen veszteséget okozott a keresztényeknek. Mert úgy igaz, hogy amikor Babilon szultánja 1291-ben Acre városa ellen indult és bevette,[505] Aden szultánja harmincezer lovast és negyvenezer tevét küldött segítségére, a szaracénok nagy örömére és a keresztények nagy méltatlankodására. Ezt sokkal inkább a keresztényekkel szemben táplált gyűlöletből, mint a babiloni szultán iránt érzett szeretetből tette; mert ők sem igen szívelik egymást.

Arról is beszámolok még nektek, hogy Aden, Hormosz és Kiszi hajói, melyek az Indiai-tengeren átkelnek, törékenységük miatt nemegyszer szenvednek hajótörést. És ha ez a tenger oly mértékben és oly gyakran lenne vad és viharos, mint a miénk, akkor egyik sem jutna célba, hanem emberestül, kincsestül odaveszne. De mit tesznek e hajók utasai? Bőrtömlőket visznek magukkal, és mikor érzik, hogy az időjárás viharosra fordul, beléjük teszik kincseiket meg némi élelmiszert, majd afféle tutajokká kötözik össze őket, és ha a hajó szertemállik a viharban, ők a tömlőkbe kapaszkodva a víz színén maradnak, és a szél segítségével akkor is elérik a partot, ha tőle kétszáz mérföldnyire szenvedtek hajótörést. A tömlőkben levő ételből és italból tartják fenn magukat, ha pedig kiürültek, levegőt fújnak beléjük. Így maguk megmenekülnek, de a hajók a nagy rakománnyal elpusztulnak.

Most hagyjuk Aden szultánját, mert egy Adenhez tartozó városról beszélek, melynek neve Eser.

37. FEJEZET

Eser városáról

Eser nagy város Aden kikötőjétől négyszáz mérföldnyire északi irányban.[506] Egy gróf kormányozza, aki az adeni szultán alattvalója. Számos város és falu tartozik hozzá; ezeken igazságosan uralkodik.

A nép szaracén, és Mohamedet imádja. Igen jó kikötője van a városnak, amiért is Indiából sok áruval rakott hajó érkezik ide. Úgyszintén innen is számos kereskedő hajózik portékájával India felé. És színigazság, hogy a kereskedők ebből a városból igen jó igáslovakat és nyergeseket szállítanak Indiába, nagyszerű és drága állatokat, mégpedig busás nyereséggel.

Rengeteg finom fehér tömjén terem az országban, amiből a fejedelem tetemes hasznot húz; később elmondom, hogyan.

Datolya is bőven terem; gabona nincs, csupán rizs és ebből is igen kevés; de külföldről elég sokat hoznak be, és jó árat adnak érte. Kitűnő halászaik vannak, akik tömérdek halat fognak, különösképpen nagy növésű tonhalat, olyan tömegben, hogy kettőt kapni egy velencei kisezüstért. Az ország szülöttei húson, rizsen és halon élnek. Nem szőlőből készítik a bort, hanem cukorból, rizsből és datolyából.

És egy igen furcsa dolgot kell még elmondanom. Tudnotok kell, hogy juhaiknak nincs fülkagylója, de még a fül nyílása is hiányzik ott, ahol más állatoknál a fül szokott lenni, hanem a helyén kis szarv nő, és csak sokkal lejjebb, az orr felé találtok fülek helyett két kis nyílást.[507] Csinos kis állatok. Nem szabad megfeledkeznem egy másik igen furcsa dologról: hogy minden háziállatuk, beleértve a birkát, lovat, ökröt, tevét, minden időben halat eszik és jóformán semmi mást; egyebet nemigen kaphatnak, mert ezen a tájon nem terem fű vagy más növény, lévén ez a Föld legszárazabb vidéke. Az állatoknak adott halak igen aprók, és március, április, május folyamán kerülnek hálóba, bámulatos tömegben. Majd megszárítva elteszik őket, és egész évben ezzel táplálják állataikat. A háziállatok szívesen eszik a tengerből frissen kihalászott, eleven halakat is.[508]

A nép a nagyobb halakkal táplálkozik, melyeknek íze kitűnő, ára pedig olcsó. Ezeket körülbelül egyfontos darabokra vágják, megfőzik, és miután a levét kisajtolták, egy kevés finomliszttel elkeverve az egészet meggyúrják, ahogy a tésztát készítik; majd a halkenyeret megsütik és kiszárítják a napon, aztán elraktározzák, és egész évben olyan jó étvággyal eszik, mint a kétszersültet.

Ami a tömjént illeti, melyről már elmondtam, hogy garmadával terem, az uralkodó tíz bizánci arannyal veszi mérőjét, és negyvenért adja el a kereskedőknek. Eser grófjára hárul ez a feladat az adeni szultán megbízásából. Mert a szultán az, aki az egész országban tízért vásárolja és negyvenért adja, miként már mondtam. Nem csoda tehát, ha sokat nyer rajta.

De mivel más említenivaló itt nincs, tovább megyünk, és egy másik városról beszélünk, melynek neve Dofar.

38. FEJEZET

Dofar városáról

Dofar nagy, híres és szép város, Esertől ötszáz mérföldre északra.[509] A nép szaracén, uruk egy gróf, aki szintén az adeni szultán alattvalója; mert ez a város még Aden tartományhoz tartozik.

A tenger mellett fekszik, és kitűnő kikötője van, úgyhogy Indiából számos kalmár keresi fel. Saját kereskedői hajószámra viszik innen eladni az arab lovakat, és nagy hasznot húznak az üzletből. A város még számos kisvároson és községen uralkodik.

Sok fehér tömjént termelnek, el is mondom, hogyan. A fák elég magasra nőnek, és apró fenyőkhöz hasonlítanak; törzsüket késsel több helyen bemetszik, s ezekből a nyílásokból nyerik a tömjént. Mint a mézga, néha metszés nélkül is, cseppenként folyik a fából, az ottani nagy hőség miatt. Aztán megkeményedik, és ez a tömjén. Nagyon szép pálmafák nőnek errefelé, melyeken bőségesen terem a finom datolya. Arábia sok jó paripáját hozzák ide, melyeket a kereskedők, mint már említettem, nagy nyereséggel szállítanak tovább Indiába.

Mivel egyebet nem mondhatok erről, sort kerítek Kalatu városára.

39. FEJEZET

A Kalatui-öbölröl és a hasonló nevű városról

Kalatu nagy város, s egy öbölben fekszik, melynek neve Kalatui-öböl.[510] Hatalmas város, és hatszáz mérföldnyire van Dofartól északra, a tengerpart mellett. A nép szaracén, és Hormosz alattvalója. És valahányszor Hormosz melikje,[511] azaz királya, háborúba keveredik egy magánál hatalmasabb fejedelemmel, beveszi magát Kalatu városába, ahol senkitől sem fél, lévén az igen erős és bevehetetlen, mind fekvése, mind erődítményei következtében.

Gabona itt nem terem, azért külföldről hozatják; mert minden kereskedőhajó hoz valamennyit. A kikötő igen tágas és jó, számos Indiából érkező hajó keresi fel, s a városba hozott fűszereket és más árukat innen viszik szét a szárazföld belsejébe. Sok jó arab lovat szállítanak Indiába; és, mint az előbb mondtam, az erről a vidékről Indiába szállított lovak száma bámulatra méltó. Ennek egyik oka, hogy ott nem tenyésztenek lovat, a másik, hogy a bevitt állatok a hozzá nem értő bánásmód folytán hamarosan elpusztulnak, mert a nép ott nem lótenyésztő, sőt még kovácsaik sincsenek, és, mint már korábban említettem, az állatok mindenféle főtt ételt kapnak.

Kalatu városa az öböl szájánál fekszik, úgyhogy urának engedélye nélkül egyetlen hajó sem mehet el mellette. És ha Hormosz melikje, aki egyúttal Kalatunak is melikje és Kerman szultánjának hűbérese, sokallja a szultán által kivetett adót, és annak fizetését megtagadja, a szultán viszont erőszakkal kívánja behajtani rajta, a melik hajóra ül, és Hormoszból Kalatuba megy. Itt viszont megakadályozza, hogy akár egyetlen hajó is az öbölbe jusson, ami szerfelett felháborítja Kerman szultánját, mert ilyenformán elveszti azokat a vámokat, melyeket az Indiából vagy máshonnan a területére érkező kereskedőktől szedni szokott. Ugyanis áruval megrakott hajók nagy számban érkeznek, és ezekből nagy jövedelmet húz. Ezen ok miatt jobbnak látja, ha Hormosz melikjével békét köt, és enged követeléséből. Van továbbá a meliknek egy erődje, mely még erősebb, mint Kalatu város, és még inkább őrzi az öböl bejáratát, sőt szinte elreteszeli; onnan a nap minden órájában látni az érkező hajókat.

Az ország népe sós halon és datolyán él, ami bőven van; az előkelők és gazdagok azonban jobb életmódot folytatnak, és finomabb dolgokat esznek.

Több mondanivalóm erről a tárgyról nincs. Menjünk tehát tovább, és beszéljünk Hormosz városáról, melyet előbb már említettünk.

40. FEJEZET

Visszatérés Hormosz városába, melyről előbb szóltunk

Ha Kalatu városát elhagyva háromszáz mérföldet haladtok északnyugat-észak irányában, Hormosz városába érkeztek. Ez nagy és híres város a tenger mellett. Egy melik uralkodik felette, ami királyt jelent; a kermani szultán alattvalója. Jó sok város és község tartozik Hormoszhoz, melynek népe szaracén. Rettenetes hőség van itt, és éppen ezért házaikat szelelőkkel építik, hogy a levegőt mozgásba hozzák. A szelelőket mindig abba az irányba fordítják, ahonnan a szél fúj; így a szelet behozzák a házba, és azt lehűtik vele. Különben a hőség valóban elviselhetetlen lenne.

Többet nem kell e helyről mondanom, mert előzőleg már annak rendje és módja szerint beszámoltam róla, valamint Kermanról.[512] De mivel más úton haladtunk, újra vissza kellett térnem ide, s illett, hogy másodszor is szóljak róla.

Most azonban elhagyjuk a világnak ezt a részét, és Nagy-Törökországról fogok beszélni és még annál is északabbra fekvő országokról. Van azonban egy dolog, amiről megfeledkeztem. Nevezetesen arról, hogy ha Kalatut elhagyva nyugat és északnyugat irányában haladtok ötszáz mérföldet, Kiszi városába érkeztek. Erről azonban nem szólunk többet, beérjük említésével, és rátérünk tárgyunkra, Nagy-Törökországra; erről fogtok most hallani.

41. FEJEZET

Nagy- Törökországról

Nagy-Törökország[513] királyát Kaidunak hívják; a Nagy Kán unokaöccse ő, mert unokája Csagatájnak, a Nagy Kán testvérének.[514] Sok városa és vára van, hatalmas uralkodó. Jómaga és népe szintén tatár; jó harcosok, ami nem csoda, mert állandóan háborúskodnak.

Kaidu király soha sincs békében nagybátyjával, a Nagy Kánnal, hanem szüntelen életre-halálra harcol vele, és nagy ütközeteket vívott a kán hadseregeivel. A viszály közöttük amiatt támadt, hogy Kaidu követelte a Nagy Kántól az atyai hódításból őt megillető részt, nevezetesen Kathaj és Manzi tartományoknak egyes területeit. A Nagy Kán azt felelte, hogy szívesen ad neki részt a hódításokból, akárcsak fiának, de előbb költözzék a káni udvarba, és megjelenve a tanács előtt vallja magát a kán hűbéresének. Ám Kaidu, aki nagybátyjában vajmi kevéssé bízott, nem volt hajlandó elmenni, hanem kijelentette, hogy csak otthon kész engedelmeskedni a kán parancsainak.

Valójában attól félt, hogy - mivel többször fellázadt a Nagy Kán ellen - az kihasználja az alkalmat, és eltéteti láb alól. Ilyenformán ebből a vitából nagy háborúság támadt köztük, és szörnyű csatákat vívtak; a Nagy Kán pedig évről évre sereget küldött Kaidu határaira, nehogy az orvul megtámadhassa országát. Unokaöccse azonban mégis szüntelenül be-betört a Nagy Kán területére, többször megverve ennek seregét.

És meg is van hozzá a hatalma, mert százezer lovast is ki tud állítani, s ezek mindegyike válogatott és tapasztalt harcos. Több fejedelmi eredetű báró szolgál mellette, vagyis leszármazottai Dzsingisz kánnak, aki az uralkodóházat alapította, és a világ nagy részét meghódította, mint könyvünk előző részében említettem.

Tudnotok kell, hogy Nagy-Törökország északnyugatra fekszik Hormosztól, azon az úton, amelyről írtam. A Dzson-folyó túlsó partján kezdődik,[515] és északi irányban a Nagy Kán birodalmának határáig terjed.

Most pedig azokról a csatákról fogok beszélni, amelyeket Kaidu csapatai vívtak a Nagy Kán hadseregével.

42. FEJEZET

Néhány csatáról, melyet Kaidu király vívott nagybátyjának,
a Nagy Kánnak seregei ellen

Krisztus testet öltésének 1266. esztendejében történt, hogy Kaidu király és unokaöccse, Jeszudar fejedelem[516] nagy hadat gyűjtöttek, hogy megtámadják a Nagy Kán két báróját, akik a Nagy Kán birodalmához tartoztak, de rokonságban állottak Kaiduval is, mert annak a Csagatájnak a fiai voltak, aki kereszténnyé lett és a Nagy Kánnak testvére volt; az egyiknek neve Csibai, a másiké pedig Csiban volt.[517]

De mit is mondjak? Kaidu hatvanezer lovasra rúgó serege élén küzdelembe bocsátkozott a kán két bárójával, saját unokatestvéreivel, akiknek hadserege negyvenezer lovasnál többet tett ki, és nagy csatát vívtak. A bárók vereséget szenvedtek, és aznap Kaidu győzött. Mindkét oldalon sokan elestek, de a két testvérbáró megmenekült, hála jó lovaiknak. Kaidu király büszkeségtől és felfuvalkodottságtól duzzadva tért haza, két évig békében maradt, és nem háborúskodott a Nagy Kánnal; maga a kán sem indított ellene hadat.

Azonban a mondott két év végén Kaidu király lovasokból erős hadsereget gyűjtött össze. Tudta, hogy Karakoronban tartózkodik a Nagy Kán fia, Nomogan,[518] és György, János pap unokája. Ez a két fejedelem szintén hatalmas lovassággal rendelkezett. Mikor pedig Kaidu király felkészült, elindult és átlépett a határon. Miután minden különösebb esemény nélkül gyorsan haladt előre, Karakoron közelébe ért, ahol a kán fia és az ifjabb János pap várta őt nagy sereggel, mert tudtak a közeledéséről. Előkészültek hát a csatára, mint vitéz emberekhez illik, s jókedvűek voltak, tudván, hogy hatvanezer jól felfegyverzett lovas várja parancsaikat. És mikor meghallották, hogy Kaidu egészen közel van, bátran elébe indultak. De mit is mondjak? Tíz mérföld után sátrat vertek, és felkészültek a küzdelemre, a körülbelül hasonló számú ellenség pedig ugyanezt tette.

Mindegyik oldalon hat, tízezer emberből álló oszlopra bontották a sereget, jó kapitányokkal. Mind a két oldalon kitűnően fel voltak szerelve karddal, lándzsával, pajzzsal, íjjal, nyíllal és más fegyverekkel. Tudnotok kell, hogy a tatárok hadiszokásai közé tartozik, hogy mindenki íjat és hatvan nyílvesszőt visz magával. Közülük harminc könnyű és igen hegyes, ezekkel messzire lőnek, vagy az ellenséget üldözik, míg a másik harminc nehéz, széles heggyel; ezekkel közelről támadnak, és nagy zavart keltenek az ellenség soraiban. Ezt hadiparancs írja elő. Ha nyilaikat kilőtték, kardjaikat, bárdjaikat és lándzsáikat veszik elő, melyeket igen derekasan forgatnak.

Mikor mind a két fél felkészült az ütközetre, hangosan megszólaltak a nakkarák. Mert az a szokásuk, hogy addig nem bocsátkoznak csatába, míg meg nem ütik a nagy nakkarát. S mikor a nakkara hangot adott, megkezdődött az elkeseredett, halálos csata, és az ellenfelek vadul egymásnak mentek. Mindkét oldalon annyian estek el, hogy valóban mindkét fél számára szerencsétlen órában kezdődött az ütközet! A földet elborították a sebesültek és az elesettek testei, emberek és lovak egyaránt, miközben a csatazaj olyan erős volt, hogy a mennydörgést sem lehetett volna hallani. Való igaz, hogy Kaidu király sok bátor tettet vitt véghez, melyek erőt öntöttek népének szívébe. Nem maradt mögötte a másik oldalon a Nagy Kán fia és János pap unokája sem, ők is hősöknek bizonyultak a csatában, és megdöbbentő haditetteket vittek véghez, igazi jó érzékkel irányítva csapataikat.

És mit is mondjak? A csata olyan sokáig tartott, hogy a legkeményebbek közé tartozott, melyet valaha a tatárok vívtak. Mindegyik fél arra törekedett, hogy kicsikarja a győzelmet, és tönkretegye az ellenséget, de nem sikerült. Bizony a csata eltartott estig. Sokan elestek; sok gyermek lett árva, sok asszony lett özvegy, és igen sok asszonynak hátralevő napjait borította el a könny meg a bánat; itt az anyákra gondolok, vagy azokra, kik az elesettek mátkái voltak.

Mikor pedig a Nap teljesen letűnt az égről, a harcosok visszavonultak sátraikba. Még a sértetlenek is szinte összerogytak, annyira kimerültek a fáradságtól, a sebesültek pedig, akik nagy számban voltak mindkét oldalon, nyögtek. De mindnyájan inkább pihentek, mint harcoltak, és boldogok voltak, hogy lenyugodhatnak.

Másnap, mikor közelgett a reggel, Kaidu király, kémei által tudomást szerezvén arról, hogy a Nagy Kán sereget küldött fia segítségére, elérkezettnek látta az időt, hogy távozzék. Nyeregbe parancsolta hát seregét, hajnalban maga is lóra ült, és visszaindult országába. És mikor a Nagy Kán fia és János pap unokája látták, hogy Kaidu elvonul seregével, nem üldözték, mert nagyon fáradtak voltak, és nyugalomra szorultak. Kaidu király pedig seregével addig nyargalt, míg haza nem ért Nagy-Törökországba és Szamarkandba. Hosszú ideig nem is kezdett új háborút.

43. FEJEZET

Mit mondott a Nagy Kán a Kaidu által elkövetett rút tettről

Tudnotok kell, hogy a Nagy Kán haragra gerjedt amiatt, hogy Kaidu ilyen károkat okozott országának és népének; és azt mondta, ha nem volna az unokaöccse, és nem származna császári vérből, bizony megbűnhődnék. Mert abban az esetben mindent elkövetne, hogy elpusztítsa őt és országát. Mert tudnotok kell, ha a Nagy Kán akarta volna, semmiképpen sem engedte volna ki a kezei közül. De mégis megkímélte a rokonság miatt. Ilyen módon menekült meg Kaidu király nagybátyjának, a Nagy Kánnak bosszújától.

De most hagyjuk ezt a dolgot, mivel egy csodálatos történetet akarok elmondani, amelyben egy leányról lesz szó, aki Kaidunak volt a gyermeke.

44. FEJEZET

Kaidu hős leányának tetteiről

Tudnotok kell, hogy volt Kaidu királynak egy Aidzsaruk nevű leánya, ami tatárul annyit jelent: a Fényes Hold.[519] Igen szép kisasszony volt, s egyúttal olyan erős és hősies, hogy apja országában nem akadt férfi, aki bátorságban és erőben felülmúlta volna. A bajnoki tornákon minden férfinál erősebbnek bizonyult.

Apja többször szerette volna férjhez adni, de ő nem egyezett bele. Megfogadta, hogy mindaddig nem megy férjhez, amíg olyan emberre nem talál, aki őt minden küzdelemben legyőzi. Csak ahhoz megy és senki máshoz. Mikor apja látta a leány eltökéltségét, szóval ráhagyott mindent, hogy akkor és ahhoz megy férjhez, amikor és akihez akar. A leány oly magas és izmos volt és olyan jól megtermett, hogy szinte óriáshoz hasonlított. A kihívást a szomszédok tudomására hozták, kijelentvén, hogy bárki mérkőzzék is vele, be kell tartania a feltételeket, vagyis ha a leány győz, száz lovat nyer, ha pedig a férfi, akkor hozzá megy feleségül. Így hát sok fiatalember próbált szerencsét, de mindegyik vereséget szenvedett. A leány pedig ilyen módon több mint tízezer lóhoz jutott.

Történt azonban Krisztus 1280. esztendejében; hogy egy ifjú lovag jelentkezett, hatalmas és gazdag király fia, ügyes, erős és kitartó, aki hallva a királyleány kihívását, megjelent küzdeni ellene, abban a reményben, hogy legyőzi és nőül nyeri. Erre igen vágyódott, mert az ifjú hölgy szépségéről sokat beszéltek. Ő maga is deli ifjú volt, félelmet nem ismert és minden tekintetben erős volt, úgyhogy atyja birodalmában senki sem mérkőzhetett vele. Hogy tehát önmagában való bizalmát fitogtassa, ezer lóval jelent meg. Így a hölgy ezer lovat nyerhetett volna egyetlen csapással. Ám az ifjú annyira bízott erejében, hogy biztosan számított a leány kezére.

Tudnotok kell, hogy Kaidu király és felesége, a királyné, a vitéz kisasszony anyja titokban megkérték leányukat, engedje legyőzetni magát, mert igen óhajtották leányuk számára férjül a herceget, látván, milyen derék ifjú és milyen nagy király fia. A kisasszony azonban azt felelte: ha rajta múlik, sohasem győzik le. Amennyiben ellenfele erősebbnek bizonyul nála, szívesen lesz a felesége, de másként nem.

Így hát kijelölték a nagy viadal napját Kaidu király palotájában; a király és a királyné is megjelent. Mikor az egész társaság összegyűlt, mert sokan voltak kíváncsiak a küzdelemre, a kisasszony lépett be először szép selyemujjasban, azután a fiatal bajvívó bársonyujjasban; s valóban szemgyönyörködtető látványt nyújtottak kettesben. Aztán elhelyezkedtek a terem közepén, egymásnak mentek fegyvereikkel, csapkodtak ide-oda, de hosszú ideig egyiknek sem sikerült felülmúlnia a másikat.

Végül azonban úgy történt, hogy a kisasszony az ifjút a terem padlójára sújtotta. Mikor pedig a fiatalember ebbe a helyzetbe került, és a leány fölötte állt, valóban igen szégyenkezett és bosszankodott. Azonnal felkelt, és szó nélkül távozott egész kíséretével, majd visszatért apjához, feldúltan és tele szégyennel, hogy soha férfi még nem állhatott meg előtte, s íme most egy leány győzte le. Az ezer lovat pedig otthagyta.

Mondhatom, hogy Kaidu király és felesége igen elbúsultak; mert úgy történt volna kedvükre a dolog, ha lányuk ennek az ifjúnak felesége lesz.

S tudnotok kell, hogy ettől kezdve a király soha nem ment csatába leánya nélkül. Boldogan vitte magával, mert egyetlen lovag sem forgatta úgy a fegyvereket, mint ez a lány. Néha elment apja oldala mellől, berontott az ellenség soraiba, kiragadott közülük egy férfit, mint sólyom a madarat, és apjához vitte. Tettét megismételte nemegyszer. Most abbahagyom ezt a történetet, és elmesélek egy nagy csatát, melyet Kaidu vívott Argonnal, Abagának, a keleti tatárok urának fiával.

45. FEJEZET

Hogyan küldte Abaga fiát, Argont haddal Kaidu király ellen

Abagának, Kelet urának sok tartománya volt szomszédos Kaidu birtokaival.[520] Ezek Arbre Sol irányában terültek el, melyet Nagy Sándor könyve Arbre Secnek nevez, mint előzőleg már beszéltem róla. Abaga pedig, hogy Kaidu népének betörésétől megvédje magát, fiát, Argont nagy lovas hadsereggel elküldte,[521] hogy szállja meg az Arbre Sec és a Dzson-folyó közötti területet. Tehát Argon egész hadseregével itt vesztegelt.

Történt pedig, hogy Kaidu király nagy sereget gyűjtött össze, melynek fejévé testvérét, a derék és bölcs Barakot tette meg,[522] és csapatait testvére vezetésével Argon ellen küldte. Barak elindult a haddal, és addig haladt, míg elérte a Dzson-folyót, ahol Argontól mindössze tíz mérföld választotta el. Midőn ez megtudta, hogy Barak a közelében van, egész hadseregét összegyűjtötte, és tábort ütött. De mit is mondjak? Mikor aztán hadirendben felvonult mind a két fél, megszólaltak a nakkarák, és elkezdődött a csata; és annyi nyilat lőttek ki, hogy úgy tetszett, mintha zápor esne. Annyi ember és állat pusztult el mindkét részről, hogy teljesen beborították a földet. És addig tartott a csata, amíg Barak embereit Argon hada szétszórta, úgyhogy futásnak eredtek. Argon serege pedig a menekülőket kedve szerint mészárolta. Így zajlott le ez a csata, melyben Argoné lett a győzelem, és Barak megfutott. Menekülését jó lovának köszönhette.

Mivel pedig már elkezdtem Argon történetét, hagyom Kaidut meg testvérét, Barakot, és Argonról mondok el egyet-mást: nevezetesen, hogy mi történt vele azóta, és hogyan került trónra apja halála után.

46. FEJEZET

Hogyan hallotta meg Argon apja halálát és indult átvenni jog szerinti örökét

Miután Argon megnyerte ezt a csatát Kaidu testvére, Barak és annak serege ellen, nem sok idő múlva eljutott hozzá a hír, hogy apja, Abaga meghalt, amin igen elszomorodott. Összeszedte tehát hadseregét, és elindult apja udvarába, hogy jog szerint átvegye a hatalmat. Az út negyven napig tartott.

Történt pedig, hogy Argon egyik nagybátyja, név szerint Akomat szultán (ugyanis szaracén volt),[523] tudomást szerezvén testvérének, Abagának haláláról - mivel unokaöccse, Argon igen távol volt -, úgy vélte, elérkezett az idő, hogy az uralmat magának szerezze meg. Nagy sereget gyűjtött hát össze, és elhunyt testvérének, Abagának udvarába sietett, ahol átvette az uralmat, királlyá kiáltatva ki magát.[524] Ugyancsak birtokába vette a kincstárat is, mely igen gazdag volt, és az egészet fortélyos ésszel szétosztotta a bárók és a sereg között, hogy megnyerje szívüket. A bárók meg a katonák így, nagy prédához jutva, szívesen nevezték őt a legjobb királynak, elteltek iránta szeretettel, és kijelentették, hogy rajta kívül más urat nem kívánnak. Elkövetett azonban egy rút dolgot, mely mindenütt nagy visszatetszést szült: tudniillik testvérének, Abagának minden feleségét megtartotta magának.

De mit is mondjak? Alighogy átvette az uralmat, fülébe jutott, hogy unokaöccse, Argon, egész seregével közeledik. Nem is vesztegelt tovább, hanem azonnal összegyűjtötte báróit meg a népet, és egy hét alatt hatalmas sereget szerelt fel Argon ellen. Könnyű szívvel indult a csatába, mert biztos volt a győzelemben; semmi elkeseredés nem látszott rajta, sőt azt mondogatta: igen szeretné kézre keríteni Argont, hogy kegyetlen halállal lakoljon.

47. FEJEZET

Hogyan indult hadba Akomat szultán seregével unokaöccse ellen,
aki az őt megillető trónt követelte

Mikor Akomat szultán hatvanezer lovast összegyűjtött, útnak indult, és tíz napon át nyargalt velük. Ekkor hírül hozták neki, hogy az ellenség a közelben van, és serege ugyanannyi főt számlál, mint az övé. Ezt hallva, Akomat tábort ütött egy igen szép, téres síkságon. Ott akarta bevárni, hogy Argon megtámadja. Mikor mindezzel készen volt, összehívatta báróit és lovagjait, valamint a fegyvereseket, hogy megtanácskozza velük a tennivalókat; mert agyafúrt ember lévén szerette ismerni mindenkinek a véleményét és szándékát; tehát ezt a beszédet mondta előttük:

„Urak, jól tudjátok, hogy jogosan vagyok királya mindannak, ami testvéremé, Abagáé volt, mert attól az atyától származom, akinek ő is fia volt; és magam is mindenkor segítettem neki meghódítani a földeket és tartományokat, melyeket birtokolunk. Most pedig Argon, testvéremnek, Abagának a fia azt állítja, hogy az uralom őt illeti, amire én azt felelem, bármit hozzon is fel maga mellett, hogy helytelen és méltatlan dolog lenne, ha ő uralkodnék. Mint tudjátok, apja egész élete végéig uralkodott, miután pedig meghalt, úgy illik, hogy én is életem végéig uralkodjam. Mivel pedig így áll a dolog, kérlek benneteket, védelmezzük meg jogunkat, hogy az uralom és hatalom a mi kezünkben maradjon. És ígérem nektek, hogy én csupán a becsületre és hírnévre tartok számot, viszont legyen tiétek a haszon: a vagyon, valamint az uralom tartományaink felett. Mást nem is mondok nektek; mert tudom, hogy derék emberek vagytok, és szeretitek az igazságot; ezért rajta leszek, hogy miénk maradjon, ami minket illet.”

Elhallgatott, és nem szólt többet. Mikor pedig emberei ezt hallották, azt felelték, hogy soha el nem hagyják, amíg él, és segíteni fogják az egész világ, különösképpen pedig Argon ellen; ebben ne is kételkedjék. S megfogadták, hogy Argont élve vagy halva kézre kerítik és kezébe adják. Így tudakolta meg Akomat embereinek szándékát.

48. FEJEZET

Hogyan tanácskozott Argon híveivel nagybátyjának,
Akomat szultánnak megtámadásáról

Tudnotok kell, hogy Argon, amikor már biztos tudomására jutott, hogy Akomat hatalmas sereggel tábort ütött, nagy haragra gerjedt. De arcán semmi sem látszott, mert nem akarta emberei előtt elárulni félelmét: mivel az valóban sokat árthatott volna neki. Tehát mindebből semmit ki nem mutatott, inkább úgy viselkedett, mint akinek semmi kétsége sincs, sőt még vigasztalta embereit, ahogy a tapasztalt bölcsek szokták. Azonnal hívatta minden báróját; és mikor azok nagy számban összegyűltek sátrában, mert a táborban is igen fényűzően lakott, ilyen szavakkal fordult hozzájuk:

„Kedves testvéreim és barátaim, bizonyára mindnyájan tudjátok, atyám mennyire szeretett titeket; míg élt, úgy tekintett rátok, mint testvéreire és fiaira; és emlékeztek, hány csatát harcoltatok vele végig, és hányszor segítettétek győzelemre földjei meghódításában. Tudjátok, hogy annak fia vagyok, aki titeket annyira szeretett, és én is szeretlek titeket, mint tulajdon testemet. És mivel színigaz, amit mondok, helyes, ha segítségemre vagytok az ellen, aki a jog és igazság ellen tör, és aki ki akar forgatni bennünket örökségünkből, és el akar űzni minket és családunkat földjeinkről. És tudjátok meg, hogy hitünket elvetette, szaracén lett, és Mohamedet imádja. És mondjátok, méltó lenne-é, hogy tatárokon szaracén uralkodjék? Tehát testvéreim és barátaim, mindezen oknál fogva legyen bennetek szív és akarat, hogy megcselekedhessétek mindazt, ami a minket fenyegető veszélyeket elháríthatja. Mindenkit kérek, legyen bátor, és feszítse meg erejét a harcban annyira, hogy megnyerjük a csatát, és mienk maradjon országunk, nem pedig a szaracénoké. Én reménykedem, hogy Isten nem küld halálba bennünket, sőt mindenki bizonyosra veheti, hogy megnyerjük a csatát, mert mienk az igazság, nem az ellenségé. Többet nem mondok nektek, de kérlek mindnyájatokat, e szerint cselekedjetek.”

Valóban elhallgatott, és nem mondott többet.

49. FEJEZET

Hogyan feleltek a bárók Argonnak

Mikor a bárók és lovagok, kik ott voltak, Argonnak bölcs és helyes szavait hallották, mindegyik azt mondta magában, hogy inkább meghal, mintsem megfusson a csatából. De mivel mindenki hallgatag maradt, egy idős báró állott fel, és így beszélt a többi helyett:

„Felséges urunk, Argon! Elismerjük, hogy mindaz, amit nyíltan elénk tártál, igazság, és azt feleljük neked, hogy mindnyájan készek vagyunk erre a csatára, amelyet minden erőnkkel meg akarunk vívni. És inkább meghalunk, de nem futunk meg a küzdelemből; bizonyosak lehetünk afelől, hogy győzni fogunk az igazság erejénél fogva, mely oldalunkon van, és amazok vereséget szenvednek; ezért azt tanácsolom, induljunk azonnal az ellenség ellen, támadjuk meg őket, és arassunk fölötte olyan győzelmet, hogy csodájára járjon a világ.”

Az öreg elhallgatott, és nem beszélt többet. De mit is mondjak még? Elhihetitek, hogy senki sem szólt ellene, hanem mindnyájan teljes szívvel helyeselték szavát, és azt óhajtották, hogy mielőbb hadra keljenek.

S mikor eljött a következő nap. Argon és emberei jókor reggel felkerekedtek, hogy elpusztítsák az ellenséget. Addig lovagoltak, amíg arra a síkságra nem értek, ahol az ellenség táborozott. Két mérföldnyire Akomat táborától megállapodtak, és miután tábort ütöttek, Argon két emberét kiválasztotta, és elküldte őket nagybátyjához üzenettel, amint azt rögtön hallani fogjátok.

50. FEJEZET

Milyen üzenetet küldött Argon Akomathoz

Mikor a két bölcs, két elég magas korú férfiú, urától a megbízást megkapta, semmit sem késlekedett, hanem azonnal lóra ült. Végiglovagoltak a táboron, és leszálltak Akomat sátra előtt, ahol sok báró gyűlt össze. Jól ismerték a szultánt és az is őket. Udvariasan köszöntek egymásnak. Akomat nyájas arccal üdvözölte őket, és hívta, hogy üljenek le eléje a sátorban; s mikor így együtt voltak, a két agg egyike fölemelkedett, és így szólt:

„Felséges urunk, Akomat! Argon unokaöcséd igen csodálkozott azon, amit tettél, hogy elvetted tőle az uralmat, sőt haddal vonultál ellene, hogy halálos küzdelmet vívj vele. Ez nincs rendjén, és nem illik, hogy nagybátya így cselekedjék unokaöccsével; éppen ezért tiszta szívvel megkér, mint nagybátyját, állj el szándékodtól, és mondj le az uralomról, nehogy harc támadjon köztetek; ő pedig megígéri, hogy atyjaként fog tisztelni, és nagyúri rangod lesz a birodalomban. Ezt üzeni neked unokaöcséd általunk.”

Aztán elhallgatott, és nem szólt többet.

51. FEJEZET

Hogyan felelt Akomat Argon üzenetére

És mikor Akomat szultán meghallotta unokaöccsének üzenetét, így felelt: „Urak és követek - mondotta -, unokaöcsém szavai haszontalanok, mert a föld enyém, és nem az övé, és én hódítottam meg atyjával együtt. Menjetek hát, és mondjátok meg unokaöcsémnek, hogy nagyherceget csinálok belőle, ha akarja, és sok földet adok neki, fiamként bánok vele, és rajtam kívül ő lesz a legnagyobb úr. De ha nem hajlandó, hozzátok tudomására, hogy halál vár reá. Ezt felelem unokaöcsémnek, és semmilyen engedményre vagy lemondásra nem vagyok kapható!”

Akomat ekkor elhallgatott, és nem beszélt tovább. Mikor a követek hallották a szultán szavait, ismét megkérdezték: „Nincs rá mód, hogy jobb belátásra térítsünk?” „Soha - mondta ő -, amíg élek, nem változtatom meg elhatározásomat.”

Mikor a követek ezt hallották, nem maradtak tovább, hanem úgy, amint jöttek, visszalovagoltak uruk táborába, leszálltak lovukról sátra előtt, és elmondták, mit végeztek nagybátyjánál. Mikor Argon meghallotta nagybátyja üzenetét, nagy haragra lobbant, és hangosan felkiáltott, úgyhogy körülötte mindenki meghallotta:

„Mivel nagybátyám ilyen gonoszságot követett el velem, ne éljek és ne legyen földem, ha nem állok olyan bosszút, melynek az egész világ csodájára jár!” Ezen szavak után így szólt báróihoz és lovagjaihoz: „Ne vesztegeljünk tovább, hanem induljunk minél előbb, hogy lesújtsunk az árulóra és bitorlóra, s legyetek rajta, hogy holnapig felkészüljünk a harcra és elpusztítsuk őket.”

És mit is beszéljek még? Egész éjszaka készülődtek, hogy minden meglegyen, ami a harchoz szükséges. Akomat szultán pedig, akinek kémei tudomására hozták, hogy holnap Argon csatát kezd ellene, szintén összegyűjtötte embereit, és intette őket, hogy legyenek bátrak.

52. FEJEZET

Az Argon és Akomat közti csatáról és Argon fogságáról

És mikor eljött a következő nap, Argon embereivel együtt felkészült, bölcsen és körültekintően csatarendbe állította seregeit, jó szóval intvén őket, hogy derekasan viselkedjenek. Mikor pedig mindent elrendezett, megindultak az ellenség felé.

Akomat szultán is csatarendbe állította embereit, és nem várta meg, hogy Argon elérje táborát, hanem bölcsen és előrelátóan indulást parancsolt. Valóban meg is indultak Argon felé, és addig haladtak, amíg egészen megközelítették.

És mikor a két nagy sereg megpillantotta egymást, mindkettőben felkerekedett a harci vágy; nem voltak képesek nyugodtan maradni, hanem egymásnak rontottak. Kegyetlen és makacs csata kezdődött. Látni lehetett, hogy hullanak le a lovasok lovukról, hallani lehetett a földre esett és megsebesült emberek kiáltozását és jajveszékelését; mikor pedig kilőtték nyilaikat, kardot rántottak, lándzsát ragadtak, és szemtől szemben küzdöttek egymással. Kardjaikkal hatalmas csapásokat mértek egymásra; karokról levágott kezeket és törzsekről levágott fejeket lehetett látni mindenfelé. A zajtól és kiabálástól a mennydörgést sem lehetett volna hallani. Mert tudnotok kell, hogy ez a csata baljóslatú órában kezdődött mindkét fél számára, mert miatta sokan maradtak árván, sok nő siratta férjét és sok anya gyermekét.

De miért nyújtsam a történetet? Elhihetitek, hogy ama napon Argon derekasan harcolt, és számos jó példát mutatott embereinek; de mindez semmit sem ért, mert a szerencse annyira ellene volt, hogy ügye rosszra fordult; emberei egy idő múlva nem voltak képesek helyükön maradni, hanem megfutottak. Akomat és emberei pedig üldözés közben igen sokat elpusztítottak közülük.

Argont is menekülés közben fogták el. Mikor ez megtörtént, abbahagyták az üldözést, és ujjongva tértek vissza a táborba. Akomat elrendelte, hogy erősen őrizzék unokaöccsét, majd pedig, buja ember lévén, arra gondolt, milyen jól fog mulatni az udvar szép asszonyai között. Egy nagy melikre hagyta hát hadseregének parancsnokságát, megmondván, hogy úgy vigyázzon Argonra, mint a szeme fényére, és kövesse őt az udvarba rövid menetekben, hogy kímélje a csapatokat. Azután nagy pompával bevonult királyi palotájába.

Tehát Akomat, mint említettem, egy melik parancsnoksága alatt hagyta hátra a hadsereget, Argon pedig bilincsek közt sínylődött, szívében keserűséggel, úgyhogy legszívesebben meghalt volna.

53. FEJEZET

Hogyan menekült meg Argon a börtönből

Történt pedig, hogy az egyik nagy tatár báró, aki igen öreg ember volt már, megsajnálta Argont, s azt mondta magában, hogy gonosz és árulóhoz méltó dolog börtönben tartani törvényes urát, miért is elhatározta kiszabadítását. Nem is halogatta a dolgot, hanem rögtön felkeresett néhány más bárót, és elmondta nekik szándékát, kifejtvén, hogy jó és okos tett lenne kiszabadítani és urukká tenni Argont, mint azt az igazság követeli. Mikor a többi báró ezt a tervet meghallotta, mind úgy találta, hogy igen bölcs és igaz dolog, amit mond; tehát elfogadták ajánlatát. Szívvel-lélekkel csatlakoztak hozzá. Mikor a bárók így megegyeztek, Boga, aki az egész ügynek kezdeményezője volt, és vele együtt Elcsidaj, Togan, Tegana, Tagacsar, Ulataj és Szamagar - az itt nevezettek mindnyájan elindultak a sátor felé, ahol fogva tartották Argont.

Mikor odaértek, Boga, a társaság vezetője szólalt meg elsőnek: „Jó uram, Argon - mondta -, mindannyian tudjuk, hogy gonoszul cselekedtünk, mikor elfogtunk téged, és azért jöttünk, hogy visszatérjünk a jog és igazság útjára. Éppen ezért szabaddá és hűbéres urunkká teszünk, a törvény erejénél fogva.” Ekkor Boga elhallgatott, és többet nem beszélt.

54. FEJEZET

Hogyan nyerte el Argon végül a trónt

Mikor Argon Boga szavait hallotta, először ízetlen tréfának vette, és keserű lélekkel így felelt: „Jó uram - mondta -, nem szép, hogy így kigúnyolsz! Legyen elég az a rossz, amit eddig már elkövettetek velem, és hogy itt tartotok engem fogva, börtönben, láncok közt, törvényes uratokat! Jól tudjátok, nincs kétség afelől, hogy gonosz és hitvány dolgot cselekesztek, tehát kérlek, hagyjatok engem békén!”

„Jó urunk, Argon - mondta Boga -, hidd el, hogy nem gúnyolunk téged - erre esküszünk -, hanem komolyan beszélünk.” Ekkor a bárók ünnepélyesen esküt tettek neki, mint uruknak, Argon pedig szintén megesküdött, hogy sohasem hányja szemükre egykori fogságba vettetését, hanem olyan jóságosan bánik velük, mint atyja tette.

Mikor az eskük elhangzottak, levették Argon béklyóit, és éltették őt mint urukat. Argon úgy óhajtotta, hogy egy sor nyilat röpítsenek a sátorba, ahol a rabtartó melik tartózkodott, aki egyúttal a hadsereg parancsnoka is volt. Nem is késlekedtek, hanem kilőtték a nyilakat, és megölték a meliket. Mikor ez megtörtént, Argon már uralkodóként adta ki a parancsokat, melyeknek mindenki engedelmeskedett. Megmondom még, hogy a megölt meliknek a neve Szoldán volt, és Akomat után rangban ő következett. Így nyerte el Argon a hatalmat.

55. FEJEZET

Hogyan esett fogságba Akomat

És amikor Argon látta, hogy ismét úr lett, megparancsolta, hogy induljanak az udvar felé, hogy rajtaüthessen Akomaton. Sehol sem vesztegelt, hanem egyenesen haladt az úton előre.

Történt pedig egy napon, hogy Akomat az udvarban éppen nagy vigalmat csapott, mikor hírnök jelent meg előtte és szólt: „Uram, hírt hozok, nem olyat, amilyet szeretnék, hanem igen rosszat. Tudd meg, hogy a bárók kiszabadították és királyukká tették Argont, azonkívül megölték Szoldánt, a te kedves barátodat, most pedig útban vannak, hogy téged elfogjanak és megöljenek, éppen ezért cselekedj úgy, ahogy legjobbnak látod.” A hírnök elhallgatott, és többet nem mondott.

Mikor Akomat ezeket a szavakat meghallotta és elméjében felfogta, olyan nagy rémület szállta meg, hogy sem mozdulni, sem szólni nem tudott. De mégis úgy cselekedett, mint a bátor és derék emberek, és azt mondta annak, aki ezt a hírt hozta, hogy senkinek egy szót ne merjen erről szólni. Amaz pedig azt felelte, hogy engedelmeskedik a parancsainak. Akomat tüstént lóra ült azokkal együtt, akikben legjobban bízott, és elindult Babilon szultánjához, hogy megmentse életét; és senki sem tudta, hová megy, kivéve azokat, akik a kíséretében voltak.

Mikor pedig már hatnapi utat tett meg, egy szoroshoz érkezett, melyen kívül más út nem vezetett; a szoros őrzője pedig tudta, hogy az áthaladó nem lehet más, mint Akomat, és látta, hogy menekül. Tehát így gondolkodott magában: minden bizonnyal el lehet fogni, mivel kíséretében nincsenek harcosok. És valóban úgy történt, ahogy az őr kigondolta, mert nyomban el is fogta a menekülőt. Akomat kegyelemért könyörgött, és hatalmas kincseket ígért neki. De az őr fölöttébb szerette Argont; kijelentette hát, hogy a kincs mit sem ér számára, és az egész világ kincse sem kellene, ha azt nem urának, Argonnak kezéből kapja. De minek is beszéljek? Az, aki a szorost őrizte, mikor Akomatot elfogta, nem késlekedett, hanem azonnal lóra ült, és meg sem állt, míg az udvarba nem ért, ahol Argon elé állott; ez utóbbi csupán három napja érkezett meg, és igen fel volt háborodva Akomat szökése miatt.

56. FEJEZET

Hogyan ölték meg Akomatot unokaöccse parancsára

Mikor a szoros őrtisztje Argon elé járult a fogoly Akomattal, a király úgy megörvendezett, hogy jobban nem is lehetett volna. Átkokkal üdvözölte nagybátyját, megígérvén, hogy megkapja, amit érdemel. Rögtön meg is parancsolta hadseregének, hogy gyülekezzék előtte, s anélkül, hogy bárkivel is tanácskozott volna, elrendelte, hogy a foglyot végezzék ki, és testét szaggassák szét. A kijelölt tiszt Akomatot elvezette, kivégezte, és testét olyan helyre vetette, hogy soha senki nem látta többé. Ez volt tehát Argon és nagybátyja, Akomat viszályának története.

57. FEJEZET

Hogyan ismerték el Argont uralkodónak

Mikor Argon megcselekedte ezeket, amiket hallottatok, és övé lett a trón meg a királyi palota, a különböző tartományok bárói, akik atyjának, Abagának alattvalói voltak, elébe járultak hódolni, és engedelmességet fogadtak, mint illik. És miután Argon megerősítette uralmát, fiát, Kazánt[525] harmincezer lovassal Arbre Sechez küldte, vagy inkább annak vidékére, hogy őrizze a határt.

Argon pedig a birodalomban maradt. S tudnotok kell, hogy Krisztusnak 1286. évében kezdte meg uralkodását. Akomat két évig uralkodott, Argon hat évig. A hatodik év végén megbetegedett és meghalt; egyesek ugyan azt mondják, hogy méreg ölte meg.

58. FEJEZET

Hogyan szerezte meg Kiakatu az uralmat Argon halála után

Közvetlenül Argon halála után egy nagybátyja, aki testvére volt atyjának, Abagának, ragadta magához a trónt; amit könnyen tehetett, mivel Kazán éppen olyan messze volt, mint Arbre Sec. Mikor Kazán meghallotta apja halálát, nagyon elkeseredett; még inkább, amikor megtudta, hogy Kiakatu ült a trónra. Az ellenségtől való félelem miatt nem kockáztathatta meg, hogy elhagyja a határt, de azt megfogadta, hogy ha ideje és alkalma lesz, bosszút áll rajta, mint ahogy apja is bosszút állt Akomaton.

De minek is beszéljek? Kiakatu tovább uralkodott, és mindenki engedelmeskedett neki, kivéve azokat, akik Kazán mellett voltak. Kiakatu elvette unokaöccsének, Argonnak feleségeit. Ettől kezdve állandóan nők között töltötte az idejét, mert igen buja természetű volt. Két évig ült a trónon, azután meghalt. Tudnotok kell, hogy megmérgezték.

59. FEJEZET

Hogyan szerezte meg Baidu az uralmat Kiakatu halála után

Mikor Kiakatu meghalt, nagybátyja, a keresztény Baidu ragadta magához az uralmat.[526] Ez Krisztus után 1294-ben történt. Így tehát Baidu ült a trónon, és mindenki engedelmeskedett neki, kivéve Kazánt és híveit.

Mikor Kazán meghallotta, hogy Kiakatu meghalt, és Baidu szerezte meg a trónt, nagy izgalom fogta el. Azért is bosszankodott, mert nem tudott bosszút állni Kiakatun. Ami Baidut illeti, Kazán megesküdött, hogy olyan bosszút áll rajta, hogy az egész világ arról beszél. S úgy gondolta, tovább már nem késlekedhet, hanem Baidu ellen indul és végez vele. Így hát összegyűjtötte embereit, és elindult velük, hogy megszerezze a trónt.

Mikor Baidu erről tudomást szerzett, nagy sereget állított fel és helyezett készenlétbe, majd tíznapi járóföldre eléje indult; így várta Kazán érkezését; közben több intelmet és buzdítást intézett népéhez.

De mit is mondjak? Még aznap heves csata kezdődött. Baidu pedig nem volt képes hosszabb ideig ellenállni Kazánnak, és nem sokkal azután, hogy a küzdelem megindult, több csapat átpártolt Kazánhoz. Ekkor Baidu ügye már elveszett, és Kazán maradt győztesen a csatatéren. Ez, miután megnyerte a csatát és Baidut halálra ítélte, rögtön a fővárosba indult, és elfoglalta trónját. A bárók hódoltak előtte, és engedelmeskedtek neki, mint uruknak. Kazán a Krisztus utáni 1294. évben kezdett uralkodni.

Így hát hallottátok, hogyan következtek az események Abagától Kazánig. És még elmondom, hogy Alau, Baudasz legyőzője és Kubiláj Nagy Kán testvére volt az őse mindazoknak, akiket említettem. Mivel ő volt Abagának apja, Abaga pedig Argoné, Argon pedig a most uralkodó Kazáné.

Most, miután annak rendje s módja szerint beszámoltunk a keleti tatárokról, elhagyjuk őket, és visszaugrunk, hogy előadjunk egyet-mást Nagy-Törökországról. De tulajdonképpen már mindent elmondtunk Nagy-Törökországról és Kaidu történetéről is, ilyenformán több mondanivalónk nincs. Tovább haladva tehát, a távoli észak tartományairól és nemzeteiről szólunk.

60. FEJEZET

Koncsi királyról, aki a messze északon uralkodik

Tudnotok kell, hogy a távoli északon egy Koncsi nevű király uralkodik.[527] Ő maga tatár, úgyszintén népe is az; mindnyájan a tatárok vallását és szokásait követik, amik meglehetősen nyersek és durvák. De hát legalább megőrizték úgy, ahogy Dzsingisz kán és a többi valódi tatár gyakorolta. Elmondok róluk egyet-mást.

Tudnotok kell, hogy minden tatár bálványimádó: nemezből csinálnak istent maguknak, és Natigájnak nevezik; s társul egy istennőt adnak neki; aztán azt mondják, hogy ők ketten a földnek az istenei, akik állataikat és gabonájukat, valamint földi javaikat védelmezik. Ehhez a két alakhoz imádkoznak, és ha valami jó ételt esznek, megkenik vele isteneik száját, mondván, hogy az isten is evett, és más hasonló ostoba dolgokat cselekszenek.

A király senkinek sem alattvalója, Dzsingisz kán véréből származik, és közeli rokona a Nagy Kánnak. Ennek a királynak sem városa, sem vára nincs. Népe vagy a téres síkságokon, vagy a nagy hegyek közt és a völgyekben él, ahogy az időjárás parancsolja. Állataik húsával és tejjel táplálkoznak; gabonát nem termelnek. A királynak tömérdek népe van, de senkivel sem visel háborút, és népe nagy nyugalomban él. Rengeteg szelídített állatot, lovat, ökröt, birkát és egyebet tenyésztenek.

Ebben az országban óriási fehér medvéket lehet találni, melyeknek hosszúsága több mint húsz tenyér. Vannak továbbá nagy, fekete rókák, vadszamarak és sok a coboly. Azokra az állatokra gondolok, melyeknek prémjéből az ezer bizánci aranyat is megérő drága ruhákat készítik. Rengeteg szürke mókus is van, s azonkívül tömérdek „fáraó patkánya”, mit a nép egész nyáron át fogyaszt. Valóban bővelkednek a vadásznivalóban, mert vad és úttalan vidéken laknak.

Tudnotok kell, hogy a király országának határán sivataghoz hasonló lakatlan terület fekszik, ahol a lovak és más nagyobb állatok, mint az ökör, szamár vagy teve, nem közlekedhetnek, mert tele van tavakkal meg forrásokkal, és emiatt annyi a jég, sár és ingovány, hogy az állatok nem tudnak járni. Valóban, az erős fagy miatt a tavakat majdnem mindig jég borítja, úgyhogy csónakkal nem közlekedhetnek, de a jég mégsem elég erős ahhoz, hogy a nehéz állatokat, szekereket elbírja. A síkság többi részén, a tavak körül pedig annyi a jég, a kátyú és a sár, hogy nincs út, amelyen egy nagy állat járművet elhúzhatna. Ennek a nehezen járható vidéknek tizenhárom napi járóföld a kiterjedése. Minthogy azonban olyan nagy tömegben tenyésznek itt a drága prémes állatok, melyekért igen szép árat lehet kapni, az ország lakói megtalálták a módját, miképpen juthatnak el idegen országok kereskedői hozzájuk. Minden napi járóföld végén kis faházakból tanya áll; az emberek, akik hozzák és viszik az árukat, meg a kereskedők, akiket a nyereségvágy az országba csábított, ezekben kényelmesen megszállhatnak. Minden településen van egy ház, mely állomásul szolgál a futárok számára, akik ezen a vidéken áthaladnak. Minden állomásházban körülbelül negyven hatalmas kutyát tartanak, alig kisebbeket a szamárnál: ezek éppen úgy megszokták a járomhúzást, mint nálunk a csikók; szán elé fogva egynapi járóföldön át egyik állomástól a másikig viszik a követeket; rögtön elmondom, hogyan.[528]

Mint tudjátok, a jég és posvány olyan tömérdek, hogy elborítja az utat, mely tizenhárom napon keresztül két hegy között, egy nagy völgyben vezet, úgyhogy, mint mondtam, sem lovak, sem kerekes járművek számára nem járható. Éppen ezért szánokat csinálnak; ezek kerekek nélkül közlekednek, könnyű fából készülnek, és alul lapos talpak vannak rájuk szerelve, melyeknek vége elöl félkör alakban felkunkorodik, úgyhogy átsiklik a jég, valamint a sár és ingovány fölött, anélkül hogy belemerülne. És mivel az itteni kutyák a vontatást már megszokták, és amellett a járművek terhe sem nagy, minden erőltetés nélkül el tudják végezni munkájukat.

Vannak efféle szánok a mi országunkban is, nevezetesen a hegyekben, és ilyeneket használnak nálunk télen széna és szalma szállítására, ha nagy esők estek, és a vidék elposványosodott. A szánokra medvebőrt terítenek, melyre a futár ráül. A szán gondozója pedig hat nagy kutyát fog be kettesével, hogy húzzák a szánt. A kutyáikat senki sem hajtja, mégis egyenesen haladnak a következő állomásig, nagyszerűen áthúzva a szánt a sáron és jégen. Így történik a következő állomáson is. Az állomások tulajdonosai szintén ilyen kutyaszánon közlekednek, és rávezetik állataikat a legjobb és legrövidebb útra. Mikor pedig a következő állomásra érnek, ott készen találják az új kutyákat és szánokat, míg a régi visszafordul más utasokkal; így utaznak ezen a vidéken át, mindig kutya von tatással.

A tizenhárom napos úton sokat vadásznak, mert a szomszédos hegyek és völgyek lakói kitűnő vadászok, és rengeteg értékes vadat ejtenek, amiből nagy hasznuk van. Ilyenek a menyét, a hermelin, a nyest, a coboly, a fekete róka és sok más állat, amelyeknek bőréből a legfinomabb szőrme készül. Az állatokat csapdával fogják, ahonnan nem menekülhetnek. De mondhatom, ezen a vidéken olyan erős a hideg, hogy az emberek lakása föld alatt van, tehát állandóan föld alatt élnek. Egyébként életük küzdelmes, és egyáltalán nem szép emberek.

Több mondanivaló nincs e tárgyról, így hát rátérek arra a vidékre, ahol örök a sötétség.

61. FEJEZET

A Sötétség országáról

Még északabbra és jó messzire az imént említett királyságon túl olyan vidék terül el, mely a „Sötétség országa” nevet viseli,[529] és joggal, mert itt soha nem látni sem Napot, sem Holdat, sem csillagokat az égen, hanem az év legnagyobb részében olyan sötét van, mint nálunk alkonyatkor. Ennek oka az állandó köd, mely soha fel nem szakad, és a szél sem űzi el. A népnek nincs királya, nem alattvalója senkinek, műveletlen, barbár és állat módra él.

Mindazonáltal a tatárok néha felkeresik az országot, mely szomszédos velük, hogy állatokat és egyéb javakat raboljanak, mégpedig a következőképpen. Csikós kancákon közelítik meg ezt a vidéket, a csikókat pedig a határon hagyják. Miután összeszedték a zsákmányt, amire szert tehettek, a kancák segítségével keresik meg az utat visszafelé, melyek sóvárognak csikóik után, és sokkal könnyebben eligazodnak, mint maguk a lovasok, akik a sötétség meg a köd miatt nem találnának haza országukba.

Rengeteg értékes prémes állat él errefelé, mint a coboly, amelyről már szóltam, továbbá a nyest, a szürke mókus, a fekete róka és több más jeles fajta. Az itteni lakosok nagyszerű vadászok, és tömérdek prémet halmoznak fel, melyek a tatárföldi prémeknél is drágábbak: éppen ezért rabolják el tőlük. A szomszédos, napfényes vidéken lakó népek ezeket a prémeket megveszik tőlük, mivel a sötétség országának népe a világosság országába viszi eladni áruját, és mondhatom nektek, hogy a kereskedők nagy hasznot húznak belőlük.

A lakosság magas és jól megtermett, de igen sápadt és színtelen, aminek oka a napfény hiánya. Az ország egyik széle Nagy Rosziával határos, ahová a prémek egy részét viszik. Mivel több mondanivalóm nincs róluk, tovább haladok, és mindenekelőtt Roszia tartományról szólok.

62. FEJEZET

Rosziának és népének leírása. A tavak országa

Roszia igen nagy ország, mely észak felé fekszik.[530] Népe keresztény, és a görög hitet vallja. Több király uralkodik felettük, és a nép saját nyelvét beszéli. Egyszerű emberek, de férfiak és nők egyaránt csinosak, mindenki magas, fehér bőrű, és hosszú szőke hajuk van. Sok hágó és szoros vezet az országba; senkinek sem fizetnek adót, kivéve bizonyos nyugati tatár királyt, akinek neve Toktai.[531] Mert országuk keleti határa szomszédos a tatárokéval. Neki valóban fizetnek adót, noha elég keveset. Nem kereskedőország, bár tömérdek értékes prémes állat tenyészik erre, mint a menyét, coboly, hermelin, szürke mókus és róka, s prémjük a legjobb a világon. Sok viaszuk van. Továbbá ezüstbányák urai, s azokból nagy mennyiségű ezüstöt termelnek.[532]

Több említésre méltó dolog nincs; így hát hagyjuk Rosziát, és a Nagy Tengerről fogok szólani, valamint arról, milyen tartományok és nemzetek találhatók körös-körül a partjain. Kezdjük el mindjárt Konstantinápolynál.

Először azonban egy tartományról kell megemlékeznem, mely észak és északnyugat közt fekszik. Ezen a vidéken, amelynek a neve Lak,[533] és amely Rosziával szomszédos, igen sok a tó. A nép részben keresztény, részben szaracén. Saját királya uralkodik felette. Rengeteg finom szőrméjük van, emiatt sok kereskedő látogatja őket különböző országokból. Iparból és kereskedelemből élnek.

Több említenivalóm nincs, így hát más tárgyról szólok. De valamit el kell még mondanom Rosziáról, amiről megfeledkeztem. Itt van a legnagyobb hideg az egész világon, akkora, hogy alig lehet kibírni. És ha nem lennének mindenfelé izzasztó kamrák, sokan meghalnának a hidegtől. De van egy csomó izzasztó kamra, melyeket a nemesek és gazdagok éppen úgy könyörületességből építtetnek, mint nálunk az ispotályokat. Mindenki látogathatja ezeket, ha szükségét érzi. A hideg néha olyan heves, hogy az emberek - hazamenet vagy ügyeik intézése közben - szinte jéggé fagynak, míg egyik izzasztótól a másikig eljutnak, pedig olyan sűrűn vannak elhelyezve, hogy néha hatvan lépésnél nincsenek messzebb egymástól. Az ember, tehát elhagyja az egyiket kimelegedve, kint lehűl, a másikban megint felmelegszik; így érkezik végre haza vagy oda, ahová igyekezett. Továbbá mindig futva járnak, hogy meg ne fagyjanak, míg egyikből a másikba eljutnak. És gyakran megesik, hogy valaki, mivel hitványul van öltözve, vagy kora miatt nem tud elég gyorsan futni, vagy mert alkata gyengébb a többinél, vagy mert háza túl messze van, a földre bukik, és mielőtt a következő izzasztót elérhetné, a fagytól majdnem meghal. Ám az arrajárók azonnal felemelik, beviszik a legközelebbi izzasztóba és levetkőztetik; ott a melegtől visszatér belé az élet.

Az izzasztókat így építik: négyszögben nagy gerendákat helyeznek egymásra, olyan gondosan összeillesztve, hogy nem lehet közöttük átlátni; az eresztékeket jól megtapasztják agyaggal vagy mással, hogy a hideg keresztül ne hatolhasson rajtuk. A tető felső részén ablak nyílik, amelyen át eltávozik a füst, mikor fűtenek. Bent egy halom tuskó van, amiből bőven dobálnak a tűzrakásra; mikor a tűz lobog, hogy füstje kimenjen, fent ablakot nyitnak. De ha már nincs füst, az ablakot vastag nemezzel elzárják; a visszamaradt parázs nagy meleget ad. Lejjebb, az izzasztó falában szintén van egy vastag nemezzel fedett ablak; ezt olyankor nyitják ki, ha világosságra vágynak, és nem fúj a szél; mert ha a szél fúj, csak a felső ablakot nyitják ki. Az ajtó, melyen ki-bejárnak, szintén nemezből való. Ilyenek az izzasztók. A nemes és gazdag embereknek saját izzasztóik vannak. A hideg miatt a házakat is nagyon jól zárják.

Most egy különös szokásukról számolunk be. Mézből és árpából igen jó italt készítenek, amelynek a neve méhsör; ezzel a méhsörrel nagy dorbézolásokat rendeznek, mint mindjárt elmondom: jókora társaság gyűl össze, férfiak, nők vegyesen, főként nemesek és mágnások, harmincával, negyvenével, sőt ötvenével, férjek, feleségek, gyermekek. Minden társaság kapitányt választ, aki vigyáz a szabályokra: például ha valaki illetlen szót mond, vagy helytelen dolgot cselekszik, a kapitány megbünteti. Aztán ott vannak a méhser eladói, akiket bízvást nevezhetünk kocsmárosoknak. A társaság lemegy a pincébe, és az egész napot dorbézolással tölti, amit ők stravizának neveznek.[534] Este a kocsmáros bemutatja a megivott méhsörről a számlát, és mindenki kifizeti a reá, valamint feleségére és gyermekeire eső részt. Dorbézolásaik alkalmával gyakran előleget vesznek fel gyermekeikre a jelenlevő kazárföldi [535]vagy szoldaiai meg környékbeli kereskedőktől. A pénzt elisszák, és így gyermekeiket eladták.

A hölgyek azonban, kik az ilyen egész napos dorbézolásban részt vesznek, nem vonulnak el vizelni; szolgálóik nagy spongyákat hoznak nekik, és olyan ügyesen csúsztatják kezükbe, hogy senki észre nem veszi. Úgy tesznek, mintha úrnőjükkel beszélgetnének, miközben egyikük odadugja a spongyát, amibe a hölgy belepisil; aztán a szolgáló a teli spongyával távozik. Így ott vizelnek, ahol akarnak. De elmondunk egy megtörtént esetet. Mikor egyszer egy ilyen dorbézolásból egy férfi hazafelé ment feleségével, az asszony leguggolt vizelni. Ám olyan szörnyű hideg volt, hogy a lába közötti szőrzet összefagyott az út füvével. Szegény asszony nem tudott mozdulni a fájdalomtól, és segítségért kiáltott. A férj igen részeg volt ugyan, de mégis szívére hatott felesége szerencsétlensége, úgyhogy négykézlábra állt és odalehelgetett, gondolván, hogy lélegzete melege megolvasztja a jeget. Lehelete azonban szintén jéggé vált, és ráadásul tulajdon szakálla is hozzáfagyott a lábközi szőrzethez, és íme, most már ő sem tudott mozdulni a szörnyű fájdalomtól. Így maradtak mindketten összegémberedve. És csak úgy szabadultak, hogy emberek jártak arrafelé, és széttörték a jeget.

Nagypénz gyanánt az itt lakók fél láb hosszú aranyrudat használnak, melynek darabja hat ezüstöt ér. Aprópénzül a görény feje szolgál.[536]

Olyan nagy az ország, hogy határa az óceánig ér; az óceán néhány szigetén nagyszámú kerecsensólyom és vándorsólyom tenyészik; ezeket igen sokfelé viszik. Rosziától nincs messze Oroecs,[537] és könnyen meg lehetne tenni az utat, ha nem lenne akkora hideg. De amiatt igen nehéz előrejutni.

Most pedig beszéljünk a Nagy Tengerről, mint szándékomban volt. Noha ezen a vidéken már igen sok kereskedő járt, de még többen vannak, akik mit sem tudnak róla, így nem árt, ha bevesszük könyvünkbe. Tehát kezdjük először a konstantinápolyi szorosnál.

63. FEJEZET

A konstantinápolyi tengerszorosról

A Nagy Tengerhez vezető szorosnál, nyugati oldalon egy domb emelkedik, melynek neve Faro.[538] De mivel annyian tudnak erről, megváltoztatom szándékomat, és nem írom le, hanem továbbmegyek. Tehát a nyugat tatárjairól és uralkodóiról beszélek.

64. FEJEZET

A nyugati tatárokról és uraikról

A nyugati tatárok első ura Szain volt,[539] nagy és hatalmas király, aki meghódította Roszia egy részét, valamint Kumániát,[540] Alániát,[541] Lakot, Mendzsart,[542] Ziket,[543] Gothiát[544] és Gazáriát. Mindezek a tartományok Szain király uralma alá kerültek; ennek előtte a kumánoké voltak, de ők sem tudták összetartani az országot, és nem voltak egységesek, így tehát elvesztették területeiket, maguk pedig szétszóródtak különböző országokban. Akik megmaradtak, Szain király szolgái lettek.

Szain király után Batu király uralkodott, Batu után pedig Berka, Berka után Mongotemur, Mongotemur után Totomangu, jelenleg pedig Toktai az uralkodó.

Miután szóltam nyugat királyairól, a következőkben egy nagy csatát beszélek el, melyet Kelet ura, Alau és Nyugat ura, Berka vívtak. Elmondom, milyen okból tört ki a küzdelem, és hogyan zajlott le.

65. FEJEZET

Az Alau és Berka közötti háborúról és az általuk vívott csatáról

Krisztusnak 1261. esztendejében nagy egyenetlenség támadt a keleti tatárok királya, Alau és a nyugati tatárok királya, Berka között; az okot egy tartomány adta, mellyel mindkettőnek közös határa volt; mindegyik a maga számára akarta, és egyik sem engedte át a másiknak, mert mind a ketten nagy hasznot húztak belőle.

Háborúra határozták el hát magukat, és azt mondták: aki győz, azé lesz a tartomány. Miután így döntöttek, összehívták embereiket, és olyan készülődésbe kezdtek, mint soha. Mert tudnotok kell, hogy mióta összekülönböztek, nem telt el hat hónap, és mégis egyenként háromszázezer embert gyűjtöttek össze, lovast és gyalogost s a legkülönbözőbb harcokban jártas katonákat.

Mikor pedig felkészültek, Alau, Kelet ura elindult népével. Több napig haladtak, anélkül hogy valami említésre méltó esemény adódott volna. Majd elérték a nagy síkságot, mely a Vaskapu és a Szaráj tengere közt terül el.[545] Ezen a síkságon tábort ütöttek, és biztosíthatlak benneteket, hogy gyönyörű rendben álltak a szép sátrak és bennük a termek, úgyhogy a tábort valóban dúsgazdagnak kellett tartani. Alau úgy határozott, hogy mindaddig ott vesztegel, amíg Berka népe megérkezik. Így hát maradtak, várva az ellenség közeledését. A hely, ahol tábort ütöttek, a két királyság határán volt.

De térjünk most vissza Berkára és népére.

66. FEJEZET

Hogyan indult el Berka seregével, hogy megütközzék Alauval

Berka pedig összegyűjtötte embereit, és mivel hírül vette, hogy Alau serege elindult, tudta, hogy nem szabad késlekednie; éppen ezért halogatás nélkül útra kelt. Hadai addig nyargaltak, míg egy nagy síkságra értek, ahol az ellenség táborozott, és a közelükben ők is sátrat vertek, tíz mérföld távolságra Alautól. Berka tábora pedig éppen olyan szépen volt elrendezve, mint Alaué; ugyanolyan gazdag is volt, mert való igaz, hogy akik látták az aranydíszes és szőnyeges sátrakat, azt mondták, nincs ennél szebb tábor; és több embere is volt, mint Alaunak, mert tudnotok kell, hogy Berka háromszázötvenezer lovasnak parancsolt.

Így töltöttek két teljes napot a sátrakban. Ekkor Berka megjelent emberei közt, és így beszélt hozzájuk: „Derék katonák, bizonyára tudjátok, miért jöttem erre a földre; úgy szeretlek titeket, mint testvéreimet és fiaimat, és bizonyára eszetekbe jut, hogy számos csatában voltatok velem, és azokat a földeket, melyeket birtokolok, a ti segítségetekkel hódítottam meg. És tudjátok, hogy ami az enyém, egyúttal a tiétek; éppen ezért mindnyájatoknak meg kell feszítenetek erőtöket, hogy megtartsuk becsületünket, melyet mindeddig megőriztünk. Azt is tudjátok, milyen nagy és hatalmas ember Alau, aki most velünk szemben áll; de az igazság szerint az ő cselekedete jogtalan és a miénk a jogos. Mindenki bízhat abban, hogy a csatát megnyerjük, s azzal a gondolattal is erősíthetitek magatokat, hogy több emberünk van, mint neki. Mert tudjuk, hogy ő mindössze háromszázezer lovast hozott magával, mi viszont háromszázötvenezret, éppolyan jó katonákat, sőt jobbakat. Tehát mindazoknak alapján, amit mondtam, beláthatjátok, hogy mi fogunk győzni a csatában; mivel pedig messziről jöttünk, azt akarom, csak három nap múlva kezdjük el, hogy bölcsen és előrelátóan minél biztosabb győzelemre segíthessük ügyünket. Ezért kérlek titeket, legyetek bátor katonák, és úgy küzdjetek, hogy az egész világ arról beszéljen. Többet nem is mondok, csak azt, hogy ha az ideje eljött, szedjétek össze magatokat, és legyetek bátor harcosok.” Azután Berka elhallgatott, és nem szólt többet. De hagyjuk most Berkát meg embereit, noha bizonyára szeretnétek hallani dolgaikról, és beszéljünk Alauról és seregéről; hogyan viselkedett akkor, amikor megtudta, hogy Berka a közelébe érkezett.

67. FEJEZET

Alau beszél embereihez

Úgy beszélik, mikor Alau megtudta, hogy Berka seregével a közelben van, összegyűjtötte maga köré legrangosabb embereit, s látván, hogy együtt vannak, így szólt hozzájuk:

„Testvéreim, gyermekeim és barátaim, tudjátok, hogy mind a mai napig milyen értékesek voltatok számomra. Együtt voltatok velem, és számos csatában segítettetek. Egyetlen küzdelemben nem vettetek részt, amelyben ne győztünk volna. Most pedig azért jöttünk ide, hogy megütközzünk Berkával, ezzel a hatalmas emberrel, és jól tudjátok az igazságot, hogy annyi emberük van, mint nekünk, sőt több; de ez nem számít, mert bizony mondhatom nektek, hogy ha még többen lennének, akkor sem kellene elcsüggednie az olyan seregnek, mint a miénk; tudjuk kémeinktől, hogy három nap múlva támadnak meg minket, éppen ezért intelek benneteket, mindenki készüljön fel arra a napra, elvégezve mindazt, ami ilyenkor szokás; és gondoljatok arra, hogy ez a nap hosszú ideig emlékezetes marad, éppen ezért jobb, ha az ember becsületét megőrizve meghal a csatában, ha másként nem lehetséges, mint ha megszégyenül; viselkedjék hát mindenki úgy, hogy becsületünket megőrizzük, ellenségeink pedig vereséget szenvedjenek és meghaljanak!” Alau ekkor elhallgatott.

Miként hallottátok, így beszéltek eme nagy fejedelmek, és várták a napot, amelyen a nagy csatának meg kellett történnie; báróik pedig minden igyekezetükkel azon voltak, hogy megtegyék, ami szükséges.

68. FEJEZET

Alau és Berka nagy csatája

És mikor eljött a nap, melyen meg kellett ütközniök, Alau jókor reggel felkelt, fegyverbe szólította, aztán legjobb tudása szerint csatarendbe állította embereit, bölcsen, mivel maga is bölcs volt. És tudnotok kell, hogy harminc oszlopba sorolta seregét, és mindegyikben tízezer lovas volt, mert mint említettem, összesen háromszázezer lovasból állott a had. Mindegyik elé vezérnek egy jó kapitányt állított; mikor pedig ilyenformán elrendezte a dolgokat, megparancsolta a vezetőknek, hogy induljanak az ellenség felé. Azok, teljesítvén a parancsot, megindultak és megtették a fél utat a másik tábor felé; akkor megállapodtak, várva, hogy az ellenség is felkészüljön a csatára.

Ilyenformán várakoztak, miközben a másik oldalon Berka király ugyanaznap reggel szintén felkelt embereivel, fegyvert öltött, és hasonlóképpen hadirendbe állította seregét. Harmincöt oszlopba osztotta őket, mert ő is, akárcsak Alau, tízezer lovast sorolt minden csoportba, és jó kapitányokat állított élükre. Mikor pedig mindez megtörtént, Berka parancsot adott a vezetőknek, hogy nyargaljanak előre; amit azok meg is cselekedtek, és megközelítették az ellenséget.

És mit is mondjak? Mikor közvetlenül egymással szemben állt a két sereg, mind a kettő várta a csata megindulását. A harcmező a legszebb és legnagyobb volt, amit el lehet gondolni, és igen alkalmas két ilyen hatalmas lovas sereg összecsapására. Erre valóban szükség is volt, mivel még soha ekkora seregek nem ütköztek meg egymással; mert nem hazugság, ha azt mondom, hogy hatszázötvenezer lovas volt ott együtt és a világ leghatalmasabb emberei: Alau meg Berka; s azt is tudnotok kell, hogy közeli rokonok voltak, mert mind a ketten Dzsingisz kán véréből származtak.

És mikor a két nagy király seregével együtt egészen közel volt egymáshoz, mindnyájan csak arra vártak, hogy meghallják a nakkarák hangját, és megkezdjék a küzdelmet. S mikor a nakkarák megszólaltak, egyik sem maradt tovább a helyén, hanem rohanni kezdtek egymás felé; kezükbe vették íjaikat, ráillesztették a nyilat, és kilőtték az ellenségre. A nyilak úgy hullottak mindkét seregre, hogy nem lehetett tőlük látni az eget. A földön holtak és sebesültek feküdtek, de másként nem is lehetett, ha ilyen sok nyilat lőttek ki egyszerre.

Ám miért is nyújtsam a történetet? Hisz úgyis tudjátok, hogy a sok nyíl miatt a föld holtakkal és halálos sebesültekkel volt tele. Mikor pedig kilőtték nyilaikat, kardot meg dárdát ragadtak, és hatalmas csapásokat mértek egymásra az ellenfelek. Olyan kegyetlen csata kezdődött, hogy szörnyű volt látni. Kezek, karok és fejek hullottak, megcsonkított emberek estek a földre, és sokan elpusztultak a harcmezőn a lovak patái alatt. Olyan nagy volt a harci zaj, hogy a mennydörgést sem lehetett volna hallani. És mondhatom nektek, a halottak miatt a földre is alig lehetett lépni, és minden piros lett a vértől. Mert valóban még nem vívtak csatát, melyben ilyen rengeteg ember vett volna részt. Olyan hangos volt a nyögés és jajveszékelés, hogy borzalom volt hallani. Mind a két részen nagyon sok embert vesztettek, sok asszony lett özvegy és sok gyermek árva. Mert nem volt a harcosok szívében könyörület, hanem ádáz haraggal, támadták egymást.

És Alau király, aki hatalmas és jó katona volt, bebizonyította ebben a csatában, hogy méltó a koronára. Nagyszerű hőstetteket vitt véghez, és mikor ezt emberei látták, ők is megerősödtek szívükben. És olyan csodálatos módon forgatták fegyvereiket, hogy akik a küzdelem tanúi voltak, azt mondták, nem is emberi már, hanem olyan, mint az égzengés és vihar. Így viselkedett Alau a csatában.

Hallottátok, hogy Berka miben reménykedett. És bizonnyal tudjátok, hogy ő is keményen harcolt, mert azt akarta, hogy dicsérettel emlékezzék meg róla a világ. De derekassága ezen a napon mit sem ért, mert emberei közül annyian meghaltak, hogy a többi nem volt képes ellenállni. Mikor pedig eljött az este, Berka és emberei hátrálni kezdtek.

De mit is mondjak még? Mikor már soraik megtörtek, megfordították lovaikat, és futásnak eredtek. Mikor pedig Alau és emberei látták, hogy az ellenség hátat fordított és menekül, üldözni kezdték őket: nagy öldöklést vittek véghez soraikban, és annyian elhulltak, hogy borzalom volt látni. Egy idő múlva abbahagyták az üldözést, és sátraikba tértek. Levették fegyvereiket, a sebesülteket pedig megmosták, és bekötözték sebeiket. Annyira kifáradtak a csatától, hogy csak pihenésre vágytak.

Egész éjjel nyugodtak; és mikor a következő nap eljött, Alau elrendelte, hogy szedjék össze a holttesteket, ellenségét és bajtársakét egyaránt; minden parancsa szerint történt. Miután pedig ezt megcselekedtek, Alau király megmaradt embereivel hazatért országába. Mert tudnotok kell, hogy noha győztek, rengeteg embert veszítettek. Viszont kétségtelen, hogy az ellenségből még több pusztult el. Mert annyian haltak meg ebben az ütközetben, hogy számukat senki el nem hinné, ha megmondanám. Így folyt le ez a csata, melyben Alau győzött.

De hagyjuk Alaut és ezt a tárgyat, és beszéljünk egy másik csatáról, amelyet a nyugati tatárok vívtak, úgy, ahogy nemsokára hallani fogjátok.

69. FEJEZET

Hogyan lett Totomangu a nyugati tatárok ura

Tudnotok kell, hogy volt a nyugati tatároknak egy fejedelmük, kit Mongotemurnak hívtak,[546] akiről egy fiatal, Tolobuga nevű nemesre szállt az uralkodás.[547] De Totomangu,[548] aki igen befolyásos ember volt, egy Nogai nevű tatár király[549] segítségével megölte Tolobugát, és megszerezte az uralmát. Ám nem sokáig uralkodott; halálakor Toktait, egy ügyes és kitűnő embert választottak uralkodóvá Totomangu helyébe. Közben azonban a megölt Tolobuga két fia felnőtt, és serény és bölcs ifjúvá serdült.

A két testvér úgy nevelkedett, mint Totomangu fiai; kitűnő társaságot gyűjtöttek össze, és azzal Toktai udvarába mentek. Ott igen illedelmesen viselték magukat és letérdeltek. Toktai üdvözölte őket, majd megparancsolta nekik, hogy keljenek fel. Ekkor az idősebb így szólt az uralkodóhoz: „Jó uram, Toktai, előadom legjobb képességeim szerint, hogy miért jöttünk ide. Tolobuga fiai vagyunk, akit Totomangu és Nogai megöltek, mint jól tudod. Totomanguról nem is beszélünk többet, mivel meghalt, de arra kérünk, tarts törvényt Nogai fölött, aki atyánknak gyilkosa. Tehát, mint uralkodó, idézd őt magad elé és ítéld el. Ezért jöttünk ide!” Ekkor elhallgatott az ifjú, és nem mondott többet.

Mikor Toktai végighallgatta szavait, tudta, hogy igazat beszél, és így felelt: „Kedves barátaim, nagyon szívesen hallom, amit tőlem kívántok, hogy törvényt tartsak Nogai fölött, és magam elé idéztessem.” És Toktai valóban elküldött két követet Nogaihoz, és megparancsolta neki, jöjjön udvarába, hogy elégtételt szolgáltasson Tolobuga fiainak apjuk halála miatt.

Mikor a hírnökök ezt Nogai tudtára adták, kacagásban tört ki, és kijelentette, hogy nem megy. A követek Nogai feleletét hallván, útnak indultak hazafelé, és nyargaltak, míg uruk udvarába nem értek, és előadták neki Nogai viselkedését, s hogy nem hajlandó jönni. Mikor Toktai meghallotta Nogai üzenetét, nagy haragra gerjedt, s oly hangosan mondta, hogy körülötte mindenki hallotta: „Isten engem úgy segéljen, vagy eljön Nogai elém, számot adni Tolobuga fiainak, vagy pedig minden emberemmel ellene indulok és elpusztítom!”

Nem is késlekedett, hanem két másik követet küldött az előbbi üzenettel, amit már ismertek.

70. FEJEZET

Toktai második üzenete Nogaihoz és annak felelete

A két követ, akiket Toktai megbízott, nyargalva ment Nogai udvarába. Mikor színe elé járultak, udvariasan köszöntötték, és Nogai is üdvözölte őket. Ezután az egyik hírnök ezeket mondta: „Felséges uram, Toktai azt üzeni, ha nem jelensz meg udvarában, számot adni Tolobuga fiainak, ő minden emberével ellened indul, elpusztítja népedet és országodat; éppen ezért jelenj meg színe előtt!”

Mikor Nogai Toktai üzenetét meghallotta, nagy haragra gerjedt, és így felelt a követeknek: „Urak, térjetek vissza királyotokhoz, és mondjátok meg neki, hogy nem félek a háborútól; és azt is üzenem, ha ellenem indul, nem várom meg, hogy földemre lépjen, hanem félúton eléje megyek királyotoknak.” Elhallgatott és többet nem szólt.

Mikor a követek Nogai szavait hallották, nem maradtak tovább, hanem azonnal útra keltek, urukhoz nyargaltak, elmondták neki Nogai feleletét és azt, hogy nem fél a háborútól, hanem ráadásul eléjük megy félúton. És mikor Toktai mindezt meghallotta, és látta, hogy a háború nem kerülhető el, késlekedés nélkül összehívta embereit, hogy elinduljanak Nogai király ellen. De mit is mondjak? Hatalmas sereg gyűlt össze; a másik oldalon pedig Nogai szintén tudta, hogy Toktai roppant sereggel indul ellene, ezért ő is nagy hadat állított fel, noha nem akkorát, mint Toktai, mert nem parancsolt annyi embernek. Ám serege ennek ellenére is erős és hatalmas volt.

71. FEJEZET

Hogyan vonult Toktai Nogai ellen

Toktai tehát összegyűjtötte hadát, és embereivel együtt elindult. S tudnotok kell, hogy ezeknek száma nem kevesebbre rúgott, mint kétszázezer lovasra. Semmi említésre méltó nem történt, míg meg nem érkeztek Nergi síkságára,[550] mely igen szép és nagy volt; itt tábort ütöttek, hogy megvárják Nogait, mert tudták, hogy csakhamar ideér. És elmondom még, hogy Tolobuga két fia szintén Toktai mellett volt, hogy bosszút álljanak apjukért. De hagyjuk Toktait és embereit, és térjünk át Nogaira és seregére.

Mikor Nogai meghallotta, hogy Toktai megindult és közeledik, nem késlekedett, hanem ő is útra kelt seregével, mégpedig százötvenezer lovassal, akiknél jobb harcosok Toktai seregében sem voltak. És mit mondjak? Két nap se telt el azután, hogy Toktai megérkezett a síkságra, és Nogai is ott termett, tábort ütve az ellenségtől tíz mérföld távolságra. S mondhatom, sok szép sátrat és csarnokot lehetett látni táborában. Valóban gazdag volt a tábor, mert Toktai tábora sem volt szebb, sem gazdagabb, sem nagyobb. Csodájára lehetett járni a sátraknak meg a felszerelésnek. S mikor már így szemben álltak, vártak egy napig, hogy pihenten induljanak a csatába.

72. FEJEZET

Hogyan beszélt Toktai és Nogai népéhez

Toktai király összegyűjtötte embereit, és így szólt hozzájuk: „Urak, azért jöttünk ide, hogy megvívjunk Nogaival és seregével; erre nagy okunk van, hiszen tudjátok, a gyűlölet és ellenségeskedés azért tört ki, mert Nogai nem akart elégtételt adni Tolobuga fiainak; mivel pedig nem jelent meg a törvény előtt, éppen azért le kell őt vernünk a csatában, és el kell pusztítanunk seregét. Így hát mindenki erősítse meg lelkét, és legyen jó reménységgel, hogy legyőzzük az ellenséget. Harcoljatok hősként, hogy az ellenség pusztuljon és meghaljon!” Ekkor elhallgatott, és nem beszélt tovább.

A másik oldalon pedig Nogai szintén összehívta embereit, és így szólt hozzájuk: „Testvéreim és barátaim! Tudjátok, hogy sok nagy csatában győztünk eddig, és jobb katonáink vannak, mint azoknak, akikkel megütközünk. Mivel pedig ez az igazság, legyetek bizonyosak abban, hogy megnyerjük a csatát; azonfelül nem az ő részükön van az igazság, hanem a miénken: mert tudjátok, hogy ő volt az, aki a viszályt kezdte, és engem maga elé idézett. Tehát erre gondoljatok, és úgy harcoljatok, hogy az egész világ beszéljen róla!” Ekkor Nogai elhallgatott.

Ezután a két király nem is halogatta tovább a dolgot, hanem másnap felvonultatták seregeiket. Toktai húsz oszlopot állított és mindegyik elé kitűnő vezetőket; Nogai pedig tizenöt oszlopot, úgyhogy mindegyikben tízezer lovas volt. És mit is mondjak? Mikor a két király hadirendbe állította seregét, egymás ellen vágtattak, majd egymás közelében megállapodtak. Mindannyian arra vártak, hogy megszólaljanak a nakkarák; aztán a nakkarák hangjára mindketten összecsaptak. Nyílvesszőket lehetett látni mindkét oldalon, és olyan tömeg halott és sebesült borította a földet, hogy csodájára járhattak volna. Óriási zsivaj és lárma hallatszott; miután pedig nyilaikat kilőtték, kardot és lándzsát fogtak, és hatalmas ütéseket mértek egymásra. Kegyetlen vérengzés kezdődött, nem egy kart és lábat vágtak le, a földön halottak feküdtek és sebesültek fetrengtek. A zaj olyan nagy volt, hogy a mennydörgést sem lehetett volna hallani; soha még csatában ennyi ember nem halt meg; de Toktainak sokkal több harcosa esett el, mint Nogainak, mert Nogai katonái jobbak voltak, mint Toktai katonái.

És meg kell mondanom, hogy Tolobuga fiai is szépen viselkedtek a csatában, és nagy haditetteket vittek véghez, hogy megbosszulják apjukat, de mindez mit sem ért, mert a Nogai serege volt erősebb.

De mit is mondjak? A csata valóban szörnyű és kegyetlen volt, és sok ember hullott el benne. Sok asszony lett özvegy és sok gyermek árva; ami nem csoda, mert kegyetlen volt a küzdelem. Toktai király mindent elkövetett, hogy megmentse a maga és serege becsületét, vitézkedésével valóban rászolgált a világ dicséretére; óriási pusztítást végzett az ellenség soraiban, de sorsa rosszra fordult, rengeteg harcosa elesett, és noha az ellenség is nagy károkat szenvedett, ő vesztette el embereinek nagyobb részét, úgyhogy maga sem tudta, mennyien pusztultak el sebeikben.

73. FEJEZET

Nogai király hőstetteiről és győzelméről

Most pedig Nogairól beszélek, mert tudnotok kell, hogy olyan jól vezette hadseregét, hogy megérdemelte a győzelmet. Úgy támadt az ellenségre, mint az oroszlán az állatokra. Mindenfelé kaszabolt és öldökölt; óriási pusztítást végzett, és az ellenség úgy hullott, mint az állatok a vágóhídon. Mikor pedig emberei látták hőstetteit, ők is megfeszítették erejüket, az ellenségre támadtak, és hatalmas öldöklést vittek véghez soraiban.

De miért is nyújtsam a dolgot? Tudnotok kell, hogy noha Toktai emberei mindent elkövettek, hogy becsületüket megmentsék, ez semmit sem számított, mert a másik oldalon sokkal derekabb harcosok küzdöttek. És látták, hogy mind egy szálig elpusztulnak, ha ott maradnak; ezért futásnak eredtek, és menekültek, ahogy tőlük telt. Nogai király emberei pedig sokat megöltek üldözés közben.

Így nyerte meg a csatát Nogai, és higgyétek el, hogy hatvanezer halott maradt a harctéren. De Toktai király mégis elmenekült, és vele együtt Tolobuga két fia is.

De tudnotok kell, hogy Toktai király ebben a háborúban nem gyűjtötte össze minden haderejét, mert azt hitte, ennyivel is legyőzheti Nogait a csatában, mivel annak serege egy fertállyal kisebb volt az övénél. Minthogy azonban Nogai emberei, miként hallottátok, vitézebbek és fegyverforgatásban jártasabbak voltak Toktai katonáinál, az utóbbi teljes vereséget szenvedett. Éppen ezért Toktai király minden emberét összegyűjtötte, és azzal támadta meg Nogait. Le is győzte és megölte, négy fiával együtt, kik mindnyájan bátor és tapasztalt harcosok voltak. Így bosszulta meg Tolobuga halálát.

74. ÉS UTOLSÓ FEJEZET

Befejezés

Most pedig mindent hallottatok a tatárok és a szaracénok szokásairól, továbbá a világnak azon országairól, melyeket bejártunk és megismertünk. Éppen csak a Nagy Tengerről és a körülötte levő tartományokról nem szóltunk, noha azokat is jól ismerjük. De céltalan és haszontalan dolog lenne olyan földekről beszélni, amelyeket naponta oly sok ember látogat; hiszen annyi velencei, génuai és pisai hajózik állandóan a tengeren, hogy mindenki mindent tud róla, tehát helyes, ha átugrom, és nem beszélek róla többet.

A könyv elején hallottátok, hogyan indultunk el a Nagy Kán udvarából, és tudjátok, mennyi nehézségbe került messire Matteónak, messire Nicolónak és messire Marconák, míg a Nagy Kán elbocsátotta őket. Ugyanebben a fejezetben volt szó a szerencsés véletlenről, melynek távozásunkat köszönhettük. És bizonyosak lehettek afelől, hogy ha ez a szerencsés véletlen nem jön közbe, soha nem látjuk viszont hazánkat. Úgy hiszem, Isten akarata volt, hogy hazatérjünk, avégett, hogy az emberek megismerjék mindazt, ami a világon van. Mert, mint könyvünk ajánlásában mondottuk, soha nem volt még ember, legyen az keresztény, szaracén, tatár vagy pogány, aki annyit utazott volna a világban, mint a nemes és nevezetes velencei polgár, messire Marco, messire Nicolo Polo fia.

Hála legyen az Istennek. Ámen.

[1] Görög szelek: a Földközi-tengeren az északkeleti irány jelzése.

[2] Messire annyi mint mester, a polgári származásúak nevéhez csatolt, tiszteletadó megszólítás.

[3] Szaracénoknak Marco Polo a mohamedánokat nevezi.

[4] Konstantinápolyban a Polo testvérek elindulásakor II. Balduin uralkodott, IX. Lajos francia király unokatestvére. Flandriából származott, és 1228-tól 1261-ig ült a konstantinápolyi trónon mint I. Balduin egyik utódja. Ő volt az utolsó latin császár. Trónjáról Nicea császára, Palailogosz Mihály űzte el.

[5] Messire Ponte Velence képviselője volt Konstantinápolyban, ahol szülővárosa hajózási és kereskedelmi érdekeit védte, és mint ilyennek, a kormányzóval egyenértékű podeszta cím járt, tényleges hatalommal együtt.

[6] Nagyobb Tengeren (vagy Nagy Tengeren) a Fekete-tengert értették.

[7] Szoldaia vagy Szudak városa a Krím félsziget délkeleti partján feküdt. A XV. században pusztult el a törökök támadásai nyomán. Marco Polo korában virágzó kereskedelmi központ volt. Az idők folyamán többször cserélt gazdát; volt a bizánci császárok, a frank királyok, a velenceiek, sőt a tatárok birtokában is. A katolikus és mohamedán befolyás ütközésének korában a pápa a mongol kán segítségét kérte, mikor a templomokat mecsetekké akarták átalakítani. Velencét azonban elsősorban gazdasági érdekek fűzték a városhoz, mert Kelet termékeit a nagy olasz ügynöki irodák itt vették át. A Polo családnak is állott itt háza.

[8] Berka (helyesen Berke) kán Dzsingisz kán unokája volt. Birodalma a Kárpátok keleti lábától kezdve a Dnyeszter, Dnyeper, Don és a Volga alsó folyásának vidékére, az Urál környékére, valamint Nyugat-Szibériára terjedt ki. Az ő uralma alatt élő kipcsak-törököket nevezték Arany Hordának. Legfontosabb politikai lépései közé tartozott, hogy felvette az iszlám hitet, és kapcsolatot tartott a mamelukok szíriai és egyiptomi mohamedán birodalmával.

[9] Szaráj, Batu, majd Berka kán székhelye, a Volga Ahtuba ágának bal partján állt, kelet felé kb. 100 kilométerre a mai Volgográdtól. Az Arany Horda fővárosa volt, amíg Tamerlán el nem pusztította a XIV. század végén. Középkori arab szerzők virágzó városnak írták le.

[10] Bolgar, a valamikor Nagy-Bulgáriának nevezett terület fővárosa, a Volga bal partján állt, a Kama torkolatától délre, a mai Kazany közelében. Az orosz föld és az iszlám országok közötti kereskedelem egyik gócpontja volt. Erről a területről vándoroltak a bolgárok mai hazájukba. Romjai még ma is megvannak.

[11] Alau nevén említi Marco Polo Ulaut, azaz Hülegüt, Möngke és Kubiláj nagykánok testvérét, a perzsiai mongol dinasztia megalapítóját, Dzsingisz kán unokáját. Kereszténybarát uralkodó volt, noha buddhista tanokat követett, és sok háborút viselt a muzulmán országokkal; hatalmába kerítette a bagdadi kalifátust is. Levante itt általában Keletet jelent.

[12] Ukaka vagy Ükeg a Volga jobb partján feküdt, félúton Szaráj és Bolgar között, délre a mostani Szaratovtól; neve először a mongol hódításokkal kapcsolatban fordul elő.

[13] Nyugat ura Berka kán.

[14] A szerző említette Tigris folyó a kutatók véleménye szerint a Volgával azonos.

[15] Bokhara, ma Buhara, Transoxania, vagyis az Oxuson (az Amu-Darján) túli területek fővárosa, a középkorban a muzulmán világ egyik szellemi és gazdasági gócpontja. Az iráni, majd török hódítás után a khorezmi sah uralma alá tartozott, később Dzsingisz kán hódította meg. Rendelkezése szerint halála után Csagatáj nevű fia kapta meg örökségül. A sok kárt szenvedett város a mongolok uralma alatt új virágzásnak indult. A Polók minden valószínűség szerint 1264 előtt érték el Bokharát, mikor még ott Barak kán uralkodott.

[16] Barak kán Csagatáj kán dédunokája, Dzsingisz kán ükunokája volt. Birtoka arra a területre terjedt ki, amelyen ma Mongólia, valamint a Belső-Mongólia Autonóm Terület fekszik. Megtagadta az engedelmességet Kubilájnak, és el akart szakadni tőle, de vereséget szenvedett, s 1270-ben meghalt.

[17] A követek valószínűleg a nagykán emberei voltak.

[18] Latinokon Marco Polo általában európaiakat ért, elsősorban olaszokat, akiket kereskedelmi kapcsolataik révén a Közel- és Távol-Keleten a legjobban ismertek.

[19] A Nagy Kán, minden tatárok ura: Kubiláj; Marco Polo a következőkben részletes jellemzést ad róla.

[20] A tatár nyelv itt a mongolt jelenti, melyet ma Belső-Ázsia mongoljai, a Volga melletti kalmükök és a Bajkál-tó mellett élő burjátok beszélnek. A török és a mandzsu-tunguz nyelvekkel a hipotetikus altaji nyelvcsaládba tartozik. Marco Polo korában a mongol nyelvet beszélte a központi birodalom, az Arany Horda pedig a törököt. Viszont a mohamedán Kelet „nemzetközi” nyelve a perzsa volt. Marco Polo könyvében az idegen nevek hangalakja is nemegyszer perzsa befolyásra enged következtetni. - Megjegyzendő, hogy a különböző arab, nyugati és orosz egykorú szerzők a tatár és a tartár szót felváltva használják. Az előbbi gyökerezett meg a magyar nyelvhasználatban. Az utóbbi változatot a középkor naiv szófejtése a klasszikusok alvilágának poklából, a Tartaroszból származtatta, amiben szintén a tatárok keltette rémület fejeződik ki.

[21] Báróknak nevezi Marco Polo azokat a középkori hűbéreseket, akik alá vannak ugyan rendelve a császárnak vagy királynak, de birtokaikon függetlenül élhettek. Tehát a nyugati feudalizmus kifejezését alkalmazza a tatár nemességre.

[22] A nagykánnak a pápához írt levele, sajnos, mind ez ideig nem került elő. De szerencsére maradt ránk számos más emlék, mely némi betekintést nyújt a középkor mongol és nyugati fejedelmeinek kapcsolataiba. Fennmaradt például Öldzsejtü perzsiai mongol kán levele, melyet 1306-ban intézett Szép Fülöp francia királyhoz. Ez a levél mongol nyelven, ujgur-mongol írással íródott, s a mongol nyelvnek ma is egyik legbecsesebb és legrégibb emléke.

[23] Vallási dolgokban a mongolok türelmesek voltak. Ez a magatartás a nyugati krónikásokat annyira megtévesztette, hogy a kánokat mint a kereszténységgel rokonszenvező és az egyháznak a mohamedánokkal szemben szövetségest jelentő uralkodókat tüntették fel. Kubiláj érdeklődését a keresztény relikviák (a szent sír mécsesének olaja) iránt csupán Polo könyve őrzi.

[24] Az aranytáblát, mai kifejezést használva, nevezhetnénk a nagykán nyílt parancsának vagy menetlevelének. Tulajdonosa szabadon mozoghatott a birodalom területén, s kedvezményt élvezett a postaállomásokon; a lakosságtól mindent megkapott, amire szüksége volt. Számos, Szibériában és Kínában talált lelet van a múzeumok birtokában. Alakjuk lekerekített sarkú téglalaphoz hasonlít, vagy esetleg kerek. Peremük közelében át vannak lyukasztva, hogy zsinórra fűzhetők legyenek. Mindkét oldalukon mongol nyelvű felirat látható.

[25] Alan városának helye ismeretlen.

[26] Layasz vagy Ajasz (ill. Ajaş) kikötőváros Kisázsia déli, földközi-tengeri partvidékén, az Iskenderuni-öböl partján feküdt. A keresztes háborúk idején fontos kereskedelmi gócpont volt. A mamelukok elpusztították. Ma a romok szomszédságában északkeletre kb. 1 kilométerre kis falu, Yumurtalik áll. Marco Polo idején az országot Kis-Örményországnak nevezték. A továbbiakban a szerző részletesen beszámol róla.

[27] Acre (teljes nevén St.-Jean d’Acre) a mai Akko helyén állt, a Földközi-tenger partján, Haifától északra kb. 20 kilométerre. A középkorban fontos hely volt mint a keresztesek utolsó birtoka. Többször gazdát cserélt a XII. században. Szaladin szultán elhódította a keresztesektől, tőle viszont Oroszlánszívű Richárd vette vissza. Később az egyiptomi szultán romba döntötte. Akkoriban lakosságát 60 000-re tették, ami háromszorosa a mainak.

[28] Az elhunyt pápa a francia származású IV. Kelemen volt (1265-1268), aki jelentős diplomáciai tevékenységet fejtett ki.

[29] Theobald a későbbi X. Gergely pápa. Lásd a 32. jegyzetet.

[30] Negropont vagy Negroponte volt a neve a középkorban a Görögországhoz tartozó Euboia szigetének; a Konstantinápolyból kiűzött velenceiek legfontosabb kereskedelmi támaszpontja volt, melyet történetünk után két évszázaddal foglaltak el a törökök.

[31] A nagykán keresztény anyja Szojorgaktani-beki volt a kereit Ong (Marco Polónál Unk) kán családjából, mely a nesztoriánus eretnekséget vallotta. Ong kánról mint János papról a továbbiakban részletes beszámolót adunk.

[32] Piacenzai Theobald X. Gergely néven került a pápai trónra 1271-ben. Öt évig viselte méltóságát, és keresztes hadjáratot szervezett, melyből azonban semmi sem lett. Kegyes élete miatt az egyház szentté akarta avatni, de az aktus nem történt meg. Az említett lyoni zsinaton fogadta Abaga perzsiai mongol ilkán követét, és tárgyalt vele a muzulmánok ellen irányuló keresztény-mongol szövetségről.

[33] Chariziera talán a mongol Dzsocsi egyik unokája lehetett.

[34] Örményország királya, tulajdonképpen Kis-Örményországé, III. Leó, aki a mongolok hűbérese volt, és ereje a mohamedánok elleni harcban őrlődött fel.

[35] Tripoliszi Vilmos neve az egyházi irodalomban is ismert. A szaracénok uralma alatti egyház helyzetéről könyvet írt, melyet X. Gergely pápának ajánlott. Társa, a vicenzai Nicolo ismeretlen.

[36] Abaga nem testvére, hanem unokaöccse volt a nagykánnak. Apjának, Hülegünek a politikáját követte, és mint perzsiai mongol ilkán erős támasza volt a nagykáni birodalomnak.

[37] Bendoquedár, helyesen Bundukdari, íjhordozót jelent, és Bibarsz egyiptomi szultánnak, a mamelukok uralkodójának volt a mellékneve. A szultán székhelye Kairóban volt, amelyet Marco Polo idejében Babilonnak hívtak. Bundukdari 1266-ban és 1273-ban betört Örményországba, és ott óriási pusztítást vitt végbe. Egyiptomban halt meg méreg által.

[38] A templomos mester Bérard Tamás volt. A rendnek Kilikiában nagy birtokai voltak.

[39] Kemenfu perzsa átírása a kínai Kajpingfunak; jelentése: „a béke városa”. Ez a helység, melyet a szerző a továbbiakban Sandu néven említ, a mai Sangtu közelében állt, Pekingtől 400 kilométernyire északnyugatra. Kubiláj kán építette; csak romjai maradtak fenn.

[40] Az arcra borulás, a kínai kotou mint a tiszteletkifejezés egyik formája Kubiláj udvarában is az etiketthez tartozott.

[41] Karadzsan ma Jünnan, Dél-Kínához tartozó, a tibetiekkel rokon nép által lakott tartomány, melyet a nagykán 1253-ban hódított meg.

[42] Keleti tatároknak Marco Polo azokat a mongolokat nevezi, akik felett Dzsingisz kán negyedik fiának, Tolujnak a leszármazottai uralkodtak; Perzsia volt a birtokukban.

[43] Argon, helyesen Argun, perzsiai mongol ilkán, akit Marco Polo a következő fejezetben kelet uraként emleget, Abaga fia és Koraszán uralkodója volt. A nagykán oldalán harcolt Akomat, azaz Ahmed szultán ellen, aki a mohamedánok hitére tért. Felesége, Bolgana - mongol alakjában Bulugán, azaz coboly - előzőleg az atyja hitvese volt.

[44] Kathaj Kína középkori neve, mely egy, ősi mongol törzs, a kitan törzs nevéből származik; ez a törzs Észak-Kínában alapított dinasztiát. Kathaj tulajdonképpen az ország északi részét jelenti, melyet a délitől a Huangho, a Sárga-folyó választott el.

[45] A három báró mindegyike történelmi személy.

[46] Kokacsin (mongolul Kökecsin) hercegnő a szép leányairól híres bajaut törzsből származott. A név jelentése: „az, aki kék”, vagy „kék, mint az ég”.

[47] Jáván a szerző Szumátrát érti.

[48] Kazán (mongolul Gászán), Argon fia, nagybátyjával, Kiakatuval (Gajkatu) küzdött meg a trónért. Mivel ez iszlám segítséggel történt, politikája is mohamedánbarát színezetű lett, de a keresztényekkel szemben mindvégig türelmet tanúsított.

[49] Arbre Sec vagy Arbre Sol az egész középkor folyamán emlegetett legendás hírű fa Koraszán határán. Marco Polo részletesen leírja az első könyv 22. fejezetében. Valószínűleg valamilyen tölgy- vagy platánfaj. Az ókori Nagy Sándor-életrajzok nem említik, csak a középkori legendás feldolgozásokban fordul elő. A név szófejtői közül egyesek a solt a latin sol (Nap), mások a francia seul (magányos) értelemre magyarázzák. A sec magyarázata részben a francia szó (száraz), részben Ádám harmadik fia, Szét: vagyis az emberiség ősatyjának, Szetnek a fája. Viszont az is lehetséges, hogy az Arbre Sec téves eltorzítása az azbesztnek, melyet az ókorban Perzsiából hoztak be a rómaiak.

[50] A már említett, menetlevélként használatos aranytáblákról van szó.

[51] Manzi Dél-Kínát jelenti. A könyv később részletes beszámolót ad róla.

[52] Trapezunt, ma Trabzon, kisázsiai város a Fekete-tenger partján, Törökországban. A középkorban nagy kereskedelmi gócpont volt.

[53] Két Örményország: Armenia tíz évszázadon keresztül védte függetlenségét a bizánciak és az arabok ellen; végül a mongol és a török támadások súlya alatt összeomlott. Az utóbbiak zsarnoki uralma elől sokan Kilikiában kerestek menedéket, ahol megalapították Kis-Örményországot, mely tehát nem azonos az ókori Armenia Minorral. A középkorban Kis-Örményország jelentős, egyházi vezetés alatt álló állam volt. A Polo-testvérek számára azonban sokkal fontosabb mint kereskedelmi gócpont.

[54] Szevaszto, ma a törökországi Sivas, Kappadókiában, a Fekete-tengert, az Eufrátesz vidékét és a Földközi-tengert összekötő utak csomópontjában feküdt, a mongol és az iszlám érdekterület határán, s mint ilyen, nemegyszer volt hadszíntér.

[55] Az örmények eretneksége abban állt, hogy 491-ben elvetették a kalcedoni zsinat végzéseit, s ezáltal az egyetemes egyháztól elszakadtak.

[56] Kazária kisázsiai város, valamikor Caesarea néven Kappadókia fővárosa, Marco Polo idejében jelentős mongol helyőrség állomásozott itt. Ma a törökországi Kayseri.

[57] Marco Polo Turkomániába belefoglalja Kisázsia nagy részét, de elsősorban a hanyatló szeldzsuk birodalom területét érti rajta, melynek Konia néven említett fővárosa azonos az antik Iconiummal (ma Konya Törökországban). A turkománokat a mongol hódítást megelőzően a bizánci szerzők oguz vagy guz néven ismerik mint nomádokat, akik a kunok rokonai. A különböző törzsek három irányban széledtek szét: Oroszország, Kisázsia és Irán területén alapítottak hosszabb-rövidebb ideig birodalmat. Ma a Türkmén Szovjet Szocialista Köztársaságban élnek. Hozzájuk tartoztak a karamónik, akiknek nevét Polo mintegy szinonimának használja; ők a Taurusz hegység (ma Toros hegység) lábánál tanyáztak.

[58] Szent Balázst a görög egyház kivételes tiszteletben részesítette, mint aki a gyermekeket és az állatokat fenyegető betegségekben védelmet nyújt. Vö. a magyar balázsolással, mely a torokfájást, de főként a torokgyíkot van hivatva elhárítani.

[59] Nagy-Örményország a mai Örmény SZSZK területén kívül kiterjedt az Azerbajdzsáni SZSZK, a Grúz SZSZK Kura folyótól délre eső területére, Irán északnyugati és Törökország keleti vidékére, valamint Irak északi részére.

[60] Arzinga, ma Erzincan, fürdőiről nevezetes helység Kisázsia keleti részén, a mai Törökországban. 1243-ban a szeldzsukok uralmát a városban megdöntötték a mongolok.

[61] Argiron, ma Erzurum (a bizánciak Theodosziopolisza), szintén Törökország keleti részén fekszik. Menekült örmények alapították.

[62] Arzizi városának csak romjai maradtak fenn a Van-tó partján, a mai Erciş mellett. Ókori nevén Arsissa.

[63] Paipurt, ma Bayburt, 100 kilométernyire fekszik Erzurumtól északnyugatra.

[64] Taurisz, ma Tabriz, iráni város. Hülegü idejében élte fénykorát, aki ide helyezte székhelyét, és számos épülettel díszítette; kereskedelmi gócpont volt. Részletesebben az első könyv 11. fejezete foglalkozik vele.

[65] Noé Bárkája Hegyéről szólva Marco Polo az Ararátra gondol, ahol a Biblia szerint Noé bárkája fennakadt. A középkor képzeletét erősen foglalkoztatta a legenda, mely a hegy egyik csúcsának sajátságos, szögletes alakja miatt a valóság erejével hatott. Josephus Flavius; a görög nyelven író zsidó történész is Noé bárkájának meglétét bizonygatta.

[66] Barisz vagy Olympus szintén az Ararátra vonatkozhat a középkor szóhasználatában, mely összekeverte a héber és a görög mitológiát. A „barisz” szó mögött a görög bárka rejtőzhet.

[67] Moszulról lásd a 83. jegyzetet.

[68] Musz, ma a törökországi Mus, a szeldzsuk birodalomhoz tartozott.

[69] Meridin város Felső-Mezopotámiában volt. Mai nevén Mardin Törökországban.

[70] A jakobiták és nesztoriánusok a kereszténység egy-egy keleti szektáját jelentik. Az előbbiek Kisázsiában voltak elterjedve, az utóbbiak nyomai Keleten majdnem mindenhol megtalálhatók. A római egyház főségét nem ismerték el. Alapítójuk, Nestorius, kitűnő műveltségű, messze földön csodált szónok, 428-ban lett konstantinápolyi pátriárka. Krisztus emberi természetét hangsúlyozta, s eretnekségében Arius rokona volt. Tanításaiért a pápa kiátkozta. Ekkor Egyiptomba menekült, ahol 454 körül meghalt. Halála után tanai kelet felé indultak hódító útra. Az V. században Perzsiában megalakult a nesztoriánus szekta, és kis híján államvallássá fejlődött. Elő-Indiában is voltak kezdeti sikerei, és erős gyökereket vert Belső-Ázsiában. Mint Marco Polo előadásából később látni fogjuk, Nestorius tanai Kínába is eljutottak. A szektának mintegy tíz évszázadon keresztül voltak hívei Ázsiában.

[71] Marco Polo itt a Kaszpi-tenger melletti bakui kőolajforrásokra gondol.

[72] Georgia megfelel a mai Grúziának.

[73] Dávid Melik valószínűleg a grúz V. Dávid, akit trónján sok belvillongás után a tatár kán erősített meg.

[74] A Bakui-tenger a Kaszpi-tengert jelenti.

[75] Vaskapunak a Kaukázus és a Kaszpi-tenger közti átjárót nevezik. A Kaszpi-tengert és a Fekete-tengert összekötő falat, melynek romjai Derbenttől négy kilométerre nyugatra ma is láthatók, a VI. században a perzsák építették. Különböző korokban a rómaiak, perzsák, bizánciak, arabok, alánok, hunok, kazárok védelmét szolgálta. Marco Polo idejében az Arany Horda birtokában volt.

[76] A kumánok, azaz kunok Dél-Szibériából, az Ob felső folyásának vidékéről származnak. Kipcsak néven is ismeretesek. Részben az Arany Horda népei, részben a magyarok és románok szívták fel a különböző hadi vállalkozásokban elvérző nép maradványait.

[77] Abbázia erdei ma is tele vannak puszpánggal (buxus).

[78] Szent Lénárd kolostorának csodáját az iráni népmonda is őrzi, más név alatt; a kolostor helye ismeretlen.

[79] Ghel vagy Ghelán itt a Kaszpi-tengert jelenti; ezt a nevet a déli partján fekvő iráni Gibán tartomány után kapta.

[80] A felsorolt folyók a bibliai Paradicsom legendás folyói. A Tigris a Volgát, az Eufrátesz a Szir-Darját, a Gion az Amu-Darját jelenti Marco Polo szóhasználatában.

[81] Ghellé a középkorban nagyra becsült selyemfajta, készítéséről az arabok is megemlékeznek.

[82] Tiflisz, Georgia keleti részének fővárosa a középkorban a keleti fonó-, szövőipar központja volt. Ma Tbiliszi, a Grúz SZSZK fővárosa.

[83] Moszul (Mosul) ma is áll Irakban, a Tigris folyó partján, nem messze az ókori Ninive romjaitól. Nevéből származik a muszlin elnevezés.

[84] Dzsatolik a katolikus szó arabos eltorzítása; jelentése egyetemes.

[85] Baudasz, egyes kéziratokban Baudak, Bagdadot jelenti. Nevéből, melynek Baldak változata is ismeretes, származik a baldachin szó. A várost Manszur kalifa alapította a Tigris partján. A kalifák székhelye volt, míg a mongolok, élükön Hülegüvel, elfoglalták; nagy részét lerombolták, de később felépítették. Ma Irak fővárosa.

[86] Kiszi, ma Qishm, kikötőváros a hasonló nevű szigeten, mely a Perzsa-öböl bejáratánál levő Hormuzi-szorosban fekszik. Marco Polo korában fontos kereskedelmi gócpont volt, később azonban elvesztette jelentőségét.

[87] Bászra, a mai Basra, Irakban van, az Eufrátesz és Tigris folyók egyesülése után létrejött Shatt el Arab mellett, nem messze a torkolattól. A város, melyet Omár kalifa alapított 635-ben, az India és Kína felé irányuló kereskedelem központja volt. Jelentőségét máig is megőrizte.

[88] A kalifa, akiről szó van, Al-Mutasszim. Halálát különböző források más-más változatban adják elő. A mongolok a város bevételekor mintegy 80 000 embert mészároltak le.

[89] Az események dátuma a különböző szövegekben 1225 és 1275 között váltakozik. A legenda, melyet a szerző bizonyára az ott lakó nesztoriánusoktól hallott, Marco Polo révén terjedt el a középkori francia irodalomban.

[90] Tauriszról lásd a 64. jegyzetet.

[91] Irakon Marco Polo nem a mai Irakot érti, hanem az iráni fennsík nyugati részén elterülő s annak idején Irak al-Adzsaminak nevezett tartományt, melynek területe ma Iránhoz tartozik.

[92] Kremeszor azonos az iráni Garmsarral.

[93] Barsamo, tulajdonképpen Barszauma, szírül annyit jelent: „a böjt fia”. Szamoszatában született, a keleti egyház püspöke volt, és szembeszállt a nesztoriánusokkal.

[94] Szába vagy Szava, ma Saveh, Teherántól mintegy 50 kilométernyire délnyugatra van. A középkor helytelenül a legendás bibliai Sábával azonosította, ahonnan Ézsaiás szerint majd aranyat és tömjént hoznak Izraelnek, s ahonnan a híres királynő látogatásra indult Salamonhoz.

[95] Kala Ataperisztán helye ismeretlen.

[96] A tűzimádók vallása az ősi perzsa mitológiában gyökerezik. Marco Polo keresi a keresztény legendákkal való kapcsolatokat. A három királyok legendájának számos középkori feldolgozása ismeretes.

[97] Ava, ma Haveh, Szábától 20 kilométerre délkeletre fekszik, a qumi országúton.

[98] Kakszán, ma Kashan, 60 kilométerrel odébb van, szintén a qumi országúton.

[99] Perzsa királyságok: 1. Kazvin, tulajdonképpen Irak al-Adzsami fővárosa, Teherántól 150 kilométernyire északnyugatra fekszik. A ma is álló város, melyet I. Szapor perzsa király alapított, sokáig volt arab és mongol uralom alatt. 2. Kurdisztán nomádok lakta vad tartomány Azerbajdzsán és Lorisztán között. 3. Lór vagy Lorisztán Irán nyugati részén elterülő hegyes vidék, melyet a Saimarreh és mellékfolyói öntöznek. Földrajzi helyzete a gyakorlatban szinte függetlenné tette. 4. Szulsztán, helyesen Sulisztán, azaz Sul földje, szintén bizonyos törzsi önállóságot őrzött; közte és Lór között állandó volt a vita a nomádok számára annyira fontos legelők miatt. 5. Isztanit valószínűleg Iszpahánnal, a mai Isfahannal azonos, mely a szeldzsuk dinasztia sahjainak kedvelt tartózkodási helye, az arab ipar és művészet egyik központja volt. 6. Szerazy, azaz Shiraz Fars tartomány fővárosa. Gyönyörű vidéken fekszik; az arab és perzsa költők sokszor megénekelték szépségét, különösen rózsaligeteit. 7. Szonkora, az arab forrásokban Sabankara, a Perzsa-öböl közelében terül el. 8. Tunokain a mai Kuhisztánban, két szomszédos vidék, Tun és Kain közigazgatási egyesítéséből keletkezett.

[100] A livre tournois (Tours város neve után) vert ezüstpénz volt, a francia érmerendszer egysége.

[101] Kisziről lásd a 86. jegyzetet.

[102] Hormoszról lásd a 121. jegyzetet.

[103] Jaszdi, ma Yezd, iráni város Isfahan és Kerman között, egykori nevén Katha, a mohamedánok előtti időben perzsa szent hely volt. A róla elnevezett selymet igen keresték a középkorban; termékei közé tartozott a gyapjú és a brokát is.

[104] Kerman, melyet ma is így hívnak, Irán hasonló nevű tartományában fekszik, a hormoszi kikötő felé vezető út mentén. Kereskedelme ma is nagyarányú, lakosai kitűnő sálakat, szőnyegeket készítenek.

[105] Az ondanik, ismertebb nevén andanikum, indiai acélt jelent, mely arab közvetítéssel a középkorban világhírre tett szert; elsősorban a fegyvergyártásban, kardpengék készítésére használták.

[106] A középkorban a sólyomtenyésztést igen nagyra értékelték. II. Frigyes császár Marco Polo századában könyvet írt róla. Mátyás király solymászai például külön faluban laktak.

[107] Kamadi iráni város Karimabad közelében állt.

[108] Reobarlesz vagy Reobar, nevének perzsa szófejtése után ítélve, folyókkal öntözött földet jelent; Hormosz és Kamadi közé helyezik.

[109] A paradicsomalma értelmezésében a magyarázók megoszlanak: ananász, narancs és paradicsom egyaránt lehet.

[110] A frankolin egy fekete fogolyfaj.

[111] Az itt leírt, szarvasmarhához hasonló állat a zebu. A szövegben említett juhokat már az ókorban ismerték, és nagyságukat a szamáréhoz hasonlították.

[112] A karaona vagy karauna nevű banditák származtatása Marco Polónál bizonyára téves. Régi krónikák egybehangzó véleménye szerint fosztogatásból élő tatár törzsek voltak Perzsia keleti határán. A szó mai indiai formájában európai apák és bennszülött anyák gyermekeit jelenti.

[113] Nogodár vagy Negüder Dzsingisz kán egyik dédunokája volt.

[114] Csagatáj Dzsingisz kán egyik fia és Ögödej nagykán testvére volt.

[115] Badasanról lásd a 134. jegyzetet.

[116] Pasai-Dir annyi mint Pasaj; lásd a 138. jegyzetet.

[117] Ariora-Kesemur, melyet a szerző később Kesimurnak nevez, Kasmírnak felel meg.

[118] Dilavár, Aszedin szultán fővárosa, valószínűleg az indiai Delhivel azonos.

[119] Konoszalmi, ahol Marco Polót megtámadták, valószínűleg azonos Kamaszai romvárossal a Nevergun-szorosnál. A bűvös sötétséget, melyet a szerző a rablók ördögi mesterkedésének tulajdonít, Yule magyarázata szerint a Koraszánban gyakran tapasztalható sűrű köd idézhette elő.

[120] A Hormoszi-alföld a tenger és a kermani hegyek között terül el, és ma nem olyan termékeny, mint Marco Polo idejében.

[121] Hormosz, ma Hormuz, a középkorban fontos kereskedelmi gócpont volt a Perzsa-öböl bejáratánál levő Hormuzi-szoros könyökében, az iráni szárazföldön. A régi városnak ma már csak romjai vannak meg.

[122] Rumedan Ahmet, helyesen Rukn-ad-Din Mahmúd Kalhati, meg akarta szerezni az ománi szigeteket. Halálát a fiaival folytatott viszályok okozták.

[123] Kobinan, az arab utazóknál Kuh-banan, Bardeszir városai közé tartozik Kerman északi határán, a yezdi úttól némileg keletre.

[124] A tutia szennyezett cinkoxid, mely a rézolvasztás után marad vissza a koromban, míg a szpódium a salakban. Marco Polo leírása majdnem megegyezik azzal, amit az ókor orvosa, Galenus ad. A középkori fémkohászatban az útleíró közlése a felfedezés erejével hatott.

[125] Mulehet a molhíd (eretnek) szó átírása. Az egyik Perzsiában és Szíriában élő mohamedán felekezetet nevezték így, mely több tekintetben eltért a Korán alapelveitől. A XI. században ez a felekezet politikai hatalomra tett szert, és Kuhisztánban, melyet Marco Polo Mulehetnek nevez, birodalmat alapított. Utolsó uralkodója nem Alaeddin volt, ahogy szövegünkben áll, hanem fia, Rukn-ad-Din Khursza. Az uralkodó nevének arab változata, Sejk-al-dzsebel, a hegy fejedelmét jelenti. A sejk szó másik jelentése: öreg. Innen származik Marco Polo minden valószínűség szerint szájhagyományból merített, meseszerű névváltozata.

[126] A patarénusok keresztény eretnekek, akik elfogadták a manicheus tanítás egy formáját; az utóbbinak Szent Ágoston is híve volt megtérése előtt.

[127] Aszaszin a molhíd mohamedánok kiválasztott csoportjának arab neve. Ebből származik az assassin (jelentése: gyilkos) francia szó. A keresztes lovagok hosszú harcokat vívtak velük, míg adófizetésre kényszerítették őket, végül Hülegü hatalmukat teljesen megtörte. Az aszaszin elnevezés eredetileg, etimológiája szerint, a hasisra vezethető vissza. A Hegyi Öreg tehát narkotikus kúrával neveltette rettenthetetlen harcosokká és mindenre elszánt eszközökké híveit. Titkos tanítással egybekötött rendnek voltak a tagjai, akik a beavatottságnak a szabadkőművességre emlékeztető kilenc fokán mentek keresztül.

[128] Szapurgán a mai Shibarghannal azonos; Afganisztán északi határán fekszik. Dinnyéit az arab utazók is dicsérik.

[129] Balk (Balkh), ma Bazirabad, afgán városka az Amu-Darja Balkh nevű mellékfolyójának partján. Hajdan a „városok anyjának” nevezték. A görögök Baktra néven ismerték. Történelme folyamán többször cserélt gazdát. Sokat szenvedett Dzsingisz kán hadaitól, úgyhogy Marco Polo korában egykori fényéből már csak romok maradtak.

[130] Dogana vidék a Hindukus lábánál.

[131] A szövegben előforduló oroszlánok valóban oroszlánok lehettek. Marco Polo később a tigriseket is többször ezen a néven említi.

[132] Tajkán, ma Taligan, Bazirabadtól mintegy 250 kilométerre keletre fekszik. Tajkán vidékének lakói a tadzsikok. Vadászerényeikről az arab utazók is megemlékeznek.

[133] Kaszem, ma Kishm, Taligantól kb. 50 kilométerre keletre van Afganisztánban. Az arab utazók és a kínai Hszi Nang-csung is megemlítik.

[134] Badasan, ma Badakhshan, Afganisztán északi részén, a Hindukus lábánál elterülő tartomány; hosszú időn keresztül hűbéres királyság volt.

[135] A perzsa királyok származtatása a középkor divatját követi, mely részben a klasszikus mitológiából és történelemből, részben a Bibliából kereste ki az előkelők őseit.

[136] Badasan lazúrkövei és rubinjai, melyeket a középkorban a városnév eltorzításából balassi néven emlegettek, már nem olyan jelentékenyek, mint az utazó korában, amikor az európai piacokat elárasztották velük. A lazúrkövet dísztárgyak készítéséhez használták, és belőle állították elő az ultramarin festéket.

[137] Szighinan vagy Sikinan az Amu-Darja felső medencéjében fekszik.

[138] Pasaj valószínűleg megfelel Kafiristan vidékének, amely Kasmírtól északnyugatra, a Hindukus lábánál terül el.

[139] Kesimur tartományt ma Kasmír néven ismerjük. Az innen származó varázslókkal Kubiláj kán udvarában találkozott a szerző. Tulajdonképpen a buddhista vallást követték, amelynek népies formája nagy súlyt helyezett mindenféle varázslatra; de a hitéletet és a világnézetet erősen színezte az iszlám hódítás.

[140] Braman királyság a dekkani fennsíkon elterülő egykori hindu fejedelemség.

[141] A folyó, amelynek mentén Marco Polo a Pamír-fennsíkra jutott, az Oxus, illetőleg Amu-Darja.

[142] Vokhan, ma Wakhan, Afganisztánnak a Tadzsik SZSZK és Nyugat-Pakisztán közé ékelődő területe, a Pamír-folyó környéke.

[143] Az említett juhfajta a csavart szarvú Ovis Poli.

[144] A Pamír-fennsík csak télen olyan kietlen, mint Marco Polo leírja, s a kínai krónikások ebben őt igazolják. Nyáron azonban kitűnő legelőhely, melyen a pásztorok felhizlalják állataikat.

[145] Bolor ország azonosítható a mohamedán irodalomból ismert Balur országgal, melyet Badasan, Kabul, Lumgan és Kasmír határolt. Már a VII. századi kínai útleíró, Hiünen-cang is megemlíti buddhista szövegekben gazdag kolostorát.

[146] Kaszkar, ma Kasgar, Su-lo néven már az i. e. II. században előfordul a kínai krónikákban. A Tarim-folyó medencéjében fekszik, Kína északnyugati részén, a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen.

[147] Szamarkand hosszú ideig önálló ország volt. Később az arab és mongol hódításnak esett áldozatul. Szamarkand városa ma az Üzbég SZSZK területén van.

[148] Kaidu Dzsingisz kán egyik fiának, Ögödejnek az unokája, tehát Kubilájnak másodunokaöccse volt. 1230 körül született. Számos háborúban vett részt. 1267 és 1269 között legyőzte Barak kánt, s így Csagatáj leszármazottai a hűbéresei lettek. Hosszú ideig hadakozott, váltakozó szerencsével, Kubiláj ellen is, míg végül vereséget szenvedett. Kaidu történetével a harmadik könyv 41-43. fejezete foglalkozik részletesebben.

[149] Csagatájról lásd a 114. jegyzetet.

[150] A szamarkandi csodálatos kő történetének több párhuzamos feldolgozása ismeretes a középkori irodalomban. Csagatáj áttérése a keresztény hitre valószínűleg a nesztoriánusok legendája.

[151] Jarkan, pontosabban Jarkand, az azonos nevű folyó mellett fekszik, Kasgar és Khotan között, a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen. Marco Polo idejében Kaidu hűbérbirtoka volt.

[152] Khotan, kínai nevén Hotien, a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen fekszik. Ősi civilizációját, mely kínai, mongol, indiai, nesztoriánus keresztény, manicheus, hellén elemeket olvasztott egybe, Stein Aurél tárta fel.

[153] Pein Kerija (kínaiul: Jütien) régi neve. A város a Kerija-folyó mellett, ugyancsak a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen fekszik.

[154] A szerző említette jáspis és kalcedon valószínűleg a jade-kő bizonyos változatait jelenti; a jade kedvelt féldrágakő volt az ókorban, és Keleten az maradt mind a mai napig.

[155] Nagy-Törökországnak az Aral-tótól keletre eső területet nevezték. Határa kb. az Aral-tó, Balhas-tó, Dzsungária, Lop-Nor, Karakorum és az Amu-Darja környékén húzódott.

[156] Csarcsan a Csercsen-folyó menti Csercsennel, azaz Csiemóval azonos. A Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen fekszik. A kínai krónikák szerint időszámításunk kezdetén itt volt a hiungnu, az ázsiai hun törzs egyik első települési helye.

[157] Lop vagy Lob városa Csarklikkal vagy másképpen Ercsianggal azonosítható, szintén a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területen.

[158] A sivatagot több utazó leírta. A néphit a sivatagot általában a gonosz szellemek lakóhelyének tartja. Az Ezeregyéjszaka és az arab mesék számos változatát őrzik ennek a hiedelemnek. A szellemzene és dobolás hiedelmének az az alapja, hogy a homokban a lépések és a homok omlásának együttes hangja, amint visszhangosan visszaverődik, az utazók feljegyzése szerint a dobszóra emlékeztet. A Medina és Mekka közti sivatagban például az egyik emelkedésnek Dob-hegy a neve.

[159] Szacsiu a mai Tunhuanggal azonos. A Selyemúton az első kínai állomás a sivatagi átkelés után.

[160] Tangut tartomány megfelel a mai Csinghaj tartomány keleti részének és Kanszu tartomány középső részének.

[161] Bálványimádókon itt is, mint általában, az író buddhistákat ért. A halotti rítusok, valamint az asztrológiai vonatkozások részben az indiai, részben a kínai kultusszal tartanak rokonságot. Marco Polo felvilágosult állásfoglalása a csillagjóslással szemben különben megfelel a keresztény skolasztika álláspontjának, mely az asztrológiától a vallás tisztaságát féltette.

[162] A Nagy Medve csillagzat irányában annyi, mint északnyugat felé.

[163] Kamul vagy Komul, kínai nevén Hami, a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület keleti részén, a Lancsou-Urumcsi vasútvonal mellett van.

[164] Mongu, helyesen Möngke, Toluj fia, Dzsingisz kán unokája volt.

[165] Jugurisztán megfelel a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület keleti részének. Az ujgurok aránylag magas művelődési fokot értek el. Írásukat átvették a mongolok.

[166] Karacsoszé, azaz Kara Khodzsa, az előbbi fővárosa, az ujgur törzs legfontosabb lakóhelye a kínai és az indiai kultúra érintkezési pontján.

[167] Esca pontosan nem azonosítható egyik gombafajtával sem; a primitív népek mitikus hiedelmeiben a növénytől születés közkeletű motívum.

[168] Csingintalasz feltehetően a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület keleti, Mongóliával határos részén lehetett.

[169] A szalamander meséje már Arisztotelész óta ismeretes. A Marco Polo által adott cáfolat nem egészen mesébe illő; a hajlékony, tűzálló anyag rendkívül izgatta a gyermekkorát élő kémia művelőinek képzeletét. Itt is valószínűleg az azbesztről van szó, amely az Arbre Sec etimológiájában is ott kísért.

[170] Szudárium a Krisztus szent verejtékét őrző ereklyetartó.

[171] A latin idézet: „Te Péter vagy, és erre a sziklára építem egyházamat.”

[172] Szukcsur valószínűleg a mai Csiucsüan Kanszu tartományban. A mongol hódítás előtt nomád török törzs lakta.

[173] A rebarbara és számos főzete a középkorban egyetemes gyógyszernek számított. Arab közvetítéssel jutott Európába; különböző válfajait más-más betegségekben használták.

[174] Kampicsu kétségtelenül a mai Csangje Kanszu tartományban. Marco Polo idején igen fontos város volt; az ujgur műveltség egyik törzshelye.

[175] Óriási méretű Buddha-szobrokról van szó a szövegben. Állt egyébként a városban egy nesztoriánus templom, mely Kubiláj állítólagos keresztény anyjának képmását őrizte.

[176] Itt buddhista szerzetesekről van szó, akik a térben és időben különféle változatokat mutató indiai eredetű vallás északi ágazatához tartoznak, s maguk is több szektára oszlanak.

[177] Etcina városát Hara-Hotóval, a Fekete Várossal azonosították, mely az Ecin-folyótól keletre van, és ma már csak romjaiban látható; ezeket Stein Aurél és Kozlov kutatta át; munkájuk számos festményt és kéziratot hozott napvilágra.

[178] Az említett szamárfajta az Asinus Hemionusnak nevezett vadszamár.

[179] Karakoron vagy Karakorum, a hajdani főváros, mely a mai Mongólia északi részén, az Orhon felső folyásánál feküdt, együtt tűnt el a mongol világbirodalommal. Jelentősége már akkor csökkent, amikor a kánok kínai földre tették át székhelyüket.

[180] Csorcsa és Bargu a Bajkál-tótól keletre az Amur alsó folyásáig húzódó terület.

[181] A János pap probléma egyike a legtöbbet vitatott kérdéseknek. A középkorban, amikor az értesülések bizonytalansága és pontatlansága folytán a hiedelmek igen könnyen terjedtek, 1165-ben egy levél forgott közkézen, melyet állítólag egy hatalmas ázsiai keresztény uralkodó intézett a pápához, valamint Mánuel görög, Frigyes német császárhoz és más európai fejedelmekhez, s ebben hatalmának nagyságát túlzó színekkel festette. Ettől az időtől kezdve vert gyökeret az a hit, hogy van Ázsiában egy János pap nevű keresztény uralkodó. Később székhelyét Abesszíniával azonosították. Freisingi Ottó, XII. századi krónikás szerint a hírt Európába egy szíriai püspök hozta, elmondva, hogy az említett János pap, aki a nesztoriánus eretnekséget követi, haddal indult meg a Szentföld elfoglalására, de mivel nem tudott átkelni a Tigrisen, visszafordult. János pap Polónál azonos az egykor hatalmas kereit törzs uralkodójával, Toorillal, aki az Észak-Kínában uralkodó dzsürcsen fejedelmektől elnyerte a vang kán címet; ez „király kánt” jelent. Nevét összekombinálta egy karakitat fejedelemével, akit Gurkán néven ismerünk. Ennek nyugati török kiejtése Jurkán, ami közel áll a Johann név hangalakjához. Hogy keresztény volt-e, nem bizonyos, de egyik leszármazottja feltétlenül az volt. Marco Polo Unk kánnak is nevezi. Unk kán, helyesen Ong kán, Dzsingisz szövetségese volt, majd ellene fordult.

[182] Dzsingisz kán, akit 1205-ig, nagykánná való megválasztásáig Temüdzsinnek neveztek, 1167 táján született. Uralkodását nem a Marco Polónál feljegyzett évben, hanem 1197 körül kezdte meg. Utódjára akkora birodalmat hagyott, melynek határai a Sárga-tengertől a Volgáig terjedtek. Nevében a mohamedán népies etimológia a szellem jelentésű „dzsin” szót vélte felismerni: tehát „szellemek ura” volt. Helyes mongol szófejtés szerint: „rettenthetetlen”.

[183] A csata síkját Marco Polo tévesen nevezi Tanduknak, ugyanis összecseréli azzal a Tenduk tartománnyal, amelyről az első könyv 59. fejezetében lesz szó. Az ütközet a kínai és mongol források szerint Csekcser-Under síkján zajlott le, az Onon és a Kerulen forrásvidékén, 1203-ban.

[184] Dzsingisz kán nem a Marco Polo említette csatában, hanem a Tangut birodalom ellen vezetett hadjárat alatt halt meg 1227-ben. - Kaadzsu neve csak Marco Polo könyvéből ismeretes; semmivel sem azonosítható.

[185] Dzsingisz kán temetkezési helye máig ismeretlen. Marco Polo adatát nem támasztják alá a mongol és kínai források, amelyek a kán temetkezési helyéről eltérően szólnak.

[186] Az a sorrend, amelyet Marco Polo a mongol uralkodókról ad, hibás, kizárja ugyanis a nagykánok sorából Dzsingisz közvetlen utódját, Ögödejt, s ugyanakkor ott említi Batu és Hülegü (a szövegben Alau) kánt, akik sohasem kerültek a birodalomalapító Dzsingisz trónjára. A helyes sorrend tehát a következő: 1. Dzsingisz, 2. Ögödej, 3. Güjük (a szövegben Kuj), 4. Möngke (a szövegben Mongu), 5. Kubiláj.

[187] A keleti tatár birodalmon Perzsia, a nyugatin pedig a kipcsaki kánság értendő.

[188] A fáraó patkánya az Észak-Afrikában és Kisázsiában honos ihneumon, Marco Polo azonban itt valószínűleg az Alactaga saliens nevű szibériai ugróegérre utal.

[189] Mindabból, amit a tatárok vallásáról utazónk előad, a samanizmusra lehet ismerni. Az ég istene Tengri.

[190] Natigáj, helyesen Nacsigáj, a föld istensége, „földanya”; másik mongol nevén Etügen; egyes nyugati utazók Itogának nevezik.

[191] A nemez képmások a pusztai népeknél a totem- és manahiten alapuló őstisztelet kultikus tárgyai. Alapja az a hiedelem, hogy az ember hatást gyakorolhat élettelen tárgyakra és ezáltal kapcsolatot teremt a szellemi lényekkel.

[192] A kumisz igen elterjedt ital volt az ázsiai nomád népeknél. Készítésmódja a következő: bőrtömlőbe friss kancatejet, néha tehéntejet töltenek; ezt erjedni hagyják, majd addig köpülik, amíg átlátszó, alkoholos nedv válik ki belőle, melyet leszűrnek. Az ital három-négy nap alatt lesz kész. Szárítható és újra felönthető. A honfoglaló magyarok szintén éltek vele.

[193] A tatárok hadi szokásai sok tekintetben emlékeztetnek azokra, melyeket a honfoglaláskori magyarokról írtak a bizánci szerzők. A tízes szorzószámú csapatbeosztás igen régi keletű Ázsiában. Dzsingisz kán csak felújította, mikor hadseregét e szerint a rendszer szerint szervezte meg.

[194] A tuk mongolul zászlót jelent, mégpedig eredetileg olyan zászlót, mely ló- és jakfarokból készült. A toman (mongolul tümen) szó tízezret jelent. A magyar „töméntelen” szó ebből származik.

[195] A botozás a mongoloknál nemcsak a tolvajokra kimért büntetés volt, hanem katonai és polgári bűncselekmények megtorlására is alkalmazták. Alóla magas rangú személyek sem voltak kivételek. Az útleírók tudósítása szerint az ütések száma mindig páratlan volt, és héttől százhétig terjedhetett. Ennek az a magyarázata, hogy az elvben tíz, illetőleg annak többszöröséig kirótt ütésekből elengedtek hármat, az Ég, a Föld és a Nagy Kán nevében.

[196] Az állatokra égetett bélyegek - tamga - végül címerekké váltak, s mint ilyenek bevonultak az orosz, lengyel, ukrán, litván stb. heraldikába.

[197] Barguról lásd a 180. jegyzetet.

[198] A meszkriptek, helyesen mekritek, egy régi vérbosszú miatt Dzsingisz kán legádázabb ellenségei voltak, akiket véglegesen csak 1217-ben sikerült leigáznia.

[199] Óceánumnak a szárazföldet körülvevő világtengert nevezte az ókori hagyomány; itt az Északi Jeges-tengert jelenti.

[200] A vándorsólymot a középkori Európában néha tatársólyomnak nevezték, ami ázsiai eredetére utal.

[201] A barguerlak, helyes török alakjában bagerlak, valószínűleg egy fogolyfaj.

[202] Erguiul a mai Lancsouval azonos. A hajdani Selyemút mentén fekszik.

[203] Szindzsu azonos a jelenlegi Hszininggel, mely Tibet határán a Kuku-Norhoz legközelebb eső kínai város.

[204] Az itt leírt állat a tibeti jak.

[205] A gudderi (mongolul küderi) a pézsmaszarvas egy fajtáját jelenti. A pézsma, mint az illatszerek kötőanyaga, keresett cikk volt a középkorban.

[206] Egrigaia a mai Jincsuannal azonos. Fővárosát, Kalakant (vagy Kalacsant) a tangut uralkodóknak az Alasan hegységben levő nyári tartózkodási helyével azonosították. A Selyemút rajta át vezetett Pekingig.

[207] A kamelot nevű takaró a középkori Európában keresett cikk volt. Az európai piacot ezzel főként Törökország látta el, ahol a teveszőrt kecskeszőrrel is keverték.

[208] Tenduk tartomány, az öngütök egykori országa, a Huangho nagy kanyarjától északra, Belső-Mongóliában terült el. György öngüt herceg anyja révén Kubiláj unokája volt. A perzsa történetírók Körgüznek nevezték. Ősét, az öngütök hajdani királyát Marco Polo ebben a fejezetben János pappal azonosítja.

[209] Azúron a lazúrkövet kell értenünk.

[210] A guasmul görög eredetű szó, és a középkori szóhasználatban fajták keveredését jelentette.

[211] A Bibliában is emlegetett Góg és Magóg nevű népről a középkorban sokat beszéltek. A középkori Nagy Sándor-regény szerint a macedón világhódító rekesztette őket egy fal mögé, ahonnan majd a világvége apokaliptikus idején törnek elő. Az arab utazók, akik hittek a bibliai legendában, mert az ótestamentum náluk másodrendű szent könyv, a kínai falat tekintették nemegyszer Góg és Magóg falának. El volt róluk terjedve, hogy istentelenek, emberhúst esznek, soha nem mosdanak, a bort, sót nem ismerik, szörnyű kegyetlenek, s át fogják törni azt a falat, mely most bezárja őket, s iszonyú pusztítást visznek majd végbe. Később a tatárokat azonosították Góg és Magóg népével.

[212] Nazik és nakresz a középkorban tatárruhának nevezett szövet, mely igen keresett volt. Dante és Boccaccio is említést tesz róluk.

[213] Szindacsu valószínűleg a Pekingtől északnyugatra fekvő Hszüanhuával azonos.

[214] Idifu helye ismeretlen.

[215] Csagan Nor valószínűleg a nyugati utazók említette Csaganbalgaszunnal (Fehérváros) azonos, melynek romjai a kínai faltól mintegy 50 kilométerre állnak északra, Kalgannál (Csangcsiakou). A romok közel vannak a ma is Csagán-núrnak nevezett tóhoz, amelynek jelentése: Fehér-tó. A várost Kubiláj 1282-ben építtette.

[216] A kator nagy termetű fogolyfaj.

[217] Sandu, Ramusiónál Xandu, a nagykánok mesés pompájú nyári székhelye volt, a mai Sangtu közelében. A kínai szerzők is hasonlóan írják le. Építkezését 1256-ban kezdték. Innen menekült el az utolsó mongol uralkodó 1368-ban, amikor a Ming-dinasztia elfoglalta Pekinget. Lásd még a 39. jegyzetet.

[218] A horiad törzs neve valószínűleg elírás az ungrat törzs helyett. Ez utóbbiról lásd a 237. jegyzetet.

[219] A fehér ló tisztelete elterjedt szokás volt a nomád népeknél.

[220] Az a hit, hogy az időjárásra befolyást lehet gyakorolni, a természeti népeknél általános; a samanizmus mágikus világképéből természetszerűen következik.

[221] Tebet és Kesimur Tibetet, illetve Kasmírt jelenti. Marco Polo mondatát valószínűleg úgy kell értelmeznünk, hogy a mágusok Tibetből, illetőleg Kasmírból származtak. A buddhizmus tisztultabb formái, úgyszintén a kínai taoizmus egyaránt elítélik a varázslást, mely a tibeti „sárga szekta” egyik fő vallási tevékenysége.

[222] Arra a szokásra, hogy a hozzátartozók megeszik halottjuk tetemét, van feljegyzés, nemcsak Tibetből, hanem néhány IX. századi kínai vallásos szerzőnél is, akik a halottevésben, a „nagy hús” fogyasztásában, erejük és képességeik mágikus növelését látták. Marco Polo értesítése azonban nem egyezik mindenben az újkori utazók megfigyelésével. Szerintük ugyanis bizonyos tibeti törzsek természetes halállal elhunyt hozzátartozóikat eszik meg.

[223] A baksi szó jelentése tanítómester. Megtisztelő jelzőként buddhista lámák és kolostorfők megszólítására használták a mongolok. Az elnevezés a kínai po-si (nagy tudású) szóból származik.

[224] Az indiai és kínai varázslók mutatványait, melyek szuggesztióval előidézett érzéki csalódásokon alapultak, az egész középkorban bámulattal emlegették. A kor csodahitében az ilyen jelenségek termékeny talajra találtak.

[225] A szenszin felekezet a kínai taoista papokat jelenti. Az elnevezés valószínűleg a kínai sen-csen (halhatatlan) szóból származik.

[226] A Marco Polo által Kubiláj trónra lépésének időpontjáról közölt adat téves. 1256-ban ugyanis Möngke uralkodott, és még azután három éven át, haláláig, gyakorolta a nagykáni hatalmat. Kubiláj őutána került trónra 1260-ban, 45 éves korában, és nem hatodik, hanem ötödik volt a nagykánok sorában. A tévedés onnan származik, hogy Marco Polo Batut is a nagykánok közé sorolja, nyilván jelentős történelmi szerepe miatt.

[227] Kubiláj 1294-ben halt meg, 79 éves korában. 1298-ban tehát, amikor Marco Polo emlékezéseit diktálta, 83 éves lett volna, kínai számítás szerint 84, mert ott nem a születéstől, hanem a fogantatástól számítják az életkort.

[228] Naján nem nagybátyja, hanem másodunokaöccse volt Kubilájnak. Öröksége, mely részben ükapjáról, Dzsingisz kánról maradt rá, nagyjából Korea, továbbá a mai Liaoning, Csilin és Hejlungcsiang kínai tartományok területét foglalta magában. 1287-ben lázadt fel a nagykán ellen. A reá vonatkozó adatok igen hiányosak, mert tette után mind az ő, mind utódai nevét törölték az uralkodócsalád lajstromán. Annyit azonban megállapított a kutatás, hogy a következő fejezetekben leírt csatát 1288-ban, a Liuho folyó mellett vívták.

[229] Kaiduról lásd a 148. jegyzetet.

[230] Kambalukról lásd a 241. jegyzetet.

[231] A bartizán fedett, hordozható, középkori védőerőd, melyet gyakran elefántok hátára szereltek.

[232] Nakkarának nevezték a Kínában és Indiában egyaránt használt nagyméretű dobot.

[233] A szövegből arra kell következtetnünk, hogy Naján nesztoriánus keresztény lehetett.

[234] Csorcsa, a dzsürcsen népnek, a mandzsuk elődeinek hazája, Hejlungcsiang tartomány területén volt. Kauli Koreával, Szikintindzsu Csilinnel azonos. Barszkol azonosítása bizonytalan.

[235] Szagamoni Borkan Buddha ujgur eredetű mongol neve. Marco Polo indiai utazása kapcsán beszél róla részletesen, a harmadik könyv 20. fejezetében.

[236] A táblákról már a prológus 8. fejezetében is szó volt. Nem csupán útlevél gyanánt voltak használatosak a mongol birodalomban, hanem rangjelzésként is.

[237] Az ungrat törzset az onggirat törzzsel azonosították. Onggirat törzsbeli volt Dzsingisz kán első felesége; több Dzsingisz-leszármazott is ebből a törzsből nősült, melyet így számos rokoni szál fűzött az uralkodó családjához.

[238] A kínai annalesek Kubiláj tíz fiáról beszélnek; Marco Polo adata a különböző kéziratokban még húsz és tizenkettes változatban szerepel.

[239] Dzsincsim vagy Dzsinkim másodszülött fia Kubilájnak.

[240] Timur Dzsinkim harmadik fia. Miután két bátyja ifjan elhalálozott, 1294-ben követte Kubilájt a trónon. 1307-ben halt meg utód nélkül.

[241] Kambaluk vagy Kanbalig mongol-török szó, annyit jelent, mint a kán városa. A jelenlegi Peking helyén állt. Kínai neve Taitu volt. A tatárvárosban elterülő nagykáni székhelyet hívták így a mongol korban. A palotának ma már csak a romjai láthatók. Maradványai és a leírások alapján többféleképpen próbálták rekonstruálni.

[242] Peking története az i. e. 222. évig nyúlik vissza. Több ízben volt az északi nomád fejedelmek fővárosa. Kubiláj 1267-ben tette át ide székhelyét a mongol birodalom előző téli fővárosából, Karakorumból, amely az Orhon-folyó közelében állt, a mai Mongólia Észak-Hangaj nevű tartományában. Pekinget a mongol uralom idején Taitunak (nagy főváros), mongolosan Daidunak is nevezték. Marco Polo ebben a fejezetben Taidu néven említi.

[243] Kesikán (kesitán) a mongol kán testőreinek a neve. A testőrség szigorú szolgálati szabályzata és magas létszáma inkább a megtelepedett monarchiák, mint a nomád népek szokásaira utal. Az éjjeli őrség csak mongolokból állhatott, a nappaliban a vazallus népek fiai is helyet kaptak.

[244] A küszöbre lépés ősi tilalmát több utazó feljegyzi; az etnográfia részben a ház lakójának megsértését, részben gonosz démonok felidézését látja benne.

[245] Ramusio, Marco Polo első életrajzírója előadása szerint ilyen ruhákat hoztak magukkal Polóék Velencébe is. Egy bizánci arany értéke körülbelül egy velencei zecchinónak (kb. egy gramm arany) felelt meg, tehát a 10 000 bizánci arany óriási összeget tesz ki. Számba kell venni azonban azt, hogy a kánt Marco Polo milyen bőkezűnek írja le. A nomád népek általában vagyonuk nagy részét ruhákba és ékszerekbe fektették, mert csak ezeket lehetett gyorsan szállítani.

[246] Mint Marco Polo megjegyzéséből is kitűnik, a mongol kalendárium a tizenhárom hónapos hold-éven alapult. Az év hónapjainak megfelelő ruhák vallásos rítusra utalnak, aminek megfelelőjét számos nép hagyománya őrzi.

[247] A mongol év első hónapja a csagán szara, „fehér hónap”.

[248] A kínai krónikák is hasonlóképpen írnak a mongol ünnepekről. Kétségtelen, hogy a kínai mongol dinasztia megalapítása óta a mongolok a kínaiak számos szokását vették át. Kubiláj például kínai tudósokat bízott meg udvara szertartásrendjének kidolgozásával.

[249] A kamut és borgál (utóbbi a bolgár szó hangcserés alakja) szó jelentése itt - úgy látszik - azonos. Valószínűnek tartják, hogy mindkét szó olyan bőr elnevezésére szolgál, melyet a középkor szóhasználata orosz bőrnek, sagren-bőrnek nevezett.

[250] A középkor állattani fogalmai meglehetősen általánosító jellegűek voltak, és az egzotikus vadakat szívesen utalták egy állatcsaládba. Ez a leírás kétségtelenül nem az oroszlánra, hanem a tigrisre illik. Hogy a kán vadászatra tigriseket használt, több utazó megerősíti.

[251] Babilónia a korabeli szóhasználatban Egyiptomot jelenti.

[252] Burgut, helyesen bürgüt, egy nagy fekete sas mongol elnevezése. Idomítása nehezebb, mint a sólyomé, gyorsasága és mozgékonysága is kisebb, de ereje folytán földi vad elejtésére alkalmasabb.

[253] A Baján név közismert török név; így hívták például a szintén török származású avarok leghíresebb kánját, illetőleg kagánját.

[254] Mingán szintén török név, de lehetséges, hogy egy törzsre utal.

[255] Kujukcsi eredetileg cenzort, ellenőrt jelent, ha kínaiból származtatjuk. A Marco Polo által adott fordítás pontatlan.

[256] Toszkaol a vadászaton a hajtók egyik csoportja; rájuk bízott feladatuk különbözteti meg őket a közönséges hajtóktól. A szó eredete ismeretlen.

[257] Bulargucsi mongol szó, a Marco Polo által adott fordítása pontos.

[258] A Kacsar Modun névvel jelölt hely meghatározása bizonytalan. Talán a Jüan-dinasztia történetében szereplő Ha-csa-mutuennel azonos. Más magyarázat szerint „erdős vidéket” jelent.

[259] Itt is nyilvánvalóan nem oroszlán-, hanem tigrisbőrökről van szó.

[260] Ez a fejezet ugyanennek a könyvnek 11. fejezetéhez kapcsolódik,

[261] Ahmad, teljes nevén Ahmad Fenáketi, khorezmi származású arab volt, aki a szintén mohamedán, bokharai eredetű Szejid Edzsal mellett kezdte meg működését a kán pénzügyi hivatalában. Bukásának egyik oka az volt, hogy költekező életmódjának fedezésére nagy tömegű papírpénzt bocsátott ki. 1282-ben ölték meg az összeesküvő kínaiak.

[262] A bailo szót a velencei podeszta méltóság megjelölésére is használták, amennyiben az diplomáciai szolgálatot teljesített - nagyköveti minőségben - idegen városban, például Konstantinápolyban

[263] Csencsu és Vancsu nevét csak Marco Polo könyve őrzi. Vancsu egyébként kínaiul annyit jelent, hogy „tízezer parancsnoka”, tehát nyilván katonai rangjának elnevezéséből csinált tulajdonnevet a szerző.

[264] Kínai évkönyv is megemlíti, hogy Marco Polo az Ahmad elleni lázadásnál a helyszínen volt. „Miután a császár visszatért fővárosába, magához hívatta Polót, magántanácsának egyik tagját, s megkérdezte, vajon mi lehetett annak oka, hogy Vancsu a gyilkosságot elkövette. Polo bátran elmondta a bűnöket és zsarolásokat, melyeket Ahmad elkövetett, s melyek őt az egész birodalomban gyűlöltté tették. Ennek következtében megnyílt az uralkodó szeme, s ő is dicsérte Vancsu bátorságát.”

[265] A torneszel francia eredetű pénz.

[266] Hasonló pénzeket még ma is őriznek. Az, hogy ezeket a pénzeket faháncs-papírra nyomták, utal a kínaiak nyomdászati technikájára, melyet Marco Polo különben máshol nem említ. Magának a papírpénz-gazdálkodásnak ténye a XIII. század Európájában az újdonság erejével hatott. A mongolok a papírpénz kibocsátását 1236-ban kezdték meg. Kubiláj először 1260-ban bocsátott ki papírpénzt.

[267] Thai kínai szó; a minisztertanácsot jelentette, mely a kormányzást és a politikai ügyeket intézte. Befolyása, noha a kán egyeduralkodó volt, kiterjedt a legfontosabb katonai ügyekre; döntő szava volt a háború és béke kérdésében. Különböző alárendelt hivatalai igen fejlett államberendezésre utalnak.

[268] Marco Polo könyvének másolói a 34-es számmal bizonyára hibát követtek el, mert Kubiláj idejében a kínai birodalom csak 12 tartományra volt felosztva.

[269] A szieng a fő közigazgatási tanácsot, illetőleg annak tagjait jelenti. Mint ilyen, feje volt a mandarinok testületének, ellenőrizte az áldozatok bemutatását, az utazókat, a hivatalokat, a robotot, az állami építkezéseket stb., egyszóval a polgári belügyeket.

[270] A mongolok hatalmas birodalmuk gazdasági vérkeringésének előmozdítása érdekében nagy gondot fordítottak a szárazföldi útvonalakra. Utakat, hidakat építettek. Ezekre nagy szükség volt a birodalom központi irányítása szempontjából is. Az erős központi hatalom fenntartásának a szolgálatában állott elsősorban a posta, mely a birodalom részeinek gyors összeköttetését biztosította. Lényege az volt, hogy az útvonalak mentén a mongolok postaállomásokat, dzsamokat állítottak fel. A futárok itt váltották egymást, vagy kaptak váltólovakat, és itt látták el őket mindennel, amire szükségük volt. Kubiláj idejében a dzsamrendszert Kínában is meghonosították. Hasonló postai intézményeket találtak az ókori perzsáknál, Mexikóban az aztékoknál és Peruban az inkáknál.

[271] A villámcsapáshoz fűződő babona a nomád népek samanista vallásában gyakori; analógiáit megtaláljuk a természeti népek animista világképében.

[272] A faültetésben a mongol kánoknak szintén voltak jelentős elődeik a kínai császárok sorában vagy például a nagy indiai uralkodó, Asóka személyében, akit a buddhizmus szentjei közé sorolt.

[273] A rizsborról több ázsiai utazó megemlékezik. Rubruk, a francia király követe is említi, és azt állítja, hogy ízben alig különbözik a legjobb boroktól.

[274] Fekete köveken kőszenet kell értenünk, melyet a kínaiak már az időszámításunk előtti századokban ismertek, ipari célokra azonban nem használtak.

[275] Az asztrolábium csillagászati műszer, melyet a bolygók pályájának és pillanatnyi helyének meghatározására használtak.

[276] A takuin szót az arab takurimmal azonosították a kutatók, és rámutattak, hogy Perzsiában ez volt a neve azoknak a naptáraknak, melyekből a planéták állása szerint megjósolták a háborút, betegséget, pestist, éhínséget, és megállapították a kedvező időpontot valamely cselekedet megkezdésére. Úgy látszik, a Marco Polo említette takuin ugyanilyen könyv volt.

[277] Belső-Ázsiában és Kínában Marco Polo idejében nem ismerték az európai időszámítás rendszerét, mely akkor már tizenhárom századon keresztül megszakítás nélkül használatban volt, hanem az úgynevezett 60 éves időszámítási ciklust alkalmazták. Ez az időszámítás a 12 éves állatcikluson alapul, melynek egyes esztendeit a következő elnevezések szerint tartották számon: egér, ökör, tigris, nyúl, sárkány, kígyó, ló, juh, majom, tyúk, kutya, disznó. Ezt a sorrendet használták legáltalánosabban. Egyes népek azonban az állatciklust nem az egérrel kezdték. A mongol ciklus például a tigrissel, a tibeti a nyúllal kezdődik, de az előzőek szerint folytatódik tovább. Ez az állatciklus azonban egyben egységes: egy és ugyanaz az év minden népnél, mely a ciklust használja, kizárólag tigris, vagy nyúl, vagy sárkány lehetett.

A 12-es ciklus hosszabb periódusok áttekintésére nem volt alkalmas, ezért ezt még az öt elemmel kombinálták, s így jött létre a 60 éves ciklus (5x12=60). 120 esztendőből álló kettős ciklust is használtak. Ez úgy adódott, hogy az öt elem - a fa, víz, vas, föld, tűz - mindegyikét megkétszerezték, vagyis minden egyes elem nevét külön vették hím- és nőnemű alakban (2x5x12=120). Némelyik nép a 60 éves ciklusokat is megkülönböztette egymástól. A tibetiek például számozták a 60 éves ciklusokat, így időszámításukat pontosan át lehet számítani a mi rendszerünkre.

Marco Polo az állatciklusnak három jegyét közli helytelenül. Ugyanis, mint a fentiekből kitűnik, az ökör a mongol ciklusban nem második, hanem utolsó, és a kutya nem negyedik, hanem a kilencedik jegy.

[278] Aszcendensen a zodiákusnak az a foka értendő, mely a születés pillanatában éppen felemelkedik a láthatáron. Az aszcendens mindig valamely állatjegybe tartozik, és az illető állatjegy ura, hagyományosan meghatározott bolygó, a született életének fő csillaga.

[279] Oppozíció az állatövben 180 foknyira levő pont, mely mindig támadást jelent a megfelelő csillagállás ellen.

[280] Marco Polo nem emlékezik meg arról, hogy a kínai csillagászat tudományos téren milyen jelentős eredményeket ért el.

[281] A kathajiak vallásáról szóló fejezet Ramusiónál „A tatárok vallásáról” címet viseli. A kép, amelyet Marco Polo ad, a népi babonáknak, a samanizmusnak és a páli buddhizmus elemeinek - például lélekvándorlás, karma stb. - sajátos keveredését mutatja.

[282] Marco Polo leírása a következőkben általában a császári főországút állomásait követi.

[283] A Puliszangin név, amely perzsa nyelven kőhidat jelent, egyesek szerint a Jungtingho partjait összekötő hídra értendő. A Pekingtől mintegy 20 kilométerre álló híd valószínűleg rekonstrukció a régi helyén, kőből és márványból, s az ottani európaiak ma is Marco Polo hídjának nevezik.

[284] Dzsodzsu Csincsouval azonos. Pekingtől délnyugatra fekszik.

[285] Taianfu, ma Taijüan, város Sanhszi tartományban. Dzsingisz kán fiai 1213-ban elfoglalták és kifosztották, majd kivonultak belőle. Később, mikor újra meghódították a mongolok, sokat építkeztek itt.

[286] Akbaluk vagy Akbalek jelentése: „Fehér város”; a mai Csengting.

[287] Pianfu a régi Pingjangfuval, a mai Linfennel azonos.

[288] Kacsanfuról lásd a 293. jegyzetet.

[289] Kaicsu, ma Jungcsi, a Huangho nagy kanyarjánál fekszik.

[290] Az Arany Király, aki Ramusiónál mint Re-Dor, a latin kéziratos változatban pedig mint Dárius szerepel, valószínűleg a Kin-dinasztia egyik tagja, Altan kán. A dinasztia a mongol dzsürcsen népből származott, és 1125-ben került uralomra Mandzsúria és Észak-Kína egy részén. A dinasztia hamar elkínaiasodott, és felvette a kínai Kin (arany) nevet, amelynek a mongol megfelelője Altan. A Marco Polo által elbeszélt történet erősen mondaszerű; történelmi bizonyítéka nincs.

[291] Karamoran, helyesen Kara-mören, annyi mint „Fekete-folyó”. Így nevezik a mongolok a Huanghót, a Sárga-folyót.

[292] A nagy nád bambuszt jelent.

[293] Kacsanfu, ma Vejnan, a Vej-folyó partján fekszik.

[294] Kendzsanfu a mai Hszian elődjének perzsa alakú neve. A kínai évkönyvekben is nagy szerepet játszik. A Han-dinasztia idejében Kína fővárosa volt Csang-an néven. A neve többször változott. A mongolok először 1222-ben hódították meg.

[295] Mangalaj herceg Kubiláj harmadik fia.

[296] Kunkun valószínűleg azonos a Csangcsiangba (Jangcecsiang) torkolló Han-folyó felső folyása mentén fekvő Hancsunggal.

[297] Akbalek Manzi perzsa jellegű névadás, annyi mint „Manzibeli Fehér Város”. A Han-folyó felső folyásánál fekvő Hszinjüannal azonos, Ögödej idejében hódították meg a mongolok.

[298] Szindafu Csengtut jelenti, mely Szecsuan tartomány fővárosa. Ögödej másodszülött fia, Köden hódította meg, de a Szung-dinasztia hadvezére, Meng Kung egy időre visszaszerezte. A magyar tatárjárás évében került véglegesen a mongolok birtokába.

[299] A Kian-Szuj folyó valószínűleg azonos a Minicsianggal, mely a Csangcsiangba ömlik. Marco Polo nyilván az utóbbival tévesztette össze.

[300] A kán vámházainak nevét - komerk - a latin commercium (kereskedés) szóból származtatják, mely arab közvetítéssel Keletre került, és kölcsönszóként szerepel a perzsa és mongol középkori nyelvben.

[301] Tebet, azaz Tibet elég lazán kapcsolódott a nagykán birodalmához. Egyes adatok azt mutatják, hogy a mongolok katonai expedíciót vezettek ellene, és behatoltak az országba. Ilyen volt Möngke (Mongu) háborúja is, ez azonban nem járt azzal az eredménnyel, mely hasonló esetekben szokásos: hogy a hódító betelepüljön, és gyökeret verjen az idegen népben. Több kutatónak az a véleménye, hogy Kubiláj nem seregeivel, hanem diplomáciával hódította meg Tibetet.

[302] A sónak pénz gyanánt való használata igen elterjedt volt a természeti népeknél.

[303] A bejamini valószínűleg egy bölényfajta.

[304] Kaindu tartomány a mai Szecsuan területén volt. Fővárosa, Kaindu Vutungcsiauval azonos; a Csengtut és Kunmingot összekötő úton fekszik.

[305] A saggio régi velencei súlymérték, mely 4,72 grammot nyomott.

[306] A Briusz azonos a Csin-sa csianggal: ez a Csangcsiang felső szakaszának a neve.

[307] Karandzsan vagy Karazsang a mai Jünnan tartomány, Burma határán. Sokáig önálló ország volt, majd kínai és mongol uralom alá került.

[308] Eszentimur tulajdonképpen Kubiláj unokája; apját, Hügecsit, a kán ötödik fiát követte a trónon.

[309] Jacsi Jünnanfu, a mai Kunming neve.

[310] A kagylópénz a valuták egyik ősi, még a matriarchátus korába visszanyúló formája. Általában a keleti melegebb tengerekben található porceláncsiga különféle fajait használták kagylópénz gyanánt. Itt egy tavi változatáról van szó.

[311] Karadzsan, a hasonló nevű tartomány második fővárosa, a mai Talival azonos.

[312] Kogacsin Kubiláj nyolcadik fia volt.

[313] A szövegben említett kígyók nyilvánvalóan krokodilok; Marco Polo téved, mikor azt írja, hogy csak két lábuk van. - Egyes vidékeken a krokodilhús ínyencfalatnak számít. Epéjének orvosi felhasználásáról arab források is tudnak.

[314] Zardandan a Kincs’i (jelentése: aranyfogak) kínai szó perzsa fordítása. A tartományt a jelenlegi Jünnan északi részével azonosították. Burma határán fekszik, és miután a mongolok meghódították s Jünnan tartományba bekebelezték, részt vett a Burma elleni hadműveletekben, sót a mongolok pártfogását kérte vele szemben.

[315] Vocsan város ma Pausan (Jüngcsang) a Nucsiang és a Lancangcsiang folyók között.

[316] Az itt leírt szokásnak, amely számos természeti népnél ismeretes, az etnográfiában couvade a neve. Európában is megtalálták maradványait. A mágikus világképben leli magyarázatát; célja az ártó szellemek távol tartása.

[317] A sámánok révülete egyfajta motorikus szuggesztión alapul, melyet olykor kábítószerekkel is elősegítenek. Az etnográfia többször leírta ezt a jelenséget.

[318] Neszkradin (helyesen Naszr-ed-Din) herceg Jünnan mohamedán kormányzója volt, nagy befolyású ember, akiről a hivatalos mongol krónikák is sokat tudnak. Marco Polo tévesen tulajdonítja neki a mondott országok meghódítását, mert csak későbbi hadjáratokban vett részt.

[319] Szentemur azonos a Második könyv 48. fejezetében említett Eszentimurral. Lásd a 308. jegyzetet.

[320] Mien a kínaiaknak Burmát vagy Avát jelentette. 1271-ben Jünnan kormányzója követséget küldött Burmába azzal a-felszólítással, hogy a király ismerje el magát a nagykán vazallusának. Ezt Naraszihapati király visszautasította, sőt a nagykán újabb követeit kivégeztette, és támadást intézett Zardandan ellen. A háborúskodás során az ország mégis mongol birtokba került, és névleges uralkodója a király főminiszterének a fia lett.

[321] Bangala az indiai Bengállal azonos. Ezen a néven csak a XIII. században említik először a mohamedán szerzők. Az iszlám hódítás idején az ország megoszlott: egyik része iszlám uralom alá került, ez volt Bihar tartomány, míg a tulajdonképpeni Bengál egy buddhista dinasztia birtokában maradt. A valóságban csak Burma háborúskodott a mongolokkal, Bengál nem vett részt ezekben az eseményekben.

[322] Az unikornis a középkor mesés állatai közé tartozott. Lónak képzelték, homlokán hosszú, gyűrűs szarvval. A rinocérosszal, mely ezen a vidéken nem tenyészik, itt nem azonosítható; tehát a róla közölt adatot a mendemondán alapuló értesülések közé kell sorolni.

[323] Mien, azaz Burma hajdani fővárosa, Pagan az Irrawaddy bal partján feküdt. A mongolok betörése után a város elpusztult, de egykori gazdagságát nagyszerű épületek, pagodák, teraszok romjai bizonyítják.

[324] A hosszú sás az Alpinia Galanga nevű növényt jelenti, amelynek gumó alakú, erősen aromás tőkéjét fűszerként használták, és orvosságot is készítettek belőle. Galanga-gyökér néven hozták forgalomba.

[325] A cukron nádcukrot kell értenünk.

[326] Kaudzsigu tartomány a mai Vietnam északi részén volt, a Fekete-folyó és a Vörös-folyó környékén. A királyság kétszer is visszaverte a mongolok hódító kísérleteit, míg végül a Hanoi ellen intézett mongol támadás során 1287-ben elvesztette önállóságát.

[327] Anin ugyancsak a mai Vietnam területén volt, a Vörös-folyó deltavidékén, Hanoi környékén. Egyes kéziratokban Amu, illetve Aniu néven szerepel.

[328] Toloman tartomány a mai Jünnan délkeleti és Kujcsou nyugati részén feküdt; a man nép lakta, amelynek neve kínaiul barbárt jelent.

[329] Kuidzsu megfelel Kujcsou tartománynak.

[330] Fungul Funganra enged következtetni, mely a mongol korban a hasonló nevű körzet központja volt.

[331] A faháncsból készült ruhát egész Kínában ismerték.

[332] Kutyákkal való oroszlánvadászatról arab szerzők is beszámolnak.

[333] Szindafuról lásd a 298. jegyzetet.

[334] Dzsodzsuról lásd a 284. jegyzetet.

[335] Kakanfu Hocsiennel azonos. Még Dzsingisz kán hódította meg 1213-ban. A Jang-folyó szeli át.

[336] Csanglu a mai Csinghsziennel azonos. Birtoklásáért sok harc folyt.

[337] Csinangli Csinannal, Santung tartomány fővárosával azonos. A Huangho közelében fekszik; a mongol korban Csijang néven ismerték.

[338] Tadinfut (más változatban Tai-Tingfu) Cijanggal azonosították.

[339] A kínai évkönyvek már i. e. 2000-ben említést tesznek a santungi selyemről. Az egész középkorban híres volt a santungi nyersselyem, úgyszintén az aranyszövésű selyemruhák.

[340] Lijtan, a kínai krónikákban Li Tan (szangon a tábornokot jelentő kínai csiang-csün szó átírása), kínai ember létére kivételesen magas katonai tisztséget töltött be a mongol uralom alatt. Kubiláj trónra lépésétől kezdve azonban mindig ellenségesen viselkedett a barbár hódítókkal szemben. Annyira ment már, hogy katonai erődítéseket játszott át a Szung-dinasztia kezére. Hűtlenségéért halállal lakolt.

[341] A szüzesség megállapítását célzó szokások közismertek az etnográfiából.

[342] Az elveszett tárgyak megtalálása a mágikus vallásos kultusz gyakorlatába tartozik.

[343] Szindzsumatu a Santung tartományban fekvő Csininggel azonosítható. A Kuang-folyó szeli át.

[344] Lindzsu azonosítása bizonytalan; talán a Nagy Csatorna mellett, Santungtól délre fekvő Lincsennek felel meg.

[345] A jujuba (Zizyphus) nevű fának, illetve cserjének számos faja honos Ázsiában; húsos termésük ehető. A szerző itt valószínűleg arról a fajról beszél, amelyet kínai datolyának neveznek.

[346] Pidzsu, ma Pejhszien, szintén a Nagy Csatorna mellett feküdt az egykor külön államiságú Manzi és Kathaj határán.

[347] Szidzsu valószínűleg a mai Szucsian neve. Csiangszu északi részén, a Nagy Csatornától nyugatra, annak és Huanghónak egykori medre közt terült el.

[348] Koigandzsuról lásd a 356. jegyzetet.

[349] Kaidzsu valószínűleg a Huangho régi medrében volt.

[350] Manzi annyi mint „déli barbárok”. Így nevezték a kathajiak a Huanghótól délre lakó kínaiakat és tartományukat, mert a kínai műveltség csak később jutott ide. Manzi és Kathaj nemegyszer volt önálló, vagy váltakozva adták a kínai birodalomnak a dinasztiákat. A délibb fekvésű országrész gazdasági előretörése később bizonyos kifinomultabb életformához vezetett, mely a fényűzésnek jobban kedvezett.

[351] Fakfur a perzsa és arab írók által a kínai császárra ruházott melléknév, s óperzsa fordítása a kínai tienci (ég fia) szónak. A Szung-dinasztia utolsó uralkodója, Csao-Hszien 1276-ban Kubiláj fogságába került, aki őt Tibetbe küldte. Itt anyjával együtt egy szerzetesrendbe lépett.

[352] Baján mongolul gazdagot jelent. Ezt a szót méltóság- és személynévként használták a különböző török nyelvekben, így az avarban is. Az itt szereplő Baján, aki a mongolok bárin törzséből származott, az egyik legtekintélyesebb államminiszter és Kubiláj legkiválóbb generálisa volt. Ő hódította meg Dél-Kínát, bevehetetlennek vélt fővárosával együtt, s ő tartotta féken a nagykán ellen lázongó Kaidut. 1295-ben halt meg, tehát akkor, amikor a Polók már nem tartózkodtak a nagykán udvarában. Nevét Marco Polo helytelenül magyarázza, szerinte ugyanis „csingszan” százszeműt jelent. Az igazság az, hogy csingszan - helyesen csinghsziang - kínai szó, és a miniszter címe volt Kambalukban, noha Baján nevét, tréfásan, kínai nyelven lehetne százszeműnek is érteni. Ugyanis át lehet írni a baján szót olyan kínai írásjelekkel, melyek százszeműt jelentenek.

[353] Kinszé a mai Hangcsou helyén épült. A Szung-császárok korában, 1132-ben lett a birodalom fővárosa, s az maradt egészen Baján bevonulásáig. Nevének Marco Polo által közvetített formája perzsa átírás a kínai King-caj névből, mely „időszaki fővárost” jelent. Marco Polo később részletes leírását adja. Kína egyik leggazdagabb városa volt, s Marco Polo korában lakóinak számával felülmúlta az európai városokat.

[354] Szajanfuról lásd a 364. jegyzetet.

[355] Az uralkodó emberbaráti tevékenysége a kínai filozófusok, Kung-fu-ce és Meng-ce tanításait tükrözi vissza.

[356] Koigandzsu, ma Huajan, a Huai-folyó torkolatvidékén terült el, a Nagy Csatornától keletre, a Szung-birodalom határán.

[357] Paukin, ma Paujing, a Nagy Csatorna és a Sejang-tó között fekszik.

[358] Kaju, ma Kauju, az előbbitől délre, szintén a Nagy Csatorna mellett terül el.

[359] Tidzsut Tajcsouval is azonosították, de ez bizonytalan.

[360] Tindzsu valószínűleg Tungcsouval azonos.

[361] Jandzsu ma Jangcsou.

[362] Az itt említett szieng nem az állami nagy tanácsot jelenti, amelyről Polo fentebb részletesen beszámolt, hanem az annak fennhatósága alá tartozó tartományi kormányzóságot. Az is lehet, hogy mindkettőt értették rajta.

[363] Nangin vagy Namgin a Huanghótól délre terült el a mai Honan tartomány területén; hasonló nevű fővárosa a dzsürcsen császárok székhelye volt.

[364] Szajanfu a Csangcsiang mellett fekvő Hszinhszianggal azonos.

[365] A város ostrománál a Polo család ajánlatára felhasznált hajítógépek már az ókorban ismeretesek voltak, és nagy szerepet játszottak a középkori várostromoknál. Kínai források is említik, hogy a város ostrománál katapultákat, ballisztákat, a hajítógépek ismert fajait használták, de úgy tudják, hogy Arik-kaja mongol tábornok egy moszuli és egy hillai mohamedán gépmester találmányával törte meg a város ellenállását.

[366] Szindzsut a mai Jicsinghiennel azonosítják.

[367] A Kian-folyó, amelynek partján Szindzsu felépült, a Csangcsiang. Más utazók egykorú leírásai is említést tettek a folyó nagy forgalmáról.

[368] A cantar körülbelül a mázsa egynegyed része, tehát a legnagyobb hajók terhelése elérte a 300 tonnát.

[369] A szóban forgó kolostorok tulajdonképpen szigeteken épültek, melyek Ezüst Sziget és Arany Sziget néven ismeretesek. A következő fejezetben említett kolostor szintén ezek egyikével azonosítható.

[370] Kajdzsu a Csangcsiang partján fekvő Kuacsouval azonos.

[371] Csingianfu valószínűleg azonos a mai Csancsianggal a Nagy Csatorna és a Csangcsiang összefolyásánál, Csiangszu tartományban.

[372] Csingindzsu vagy Csingjanfu Csangcsouval azonosítható, mely szintén a Nagy Csatorna és a Csangcsiang összefolyásánál terül el.

[373] Az alánok az I. században telepedtek le a Kaukázus északi szegélyén. A népvándorlás korában sok háborút viseltek, s betörtek Európába is. Egy ideig erősen ellenálltak a mongoloknak, de később a szaráji kánok alattvalói lettek. Többször változtatták hitüket, ingadozva a kereszténység és az iszlám között. Az arab íróknál aszi, a szomszédos kaukázusi népeknél osszi volt a nevük. A mai osszéteket az ő leszármazottaiknak tekintik. Az itt előadott történetről a kínai évkönyvek nem tesznek említést.

[374] Szudzsu, ma Szucsou, a Nagy Csatorna mellett fekszik, mintegy 50 kilométernyire délre a Csangcsiangtól.

[375] Vudzsu azonos a mai Hucsouval.

[376] Vugin valószínűleg Vucsiang.

[377] Csangan azonosítása bizonytalan, talán Csiahszingről van szó.

[378] Kinszé tulajdonképpen fővárost jelent, míg mai neve: Hangcsou, annyi mint halászváros. Az említett, Bajánhoz írt levél nem maradt fenn, viszont Marco Polo emlékei részben személyes tapasztalaton alapulnak.

[379] A kinszéi hidak számára vonatkozó megjegyzés erős túlzás. A szerző a várost némileg Velence képére formálja át. A tervrajz mértani szabályossága azonban megfelel a valóságnak.

[380] Az, amit Marco Polo a mesterségek apáról fiúra történő hagyományozásáról állít, szintén csak részben felel meg a valóságnak, és nem uralkodói parancsban, hanem a nép hagyományhűségében gyökerezett.

[381] Marco Polo többször járt a városban, mely már az ő idejében hanyatlani kezdett, de még épségben láthatta azokat a városi berendezéseket, melyek Nyugaton jórészt ismeretlenek voltak. Mindenesetre Kinszé leírása talált Európában a legkisebb hitelre, mert hozzá hasonló város akkor földrészünkön nem volt. Némi fogalmat alkothattak ugyan a városiasságról az arab metropolisok alapján, melyeknek spanyolországi emlékei a kínaihoz hasonló kényelemszeretetről árulkodnak.

[382] Ganfu vagy Kanpu városa az idők folyamán a Hangcsoui-öböl vize alá került.

[383] Marco Polo a kínaiak vallásáról beszélve nagyon is a felületen marad. Nem tudja különválasztani azokat a rendszereket, melyek a mongol hódítás idején már közel másfél évezrede éltek egymás mellett és hatottak egymásra: a konfucianizmust, mely mintegy államvallás volt, és a közösségi élet törvényeit szabta meg; a taoizmust, mely metafizikai-etikai világképet adott, és alapítója elgondolása szerint tiszta elmélet volt, de a történelem folyamán egyre több mágikus elemet vett fel; végül az Indiából származó buddhizmust, mely a fejlődés folyamán az előbbihez hasonló változáson ment keresztül. A szövegben leírt rítusok a taoista és buddhista elemek sajátos keveredését mutatják, amihez még a tibeti sárga egyház hatása is hozzájárult. A mongol hódoltság korában a konfucianizmus csak igen alárendelt szerepet játszott.

[384] Hangcsou mai képében csupán a festői táj őrizte meg Marco Polo Kinszéjének varázslatos szépségét. A paloták, melyeket már az utazó is elég elhanyagolt állapotban talált, eltűntek. Falaik közt egy ideig még buddhista szerzetesek éltek. Fennmaradt néhány városkapu, kőhíd és pagoda, továbbá a gránittal kövezett utakból egy-egy rövidebb szakasz és a temetőkben több síremlék.

[385] A nagykán jövedelme Kinszéből 5 600 000 velencei aranyforintot (zecchino veneto) tett ki, ami körülbelül megegyezik az egykorú hivatalos kínai kimutatásokkal. Mai pénzben kifejezve ez jóval meghaladja az egymilliárd forintot, s csupán a sóra vonatkozik. Marco Polo adatai annál is inkább hitelt érdemelnek, mert maga is valószínűleg a császár egyik sótisztje volt, ahogy az adófelügyelőket nevezték.

[386] Tanpidzsu valószínűleg a mai Sauhszing helyén állt. Vudzsuról lásd a 375. jegyzetet.

[387] Giudzsut Kincsouval, Csansant Szuicsanghiennel, Kudzsut Csucsouval azonosították.

[388] Az oroszlánvadászat itt leírt módja a kéziratok egy részéből hiányzik, viszont arab szerzőknél, más földrajzi környezetbe helyezve, megtalálható. Az oroszlán itt is valószínűleg tigrist jelent.

[389] Csoncsa vagy Csonka tévedésből áll itt Fudzsu tartomány helyett, amely megfelel a mai Fucsiannak.

[390] Kelinfu a Fucsangcsiang felső folyásánál fekvő Wampinggel azonos, Fucsien tartományban.

[391] Az itt leírt baromfi egy szecsuani, igen vékony tollú, sok helyen díszmadárként tartott tyúk, melyet különösen a kínai hölgyek kedveltek. Latin nevén Gallus Lanatus.

[392] Unken esetleg Mincsinggel azonosítható.

[393] A cukorfőzésben a fekete massza a melasz.

[394] Babilonon itt is Kairó értendő.

[395] Fudzsu, a mai Fucsou, mint főváros egyes szövegekben Kangiu néven szerepel.

[396] Az említett folyó a Mincsiang, mely több mint 800 kilométer hosszú, és 30 kilométer mélyen hajózhatnak be rajta tengeri hajók.

[397] Zajtonról lásd a 400. jegyzetet.

[398] A papio azonosítása bizonytalan; lehet, hogy nem rókáról, hanem vadkutyafajról van szó.

[399] A kereszténység szent iratainak hasonló vándorútjárói Afrikában is tudunk.

[400] Zajton a mai Csüancsouval azonos. Az arabok jól ismerték mint nagy kereskedelmi központot. Marco Polo leírását Odericus szerzetes is megerősíti. Ibn Battúta szintén lelkes szavakkal dicséri nagyságát. De mikor Marco Polo Zajtont a világ két legnagyobb kereskedelmi kikötője közé sorozza, bizonnyal túloz.

[401] A Csin-folyó ömlik a tengerbe Zajtonnál (Csüancsou).

[402] Tindzsu azonosítása bizonytalan. Ebben a korszakban a kínai porcelángyártás fellegvára King-te-csen volt, ahol az udvar és az előkelőek számára készültek a finom áruk. A szerző által megadott városnév inkább Lung-csüant takarja, ahol a gyártás tömeges volt; ez megfelel az arab utazók adatainak is. A porcelán angol neve azonos Kína országnevével, ami jelzi a cikk kivitelének rendkívüli elterjedtségét. A magyarországi török hódoltság emlékei közt is akad kínai porcelán.

[403] Az akkori kínai tengerjáró hajók nyilván nagyobb méretűek voltak, mint az Európában használatosak. A Marco Polo által említett 300-500 főnyi legénységgel szemben más források a kereskedelmi hajókon 700 főnyi legénységről is tudnak.

[404] A részegek repültetése a sárkányszerű alkotmányon sok kéziratból hiányzik, és egyike Marco Polo színes anekdotáinak.

[405] Zipangu Japánt jelenti, és a kínai Dzsi-pen-kue vagy Dzsi-pon szóból származik, mely a japán Nippont vagy Nihont adja vissza; ez napkeltét jelent. A sziget Európában használt nevei portugál és holland közvetítésre utalnak.

[406] A Marco Polo által megadott 1500 mérföld inkább a kínai li, mint az annak kétszeresét kitevő olasz mérföld.

[407] Japán legendás gazdagsága miatt Kubiláj többször tett kísérletet az ország meghódítására. Először diplomáciai úton próbálkozott: követeket küldött a mikádóhoz, hogy ismerje el az országot mongol hódoltságnak, és fizessen évi adót. Ajánlatát, amelyet többször is megismételt, az uralkodó és az államtanács felháborodva utasította vissza, mire a kán 1274-ben hadműveletet indított Japán ellen, ez azonban nem járt eredménnyel. 1281-ben ismét két hajóhadat küldött a szigetország meghódítására, de megint kudarcot vallott, és seregének csak maradványai tértek haza.

[408] Abakán és Vonszaincsin: a japán krónikákban az előbbi Aszikán, a kínaiakban az utóbbi Fan-Ven-ha néven szerepel.

[409] Csorcsa nem azonos az előbbiekben említett hasonló nevű tartománnyal. Itt valószínűleg Szahalin szigetét jelenti.

[410] Kubiláj tulajdonképpen nem a vezérek anekdotába illő féltékenysége miatt mondott le a japán expedícióról, hanem azért, mert a Kaidu elleni háborúra kellett erejét összpontosítania.

[411] Marco Polo nem járt Japánban, a keleti vallások közül főként a tibeti buddhizmust ismerte, és annak szokásait általánosította.

[412] Kizárólag ebben a fejezetben használja Marco Polo a Csin szót, mellyel ma az európai nyelvek Kínát jelölik, és amely valószínűleg arab közvetítéssel került Nyugatra. Polo a Kínával szemben levő tenger neveként említi a szót.

[413] A megadott szigetszámba a maláji szigetvilág is beleértendő, melyet a szerző és kínai forrásai még egybetartozónak éreztek a japáni szigetekkel a világóceán vizeiben.

[414] A Rochellei-tenger az Atlanti-óceánnak Franciaország partvidéke előtti részét jelenti.

[415] A Csejnami-öböl azonos a Vietnami-öböllel. A szó jelentése „déli tenger”.

[416] Amuról, amely előzőleg Anin néven szerepelt, lásd a 327. jegyzetet.

[417] Csamba vagy Csampa Hátsó-Indiában, a mai Vietnam területének középső részén, a Vietnami-öböl mellett feküdt. Az ország különféle hódító igények szüntelen ütközőpontja volt. A nagykán 1282-ben hadat indított ellene, de támadása nem járt eredménnyel, és serege 1285-ben elhagyta az országot. Ekkor Csamba királya, XI. Indravarman követséget küldött Kubilájhoz gazdag ajándékokkal.

[418] Szagatu, a kínai krónikákban Szotu tábornok a fenti sikertelen mongol hadjárat hadvezére volt.

[419] Marco Polo csambai látogatásának időpontja a különböző kéziratok szerint 1280 és 1288 között változik. Valószínűleg az utóbbi dátum a helyesebb.

[420] A bonuszfa az ébenfát jelenti. Az elnevezés Marco Polo arab szókölcsönzései közé tartozik.

[421] Jáva szigetéről Marco Polo csupán hallomásból értesült. A sziget kerületéről közölt túlzó számadat az arab utazók véleményét tükrözi. Ugyancsak nem lehetett tudomása arról, hogy miután Kubiláj udvarából távozott, a kán sikertelen hajóhadjáratot indított a sziget ellen. Jáva nem termel szerecsendiót és szegfűszeget, noha nagy piaca volt itt az indiai szigetvilág e terményeinek.

[422] A kubeb a középkorban keresett borsféle volt; később a gyógyászatban jutott szerephez.

[423] Szondur és Kondur a Poulo Condore-szigetcsoport szigeteit jelenti, nem messze Vietnam déli partjától. Poulo Condore-t maláji nyelven Pulau Kundurnak hívják, ami Tőkeszigetet jelent. Annak idején a khmer birodalomhoz tartozott.

[424] Lokak meghatározása nem sikerült megnyugtató módon. A Maláj-félsziget csúcsán kísérelték meg lokalizálását.

[425] A brazil vagy berzsenyfa, más néven szappanfa, illatos fa, melyet ajándékként becsültek különböző országokban. Vörös festéket vontak ki belőle, és orvosságként is használták. A régi füves könyvek Lignum presillumnak nevezték, s róla kapta nevét Brazília, ahol sok ilyen festékfát találtak.

[426] Pentam szigete a Bintan-szigetnek felel meg, és a Maláj-félsziget déli csúcsánál fekszik. A portugál hódítás után sokáig volt a maláj szultánok székhelye.

[427] Malajur egyes magyarázók szerint a Maláj-szigetek nyugati oldalán terül el, mások Szumátra keleti részére helyezik. Mint ilyen, inkább beilleszthető Marco Polo útvonalába.

[428] Kis-Jáva szigetén Szumátra szigete értendő.

[429] Ferlek a sziget északnyugati részén fekszik, és azonos lehet a Gyémánt-foknak nevezett hellyel, amelynek későbbi neve Tandzsong Perlak. Ferlekben kereste többek közt a kincseiről híres bibliai mesés Ophirt a középkor.

[430] Szumátra szigetén éltek a batták, akikre Marco Polo céloz. Bizonyos esetekben szokásaik és törvényeik emberevésre kötelezték őket. A városon kívül nyílt csatában elfogott ellenség eleven húsába kellett harapniuk. A fogoly ki is válthatta magát. Szumátrát sokkal kisebb mértékben hatotta át a mohamedán civilizáció, mint Jávát, és a bennszülöttek szokásai itt sokkal nyersebben mutatkoztak.

[431] Bászman egyes kutatók szerint Paszenam, a maláj Paszei arab kiejtése. Paszenam Nyugat-Szumátrában fekszik.

[432] A Marco Polo által unikornisnak, illetve egyszarvúnak nevezett állat itt azonos az orrszarvúval, amely valóban megtalálható Szumátrán.

[433] Szamarán, mely a Polo-kéziratokban nyilvánvaló elírás, a sziget északi részén fekvő Szumátra királyságot kell értenünk. Idővel az egész szigetet róla nevezték el. Kultúrájáról arab utazók dicsérettel emlékeznek meg. Marco Polo itt-tartózkodása idején nem a part menti városi lakosságtól, hanem a sziget belsejében élő bennszülöttektől tartott, noha az utazók a hódítások előtti időből szelíd embereknek írták le őket.

[434] A fa, melyből az italt készítik, az Arenga saccharifera nevű pálmafaj.

[435] Az indiai dió nyilván a kókuszdió.

[436] Dagrojan Indragirivel azonosítható, Észak-Szumátrában.

[437] Lambri Szumátra északnyugati partvidékén terült el. Odericus de Pordenone Lamori néven említette. Mohamedán szerzőknél Lamuri, Ramori, Rami néven is szerepelt.

[438] A farokkal bíró különös lények, melyeket Marco Polo embereknek vélt, nyilván majmok voltak.

[439] Fanszur vagy Fanfur Szumátra nyugati partvidékének középső szakaszán terült el.

[440] A leírt fa a szágó-pálma.

[441] Gaueniszpola a Szumátrától északnyugatra elterülő szigetek egyike, melyet a XV. században a portugálok Gomispola néven ismertek.

[442] Nekuveran szigetét az Indiai-óceánon levő Nicobar-szigetcsoport legnagyobb szigetével azonosítják.

[443] Angamanain szigete az Andaman-szigetek közt található. Ami a kutyafejűeket illeti, a szerző nyilvánvalóan másoktól hallott mesét közöl. A középkorban több népről hitték, hogy kutyafejű. Például az európai közhit kutyafejűeknek tartotta a tatárokat is.

[444] Szeilan (Ceylon), mai nevén Srí Lanka, már az ókorban ismert volt mint Taprobane. Nevét az őslakókról, a szingalézekről kapta.

[445] A Szendemain név téves; a király akkor Kalikala Szohitja Szargvarnia volt, aki győztes hadjáratot vezetett a malájok ellen.

[446] Az említett drágakő nagysága valószínűleg túlzott.

[447] Mábárnak nevezi Marco Polo Elő-Indiának Ceylonnal szemben levő, délkeleti partvidékét, olykor azonban egész Elő-Indiát érti rajta.

[448] Az uralkodó neve valószínűleg Szundaro hercegre illik.

[449] Bettela Ceylon nyugati partvidékén levő helység.

[450] Abraiamannak Marco Polo az indiai bráhmanokat, azaz papokat nevezi. Nemcsak a gyöngyhalászatnál működtek közre, hanem olykor bányákban is, hogy elnyerjék a bányaszellemek jóindulatát.

[451] A gyöngyhalászat ideje főként március-április hónapokra esik, és a szerző által leírt módszer a legutóbbi időkig hagyományos volt.

[452] Pakauta a szanszkrit bhagavat szóból származik; Buddha egyik mellékneve. Jelentése: magasztos.

[453] Dofarról és Eserről lásd az 509. és 506. jegyzetet.

[454] A Marco Polo említette govi néven valószínűleg a legalsó hindu kasztot, a páriát kell értenünk.

[455] Azokban a vallási szokásokban, amelyeket a szerző itt és a fejezet több helyén leír, általában a bráhmanizmus rítusaira ismerhetünk.

[456] Ezen a parton az esőzés októberben kezdődik. A leírás inkább a nyugati partokra illik.

[457] A fiziognómia tudományát a szerző korában kezdték felfedezni Európában.

[458] A nagy denevérek a vámpírok fajába tartoznak.

[459] E papnőket Európában bajadér néven ismerik.

[460] Szent Tamás a hagyomány szerint Dél-Indiában vértanúhalált szenvedett, és ott is temették el. A legendát illetően a kutatók véleménye megoszlik, de abban egyetértenek, hogy az apostol nem Dél-Indiában szenvedett mártírhalált, sőt nem is járt ott.

[461] Az avarian szó arab eredetű, és „Jézus Krisztus apostolát” jelenti.

[462] A fáraó diójának nevezett gyümölcs a kókuszdió.

[463] Mutfili vagy Murfili, ma Motupalle, a Krishna (Kisztna)-folyó torkolatánál fekszik, az indiai Andhra Pradesh államban. Marco Polo idején valószínűleg Teligana királyság fővárosa volt. Utazónk a főváros nevét tévesen a tartományra vonatkoztatta.

[464] Marco Polo itt a hajdani híres Golkonda gyémántlelőhelyeiről beszél. A hozzáfűzött legenda igen régi, időszámításunk első századaira, sőt talán Hérodotoszra vezethető vissza. A gyémántszerzés mesés módját az Ezeregyéjszakában Szindbád is elmeséli, de sasok helyett griffmadarat említ.

[465] Lár tartomány India nyugati részén volt, a mai Ahmadabad vidékén.

[466] Az abraiamanok, azaz bráhmanok nem hivatásos kereskedők, hanem papok, orvosok és tanítók voltak, némelyikük azonban kereskedéssel is foglalkozott.

[467] Szoli Dél-Indiában, Madras állam keleti partvidékén volt.

[468] A csugi a jogi nevet takarja. A jogik hindu aszkéták, akik, mint Marco Polo megjegyzi, nagyon önmegtartóztatóak és hosszú életűek, de nem beszél sajátos gyakorlataikról, melyek az összpontosított figyelem és akarat segítségével a lelki és testi energiát rendkívüli mértékben fokozzák.

[469] Ádám sírjáról és tartózkodási helyéről több legenda volt elterjedve a középkorban. Guyanában óriási emberi lábnyomot mutogattak a sziklában, Mexikóban szintén azt tartották, hogy az emberi nem őse otthagyta a lábnyomát; általában minden földrészen találhatók a Marco Polóéhoz hasonló mondák.

[470] Szagamoni Borkan Sakjamuni, a megdicsőült Buddha mongol változata. Ezen a néven tisztelték a mongolok Gautama Buddhát, a buddhizmus megalapítóját. Marco Polo ebben a fejezetben Buddhának a ceyloni buddhisták terjesztette legendáját adja elő. Ez a legenda nem egyezik meg az északi buddhista hagyományokkal és a gyér történeti adatokkal, Buddha ugyanis - hitelesnek látszó buddhista hagyományok szerint - Kapilavasztu trónörököse volt, és Sziddhárthának hívták. Születésének, történeti szereplésének színtere a Gangesz folyótól északra esett. Sokat tanított Magadha királyságban. Kuszinagara közelében, 80 éves korában halt meg.

[471] Buddha fogait különböző indiai, perzsa, kínai kolostorokban és kegyhelyeken őrzik - fölös számmal. A Buddha-ereklyék között szereplő edény csodatevő hatása a világ vándorló mondakincsében különböző formákat vett fel. Európában a Grál-mondakörben találhatjuk meg párhuzamát.

[472] Kail az India keleti partvidékén levő Kilakaraival azonos. Hajdani fontossága megszűnt.

[473] Tembul, egyes kiadásokban tambur, a bétellevél perzsa neve.

[474] Koilum a dél-indiai Quilon városának felel meg Kerala államban.

[475] A fekete oroszlánokon fekete párducokat kell értenünk.

[476] Komarinak India legdélibb részét, a Comorin-fok vidékét nevezi a szerző.

[477] Eli vagy Deli, ma Alleppey, Dél-India nyugati partvidékén fekszik, a mai Kerala államban. Már Ptolemaiosz is ismerte Aloi néven.

[478] Melibar Elő-India délnyugati partvidéke, ma Malabár-part néven ismeretes. A középkori kereskedők és kalózok egyaránt látogatták a fűszereiről nevezetes vidéket.

[479] A turbit többféle régi gyógyszernek volt a neve; itt a szerző valószínűleg egy ernyős virágú növény megjelölésére használja.

[480] Gozurat nagyjából megfelel a mai Gujerat államnak Indiában. Magában foglalta a következő fejezetekben említett Tana, Kambaet és Szemenat városokat is. Fővárosát szerzőnk idejében Nervalának nevezték. A tartományt később Delhi szultánja csatolta országához.

[481] A tamarindi arab szó az indiai datolyára. A hajtószert, mely igen erős, leveleinek főzetéből készítették.

[482] Tana vagy Thana, egyes szövegekben Kanam, ma is áll Bombaytól mintegy 30 kilométerre északra. A szerző idejében Delhi szultánjának vazallus állama volt.

[483] Kambaet vagy Kambaja megfelel a mai Cambaynak a hasonló nevű öböl északi részén. Delhi szultánja az előbbivel együtt bekebelezte.

[484] Nagy-Indián Marco Polo Elő-Indiát érti, szemben a Kis-Indiának nevezett Hátsó-Indiával.

[485] Szemenat vagy Szervenat Somnath városnak felel meg a Kathiawar-félsziget délnyugati részén. Szintén vazallus állam volt, s élénk kereskedelmet folytatott.

[486] Keszmakorant Mekran tartománnyal azonosították, mely ma kisebb részben Iránhoz, nagyobb részben a mai Pakisztánhoz tartozik.

[487] Összes Indiákon a szerző Nagy-Indiát, Kis-Indiát és a később sorra kerülő Középső Indiát érti, mely utóbbiról lásd az 500. jegyzetet.

[488] Az itt említett szigetekben az Arab-félsziget keleti partjainál fekvő Kuria Muria-szigeteket vélik felismerni, de biztosan nem lehet azonosítani őket, és a róluk szóló mondákat már az ókorban a Föld több helyére vonatkoztatták.

[489] Az ámbra, melyből máig is készítenek illatszert, a Physeter macrocephalus nevű bálna gyomor- vagy mirigyváladéka.

[490] Szkotra vagy Socotra sziget az Indiai-óceánban, az Adeni-öböl bejáratánál. A szerző idejében nesztoriánusok lakták.

[491] A kereszténység keveredése mágikus rítusokkal Keleten általános volt, az európai középkor is átvett belőle egyet-mást, az egyház minden tiltakozása ellenére.

[492] Madeigaszkár, azaz Madagaszkár elhelyezése Marco Polo földrajzában bizonytalan. Nevének változatai még Mogedao, Magastar, Mandaygaster. Egyes kéziratok mint Szent Lőrinc szigetéről emlékeznek meg róla. Marco Polo értesülései nagy részét arab kereskedőktől szerezhette.

[493] Az olajfejű az ámbrás cet egyik elnevezése.

[494] A szervál más néven afrikai tigrismacska.

[495] A tengeráramlatok erejének túlzó leírása megtalálható a keleti mesékben is.

[496] A griffmadár vagy ruk szintén Kelet mesekincséhez tartozik. Egyes leírások szerint három elefántot is a levegőbe tud emelni, kettőt karmaival, egyet csőrével.

[497] Zangibár azonos a mai Zanzibárral. Az arab „zeng” szó rejlik mögötte, mely feketét jelent.

[498] A leírt juh az etiópiai fajta. Az állatvilág leírása itt elég hiteles. A zsiráfot a középkorban már ismerték Európában, egyiptomi közvetítéssel. Így II. Frigyes császárnak volt zsiráfja. Érdekes, hogy a mongol Berka kánnak, aki Szarájban székelt, szintén küldtek számos zsiráfot.

[499] Zanzibár az elefántcsontnak egyik fő beszerzési helye volt.

[500] Marco Polo Középső vagy Második Indiának nevezi Abast, azaz Abesszíniát (Etiópiát), melynek uralkodója a középkor folyamán az egész kelet-afrikai partvidéket hatalmában tartotta. A kereszténység, kopt közvetítéssel, idáig eljutott, és akadályt jelentett az iszlám terjeszkedésben.

[501] A különböző felekezetek bélyegei a tűzkeresztség régi eretnek szokását őrzik, mely a koptoknál volt elterjedve.

[502] Adent Marco Polo itt összetéveszti Adallal, amely önálló fejedelemség volt Kelet-Afrikában, a mai Szomália területén. A fejezetben elbeszélt háború is Abas és Adal között zajlott le.

[503] Aden kereskedelmi jelentősége nagy volt a középkorban, mert innen vezetett a kereskedelmi út Alexandria felé.

[504] Aden szultánja Jemen - azaz Boldog Arábia - uralkodója volt.

[505] Babilon szultánja, aki elfoglalta Acre-t, Al-Ashraf Khalil egyiptomi szultán volt.

[506] Eser, a mai Shihr, Adentől északkeletre fekszik, Dél-Arábia partján, a Polo által megadott égtáj tehát nem pontos.

[507] Marco Polo itt valószínűleg a négyszarvú afrikai birkafajtáról beszél.

[508] A jószágnak hallal való takarmányozása több terményszegény országban, így például Japánban is szokásos.

[509] Dofar vagy Dhufar az Arab-félszigeten, a mai Maszkat és Omán déli részén volt, Shihrtől északkeletre. A városnak csak romjai maradtak fenn. Tömjénje keresett cikk volt a középkorban templomi használatra.

[510] Kalatu, egyes kéziratokban Kalajat, a Maszkat és Omán északkeleti partvidékén fekvő Kalhattal azonosítható. Ma szintén csak erődjének romjai vannak meg.

[511] Melik az arab malik szóból származik, jelentése: király.

[512] Hormoszról és Kermanról a szerző részletesebben beszámolt az első könyv 19., illetve 17. fejezetében.

[513] Nagy-Törökországról lásd a 155. jegyzetet.

[514] Kaidu valójában nem Csagatájnak, hanem Dzsingisz kán másik fiának, Ögödejnek volt az unokája. Lásd a 148. jegyzetet.

[515] A Dzson-folyó az Oxusszal, illetve Amu-Darjával azonos.

[516] Ögödej leszármazottai között két Jeszudar, illetve Jiszüder nevű herceg is szerepel.

[517] Csibai és Csiban Csagatáj leszármazottai.

[518] Nomogan Kubiláj negyedik fia volt.

[519] Aidzsaruk hercegnő neve az ai-yaruq török szó mongolos alakja. Valójában apja nem engedte férjhez menni. Az előadott történet a Nibelung-ének Brunhildájának tetteivel mutat rokonságot.

[520] Abagáról lásd a 36. jegyzetet.

[521] Argonról lásd a 43. jegyzetet.

[522] Barakról lásd a 16. jegyzetet. Valójában nem testvére, hanem távolabbi rokona volt Kaidunak.

[523] Alkomat, helyesen Ahmed, mongol nevén Tegüder, már fiatalon megkeresztelkedett, s egymás után építtette a keresztény templomokat a birodalom területén. Majd mohamedán lett, és felvette az Ahmed nevet. Ezután üldözte a keresztényeket. Argonnal való háborúskodása történelmi tény.

[524] A viszálykodások hátterében az ősi nomád és az újabb keletű öröklési rendszer ellentéte állt; az előbbi a fiú elé helyezte az elhunyt fejedelem testvérét, az utóbbi az egyenes ágon történő öröklés rendjét követte.

[525] Kazánról lásd a 48. jegyzetet.

[526] Baidu Hülegünek vagy más néven Alau kánnak az unokája volt.

[527] Koncsi Szártaktáj fia, Dzsocsi leszármazottja volt. Nyugat-Szibériában uralkodott, az Arany Hordától keletre fekvő területen.

[528] A kutyavontatású szánokról más utazók is megemlékeztek.

[529] A Sötétség országa Nyugat-Szibéria északi részére, az Ob és a Jenyiszej alsó folyásának medencéjére terjedt ki. Marco Polo kissé meseszerűen ismerteti ezt a vidéket az ókori történetírók nyomán, de arab utazók is megemlékeznek az örök éjszakáról.

[530] Roszia Oroszországot jelenti. Leírása Marco Polónál elég szegényes a kéziratok nagy részében. A közölt anekdotikus részletek a középkori mendemondák és valóságos adatok sajátos ötvözetét mutatják, és későbbi betoldásokra utalnak. Marco Polo idejében az ország még elevenen érezte Batu kán tatárjárásának szenvedéseit.

[531] Toktai, azaz Toktáj Tolobuga (Tola Buka) utóda volt; harcairól a további fejezetek számolnak be.

[532] Az oroszországi ezüstbányákról arab utazók is megemlékeznek.

[533] Lak azonosítása bizonytalan. Egyesek szerint Valachia, mások szerint az Urál és a Volga közti vidék értendő rajta.

[534] A straviza valószínűleg pohárköszöntőt jelent.

[535] Kazárföld vagy Gazária a Fekete-tenger mentén, a Krím-félszigettől északra s a Dnyepertől délkeletre terült el.

[536] Görényfej helyett inkább a coboly fejéről lehet itt szó.

[537] Oroecs, egyes kéziratokban Noroecs, Norvégiát jelenti, de Marco Polo az egész Skandináv-félszigetre vonatkoztatja.

[538] A Faro-hegy a Boszporusz nyugati oldalán emelkedik.

[539] Marco Polo szerint a nyugati mongol birodalom megalapítója és első kánja Szain volt. Valójában Batu kánról, Dzsingisz unokájáról, Dzsocsinak a fiáról van itt szó. Ugyanis Batut hívták melléknevén Szain kánnak. Eszerint a nyugati kánok névsora így alakul: Batu, Berke (a szövegben: Berka), Möngke Temür (a szövegben: Mongotemur), Toda Menggü (a szövegben: Totomangu), Tola Buka (a szövegben: Tolobuga) és Toktáj (a szövegben: Toktai).

[540] Kumánia a kunok településhelye a Fekete-tengertől északra elterülő vidéken.

[541] Az alánokról lásd a 373. jegyzetet.

[542] Mendzsar egyik feltevés szerint Madzsarral, a Juliánus barát útján megtalált magyar birodalommal azonos a Kuma partján, a másik szerint Madzsar városa a Kaukázusban.

[543] Zik Circassiát jelenti, mely a Fekete-tenger keleti részén, a mai Szocsi környékén volt.

[544] Gothia a gótok maradványainak krími településhelye.

[545] Szaráj tengere, melyet a szerző korábban Bakui-tengernek, illetve Ghelnek vagy Ghelának is nevezett, a Kaszpi-tengert jelenti. A Vaskapuról lásd a 75. jegyzetet.

[546] Mongotemur (Möngke Temür) Batu kán unokája volt.

[547] Tolobuga (Tola Buka) Mongotemur unokatestvére volt.

[548] Totomangu (Toda Menggü) Mongotemur utódja volt a trónon, fanatikus mohamedán. Tehát Marco Polo itt téved: Tolobuga csak Totomangu után uralkodott.

[549] Nogai Batu kán unokaöccse volt.

[550] Nergi síkja a Don mentén lehetett.