DANIEL DEFOE

ROXANA,
AVAGY A SZERENCSÉS KEDVES

FORDÍTOTTA HERNÁDI MIKLÓS

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár Magyar Elektronikus Könyvtárából

származik - http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette sosehol),

további PRC könyvek a Kindle Tékában

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Amennyiben támogatni szeretné munkánkat,

http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon teheti (PayPal)

Barátaimtól tudom, hogy Poitiers-ben, Poitou tartományban, azaz megyében, Franciaországban születtem, ahonnan szüleim hoztak át Angliába. Vallásuk miatt kellett elmenekülniük 1683 körül, amikor a protestánsokat kegyetlenül kiüldözték Franciaországból.

Nekem, aki csak nagyon keveset, szinte semmit sem értettem menekülésünk okaiból, bizony nagyon is tetszett ideát az élet. London, ez a hatalmas és vidám város, egyenesen magával ragadott, hiszen gyerekkorom óta szerettem a sokaságot, és jólesett bámészkodnom annyi előkelő emberen.

Francia voltomból csak anyanyelvemet őriztem meg, apám és anyám jobbfajta emberek voltak, mint a menekültek akkoriban, s mivel idejében települtek át, még indulásuk előtt könnyen átmenthettek egy jelentős pénzösszeget, és ha jól emlékszem, számottevő értéket, francia brandyt, értékpapírt és más értéktárgyat, melyeken apám tetemes haszonnal adott túl, s ilyenformán nagyon jó, pártfogásra és menedékre szoruló jövevény honfitársainkhoz képest kiváltságos körülmények között kezdte új életét. Olyannyira, hogy házát valósággal elözönlötték a lelkiismereti vagy más okokból ide menekült szerencsétlen éhező honfitársaink.

Apámtól tudom, hányan zaklatták olyanok is, akik vallásuk miatt bízvást maradhattak volna, ahol voltak, de átjöttek mégis csapatostul, ahogy az angol mondja, kenyeret keresni, hallván, mennyire tárt karokkal fogadják Angliában a menekülteket, s hogyan helyezték el és segítették munkához az önzetlen londoniak Spitalfields, Canterbury és más városok műhelyeiben, sőt sokkal jobban fizették őket, mint otthon, és így tovább.

Mondom, apámtól tudom, hogy az ilyenfajták többet háborgatták, mint a lelkiismereti okokból átkényszerült igazi menekültek.

Tízévesforma lehettem, mikor ide kerültem, ahol, mondom, apám nagyon jó körülmények között élt még vagy tizenegy évet. Ezalatt beletanultam a társasági szokásokba, szert tettem néhány szomszéd ismeretségére, már ahogy ez Londonban szokás, gyerekfejjel három-négy játszótársat szereztem magamnak, ez a pajtásság az évek során igazi barátsággá fejlődött, és ez segített abban, hogy kiművelődhessem, hogy jártas legyek a világ dolgaiban.

Angol iskolákba jártam, és mert igen ifjú voltam, tökéletesen elsajátítottam az angol nyelvet, éppúgy, mint a fiatal angol hölgyek szokásait; hogy Franciaországban születtem, annak emlékét már csak nyelvtudásom őrizte, de angol beszédemet nem tűzdeltem tele francia szavakkal, mint a legtöbb külföldi, hanem tisztán, természetesen beszéltem, akár a született angolok.

Ami jellememet illeti, engedtessék meg, hogy olyan elfogulatlanul írhassam le magam, amint csak lehet, és mintha valaki másról szólnék; a továbbiakból ítélje meg az olvasó, hízelgőn írtam-e le magam vagy sem.

Tizennégy éves koromra magas, erős leány lettem, a mindennapi élet dolgaiban vágott az eszem, akár a beretva; a társalgásban jól és élesen pergett a nyelvem; szívesen gúnyolódtam, kíméletlenül visszavágtam, kissé túl merészen is, noha kifogástalan szerénységgel viselkedtem. Francia lány lévén, jól táncoltam, sokak szerint természetes bájjal; szerettem táncolni, jól is énekeltem, oly jól, hogy, mint majd a későbbiek során kiderül, ez előnyömre is vált. Szellemesség, szépség, pénz, minden megvolt, semmiben nem szenvedtem hiányt; így léptem ki az életbe; mindama földi jóval, amit fiatal lány csak kívánhat magának, és a jelek szerint boldog életnek néztem elébe.

Tizenöt éves koromban apám, ahogy ő mondta, huszonötezer livre, azaz kétezer angol font hozománnyal hozzáadott a City egyik jó hírnek örvendő serfőzőjéhez. Bocsássa meg az olvasó, hogy nevét nem fedem fel, de bármennyire is ő volt romlásom okozója, ilyen kegyetlen bosszút nem állok rajta.

Ezzel a férjnek csúfolt alakkal éltem jómódban nyolc éven keresztül, s egy ideig hintóm is volt, azaz álhintóm csupán, hiszen a lovak egész héten a söröshordós társzekeret vontatták, vasárnaponként azonban kikocsizhattam bárhová, vagy templomba vagy másfelé, már ahogy férjemmel megállapodtunk - amire különben alig volt példa, de erről hamarosan többet.

Mielőtt folytatnám házaséletem történetét, hadd számoljak be férjemről éppoly tárgyilagosan, miként magammal tettem. Vidám, jóképű fickó volt, jobbat asszony ne kívánjon magának; sudár, jókötésű, kicsit talán túlontúl is magas, de semmiképp sem esetlen, remekül táncolt, s ennek nem kis része volt abban, hogy összeismerkedtünk. Idős apja gonddal őrködött az üzleti ügyek fölött, úgyhogy férjemnek édeskevés dolga akadt; csak meg kellett olykor-olykor mutatnia magát; ezt alaposan ki is használta, mert a legkisebb gondja is nagyobb volt, mint az üzlet, inkább külföldön járt, társasága volt, s kivált vadászni szeretett.

De ezzel minden jót elmondtam róla; akármilyen jóképű, sportszerető férfi volt is, a női nem vaksága hozott vele össze boldogtalanságomra, mert gyenge akaratú, üresfejű, bárdolatlan fickó volt, senki asszonynak nem való. És engedtessék meg nekem itt, akármilyen gáncs érhetné is a magam későbbi viselkedését, hogy felebarátaimat, országunk ifjú hölgyeit óvatosságra intsem. Ha aggódtok eljövendő boldogságtokért, s békés házaséletre vágytok, ha meg akarjátok őrizni minden viszontagságon át vagyonotokat, soha, hölgyeim, soha ne menjetek ostoba emberhez feleségül; bárkihez, csak ostobához ne; más férfi oldalán lehettek boldogtalanok, de csak ostoba férj tehet szerencsétlenné; minden más férfi oldalán megeshet, hogy boldogtalanok lesztek, ám az ostoba mellett boldogtalanságtok biztos; még ha akarna, sem tehetne boldoggá, oly ügyetlen minden cselekedete, oly üres minden szava, hogy értelmes asszonyt napjában hússzor is rosszullét környékez az ilyen férj oldalán. Mi megszégyenítőbb egy hölgy számára, mint mikor jóképű, csinos férjét társaságba viszi, s valahányszor az kinyitja a száját, pirulnia kell miatta? A többi férfi mind okosan szól, csak az ő férje hebeg-habog, vagy hallgat mulyán. Bárgyú képpel ül s hallgat, vagy ami még rosszabb, mond valami badarságot, s úgy lesz nevetség tárgya.

Aztán meg annyiféle fajankó van, oly tömérdek bolondság, és ugyan ki a megmondhatója, melyik fajtája a legcudarabb, ezért hát azt kell mondanom, hölgyeim: soha ne adjátok bolondnak kezeteket, akár dühöngő, akár mélabús, akár világbölcse, akár bugyuta: akárkinek, csak bolondnak ne; ha kell, válasszátok inkább a természet legkomiszabb átkát, a vénlányságot, semmint olyan férjet, akinek nincs helyén az esze.

De erről alkalmam lesz még szólani, most még csak annyit, hogy az én esetem kivált nehéz volt; mert egész sereg különböző oktalanság bonyolította amúgy is szerencsétlen házasságomat.

Először is - és be kell vallanom, alig tudtam elviselni - férjem beképzelt bolond volt, tout opiniâtre; amit mondott, az volt a legjobb, a leghelyesebb, a legcélszerűbb, bárki bármily szerény és udvarias társalgásba kezdett vele, ám mikor szavait észokokkal, érvekkel kellett megindokolnia, oly gyengén, üresen s ostobán tette, hogy már ez is elég volt ahhoz, hogy hallgatósága szégyenkezzék s utálkozzék miatta.

Másodszor, olyan konok és csökönyös volt, kivált apró-cseprő, haszontalan dolgokban, hogy alig lehetett elviselni.

Már csak e két jellemvonása is alkalmatlanná tette volna a férj szerepére; elképzelheti az olvasó, milyen életben volt mellette részem. Megtettem, ami tőlem tellett, és tartottam a számat; egyedül így arathattam győzelmet felette, mert mikor elindította a kereplőjét, s én nem válaszoltam, nem bocsátkoztam vitába vele, elöntötte a méreg, szinte belekékült, fogta magát és elment hazulról - ennél olcsóbban úgysem szabadulhattam volna tőle.

Hosszan beszélhetnék arról is, milyen módszerrel igyekeztem elviselhetővé, kellemesebbé tenni életemet a világ legönfejűbb, legcsökönyösebb embere mellett, de hát ez hosszú história, s részletei túlságosan jelentéktelenek; egyik-másikról azért ejtek még szót, ha a körülmények elbeszélésem során lehetővé teszik.

Úgy négyéves házas lehettem, mikor anyám után apám is meghalt. Annyira kedve ellen való volt házasságom, s annyira nem állhatta férjem viselkedését, hogy bár ötezer livre-t meg egyebet is hagyott rám végrendeletében, a hagyatékot bátyám kezeire bízta, akit kockázatos kereskedői vállalkozásai csődbe vittek, és a saját vagyonán kívül, amint ezt hamarosan hallani fogják, az én örökségemet is semmivé tette.

Apám bőkezűségének utolsó gyümölcsétől többek között azért estem hát el, mert azt férjem kezére nem bízhatták; ilyen előny is származik abból, ha bolondhoz megy feleségül az ember.

Két évvel apám halála után férjem apja is meghalt, és a várakozásnak megfelelően hagyatéka jócskán megnövelte férjem birtokát, őt illette a serfőzde teljes bevétele is, ami nem csekélység.

De vagyonának e gyarapodása csak kárára volt, mert az üzlethez édeskeveset konyított, az elszámolásokhoz, az ügyvitelhez mit sem értett, hiába babrált eleinte a könyvekkel, hiába vágott szigorú, üzletemberi képet, hamar ráunt; a könyveléshez nem fűlt a foga, írnokaira, könyvelőire bízott mindent, míg készpénzzel győzte a személyzet fizetését és a söradót, maradt is valami a zsebében, nyugodt s jókedvű volt, hagyta, menjen minden a maga útján.

Előre láttam, mi lesz ebből, s többször lelkére beszéltem, foglalkozzék az üzlettel is. Kiokosítottam, mennyit panaszkodnak a vevők a személyzet figyelmetlensége miatt, hogy kezdi ki tékozlása a hitelét, hiszen írnokának kisebb gondja is nagyobb annál, hogy őt segítse, és így tovább; de ő csak gorombán rendreutasított vagy meghazudtolt, úgy, hogy a tényeket hamisan sorakoztatta föl.

Hogy rövidre fogjam ezt az unalmas históriát, lassan maga is észrevette, hogy forgalma csökkenőben van, készlete megfogyatkozott, és üzletét aligha tudja folytatni; a serfőzde berendezését már két ízben lefoglalták söradótartozás címén, másodízben már csak a legnagyobb nehézségek árán tudta megmenteni őket.

Ettől megrémült, és úgy döntött, eláll az üzlettől, amit én nem is bántam, hiszen előre tudtam: ha nem szánja rá magát, amúgy is előbb-utóbb rákényszerül, csődbe jut. Én magam is azt akartam, hogy addig fordítson hátat az üzletnek, míg van valamije, nehogy egy szál ingben kerüljek az utcára gyermekeimmel. Öt gyermekem volt már tőle akkor, mert az ostoba, ha máshoz nem is, hát ehhez ért.

Boldog voltam, hogy vevőre talált a serfőzde, férjemnek, miután nagy összegű adósságait kiegyenlítette, még mindig megmaradt két-háromezer fontja, bár ki kellett költöznünk a serfőzdéből, S...-ben béreltünk házat, a várostól vagy két mérföldnyire, én újfent csak boldog voltam, hogy mindent összevéve ilyen simán kikerültem a bajból, és ha férjemnek csak egy kis esze lett volna, még biztonságban is érezhettem volna magam.

Azt ajánlottam, vegyünk a pénzen vagy annak egy részén birtokot, s felajánlottam a magam vagyonkáját is, mely akkor még megvolt; ha ez megtörténik, meglettünk volna belőle, legalábbis míg férjem élt. De a bolond nem hallgat az okos szóra; rám se hederített, úgy élt tovább, mint addig, lovakat, szolgákat tartott, minden áldott nap vadászni járt, és mindeközben egy szalmaszálat se tett keresztbe, a pénz egyre fogyott, és én már láttam a romlás elháríthatatlan közeledtét.

Rábeszélésben, könyörgésben nem volt hiány, de mindhiába; hiába mutattam neki, mint fogy a pénzünk, hiába festettem le neki a pénztelenség állapotát, nem fogott rajta, és megszállottan folytatta életmódját, könnyekre, sirámokra nem hajlott, nem engedett fényűzéseiből, lovaiból, szolgáiból, míg csak néhány fontra nem apadt minden vagyona. Három évbe se telt, hogy ilyenformán minden készpénzünk odalett, és ráadásul bolondul veszett, mert az uram semmirekellő társaságot tartott: hajtókat, lóversenyeseket, még magánál is közönségesebb embereket, de hát ez már a bolond tulajdonsága: nem állhatja a magánál bölcsebb, tehetségesebb ember társaságát, és zsiványokkal társalog, hordárokkal italozik, egyszóval rangján aluli társaságot tart.

Ilyen nyomorultul éltem, mikor egy reggel férjem azt mondta, rájött, milyen rosszul áll a szénája, és valahol másutt próbál szerencsét. Mondta ezt sokszor ennek előtte is, mikor kérleltem, gondolja meg, míg nem késő, milyen szerencsétlen helyzetbe sodorja magát és családját; de mivel láttam, hogy soha nem gondolja komolyan (végtére is soha semmit nem gondolt komolyan), azt hittem, megint csak a régi nótát fújja. Valahányszor előállt, hogy világgá megy, mindig titokban azt kívántam, és gondolatban bizony ki is mondtam, bárcsak úgy lenne, mert ha tovább itt marad, valamennyiünket koldusbotra juttat.

Aznap el se ment hazulról, még az éjszakát is otthon töltötte, de másnap reggel, amint felkelt, rögtön ment az istállóra néző ablakhoz, és, ahogy ő hívta, francia kürtjébe fújt, ami jeladás volt, hogy emberei vadászatra készülődjenek.

Augusztus utolsó napjaiban jártunk, úgyhogy öt órakor már világos volt, ennyi lehetett az idő, mikor hallottam, hogy két embere becsukta utána az udvari kaput. Nekem csak annyit szólt, mint máskor, ha vadászni indult; én se keltem fel, nem is mondtam semmi különöset, hanem újra elaludtam, és vagy két óra múlva ébredtem fel.

Az olvasót meglepheti kissé, hogy ennek utána színét se láttam, még csak hallani se hallottam tőle vagy felőle, a két szolgájáról meg a lováról, akár a föld nyelte volna el valamennyiüket; mi lett velük, merre mentek, mihez kezdtek, mihez akartak fogni, csak nagy sokára tudtuk meg, de erről majd a maga helyén.

Az első egy-két napon nem gondoltam semmi különösebbre, sőt, még az első egy-két hét folyamán sem; tudtam, ha baj érte volna őket, hamarosan hírt kaptam volna felőlük. Két szolgával s három lóval, megfoghatatlan, hogy veszhetnének mind oda, biztosra vehettem, nem sok időbe telik, és hírt kapok róluk.

De az olvasó megérti, ahogy telt-múlt az idő, egy hét, két hét, egy hónap, két hónap és így tovább, végül is nagyon megrémültem, különösen mikor átgondoltam helyzetemet. Öt gyerekkel maradtam magamra, egy garas támogatás nélkül, minden vagyonom hetven font és néhány személyes értéktárgyam volt, melyek bár sokat értek, egy egész család fenntartását mégsem lehetett erre alapozni, még rövid időre sem.

Nem tudtam, kihez forduljak, mitévő legyek; a házban a tetemes bérösszeg miatt nem maradhattam, viszont férjem beleegyezése nélkül, hiszen bármikor visszatérhetett, feladni sem mertem, úgyhogy zavarom, mélabúm és elkeseredésem határtalan volt.

Majd egy évig éltem ilyen nyomorúságban. Volt a férjemnek két nővére, mindkettő jómódban, boldog házasságban élt, és más közeli rokonok támogatására is számítottam; gyakran elküldtem hozzájuk, tudnak-e kóbor lovagomról, de válaszuk mindig tagadó volt; a gyakori kérdezősködésre hamar rá is untak, és oly módon hozták tudomásomra, hogy zavarom őket, hogy cselédemnek kimért, mogorva válasszal szolgáltak.

Mindez nagyon rosszul esett, s csak fokozta szerencsétlenségemet, ám csupán könnyeimmel vigasztalódhattam, mert nem volt egyetlen barátom sem az egész világon. Már előbb kellett volna említenem, hogy fél évvel férjem eltűnése előtt jutott csődbe bátyám olyannyira, hogy, mint azt kínok közt hallottam, nemcsak börtönbe került, de a hitelezőivel való kiegyezésre sem volt kilátás.

A baj ritkán jár egyedül: alighogy a bátyámat lecsukták, férjem elszökött, és mert nem várhattam bátyámtól semmit, férjem eltűnésével családom fenntartása lehetetlenné vált. Siralmas helyzetemet szavakkal le sem tudom írni.

Amint azt néhai vagyonom és rangom alapján el lehet képzelni, volt ezüstneműm és voltak ékszereim; és mivel az uram soha nem jutott odáig, hogy az utolsó fillérje is elfogyjon, nem szorult rá, mint más férjek, hogy átkutassa holmimat. De míg férjemet vártam, készpénzem nem maradt, s túl kellett adnom értékeimen, mígnem ezek is oly rohamosan megfogyatkoztak, hogy csak a legnagyobb nyomort és éhező gyermekeim arcát láttam magam körül. Aki gyermeket szült és valaha bőségben, gondtalanul élt, megértheti állapotomat. Férjemre nem számíthattam, még ha remélhettem is, hogy visszatér, ő lett volna az, aki a legkevésbé képes segítségemre lenni, aki még egy shillinggel is képtelen lett volna enyhíteni nyomorunkat; hajlamnak, tehetségnek híján volt, írnoknak nem mehetett volna az alig olvasható írásával; oly kevéssé tudott értelmesen írni, sőt még azt sem tudta megérteni, amit mások írtak; oly kevéssé tudott értelmesen angolul, hogy a helyesírást sem ismerte; a naplopás volt egyedüli élvezete: pipával a szájában félórákat támasztott egy-egy póznát, a világ legnagyobb nyugalmával az arcán, akár Dryden parasztja, aki azért fütyörészett, mert nem volt mire gondolnia, és tette mindezt akkor, midőn családja az éhezés szélén állt; úgy pazarolta el azt a keveset, amije volt, hogy közben mi keserves kínok közt éltünk; nem tudta, de nem is törődött vele, hogy az utolsó shillingjét elköltvén, honnan szerez másikat.

Ilyen ember volt, mit várhattam volna tőle. Be kellett vallanom, nem is bántam, hogy elhagyott, bár eleinte nagyon a szívemre vettem. Különösen kíméletlenül járt el, mikor szándékáról egyáltalán nem tájékoztatott; ami pedig nagyon meghökkentett: noha bizonyos, hogy indulása előtt már tudta, hogy soha többé nem tér vissza, mégsem vitte magával a maradék pénzünket, vagy legalábbis annak egy részét, hogy költségeit egy ideig valahogy fedezni tudja; egészen biztos vagyok benne, hogy még öt guinea sem volt a zsebében, mikor elindult. Csupán azt derítettem ki, hogy vadászkürtjét, vagy ahogy ő hívta, francia kürtjét s vadásznyergét az istállóban hagyta, és elegáns felszerelésben, melyben máskor utazni szokott, hajtott ezúttal el, magával vitte hímzett nyeregtakaróját, pisztolyládáját, és egyik szolgája pisztollyal, sima nyeregben, másik szolgája a hosszú puskával kísérte, úgyhogy nem vadászöltözékben, hanem utazófelszerelésben indultak el; hogy merre, arról évekig nem hallottam.

Mondom, elküldtem rokonaihoz érdeklődni felőle, de kurtán, gorombán válaszoltak; egyikük sem mutatott hajlandóságot, hogy meglátogasson, megnézze a gyerekeket, nem kérdezték, mi van velük, hiszen úgyis tudták, hogy pénztelenségem miatt hamarosan nem kívánt ismerősük leszek. Nekem viszont minden perc drága volt; nem küldtem hát többé cselédemet hozzájuk, hanem magam mentem, előadtam körülményeimet, elmondtam, milyen rosszul állok, kérleltem őket, adjanak tanácsot, mihez fogjak, megalázkodtam, úgy könyörögtem nekik, hogy értsék meg, egymagam nem tudok boldogulni, és valamiféle segítség nélkül családommal együtt elpusztulok. Ha csak egy-két gyermekem lenne, mondtam, tűt, cérnát fogok és megpróbálok dolgozni rájuk, és csak annyi lenne most a kérésem, segítsenek munkához, hogy megkeressem, ami kell; de az olyan magányos asszony, aki nem szokta meg a munkát, és azt se tudja, hol lelhet munkaalkalmat, öt gyermekre nem dolgozhat; volt egészen piciny gyermekem is, de egyikük sem elég nagy ahhoz, hogy testvérein segítsen.

Minden hiába: egyetlen garas segítséget sem kaptam senkitől, még hellyel is alig-alig kínáltak férjem nővérei, sőt két másik közeli rokonnál étellel, itallal sem, mikor ellátogattam hozzájuk. Az ötödik, egy idős úriasszony, férjem nagynénje, bár özvegy lévén a legkevésbé fürdött a jómódban a rokonok közül, leültetett, megvacsoráztatott, és sokkal szívesebben bánt velem, mint a többiek, de szomorúan közölte, ő örömest segítene, ha módjában állna, csak nem teheti, s ez bizony nagyon hihetően hangzott.

A bajbajutottak állhatatos segítőtársa, a sírás vigasztalt. Mikor elmondtam, milyen fogadtatásban volt részem férjem többi rokonánál, könnyekben törtem ki, és keserűen sokáig zokogtam, mígnem a derék öregasszony szemét is több ízben elöntötték a könnyek.

Mégsem hoztak megkönnyebbülést ezek a látogatások, és rövid idő múltán olyan nyomorúságra jutottam, hogy azt nem is lehet leírni. Sokszor megfordultam az öreg hölgy házában, mert kérésemre megígérte, hogy eljön velem, és beszél férjem rokonaival, és ha lehetséges, rábírja valamelyiküket, vállalja el a gyerekek neveltetését, vagy legalább közösen járuljanak hozzá valamivel költségeimhez; és meg kell adni, minden igyekezettel azon volt, hogy ez sikerüljön is, mindhiába, hallani sem akartak a segítségnek erről a módjáról. Hosszas fáradozások után, úgy gondolom, gyűjtés útján, kihúzott belőlük tíz-egynéhány shillinget, ami ideig-óráig kisegített ugyan, mégsem vehette le gondjaimnak még csak töredékét sem vállamról.

Volt egy szegény asszony, aki annak idején a mi könyörületességünkből élt, s akihez, mint többi rokonunkhoz is, gyakran jó szívvel voltam. Szolgálóm rábeszélt egy reggel, hogy küldjék el érte, talán ő tudna rajtam segíteni rettenetes állapotomban.

Itt említem meg: a szegény lány dicséretére legyen mondva, szolgálóm bért nem kapott tőlem, és bár meg is mondtam neki, hogy hátralékos pénzét sem tudom megtéríteni, mégsem hagyott el, sőt, míg saját pénzéből futotta, ő segített engem, amit, bár mélységesen hálás voltam jó szívéért és hűségéért, sohasem tudtam igazán meghálálni, amint arról az olvasó értesülni fog.

Amy (mert így hívták) bírt rá hát, hogy elküldjek ezért a szegény asszonyért, és nagy nyomoromban rá is álltam volna, ha ugyanaznap be nem állít férjem jóságos nagynénje éppen az ő társaságában. A derék öreg hölgy, úgy látszik, nagyon szívén viselte ügyemet, és újfent megpróbálkozott férjem rokonaival, sikertelenül.

Akkori viszontagságaimra jellemző, milyen foglalatosság közben ért a két hölgy látogatása. Öt kisgyermekem volt, a legnagyobb sem töltötte még be a tizedik évét, és egyetlen shillingem sem volt, hogy enni adhassak nekik, úgyhogy elküldtem Amyt, hogy egy ezüstkanalat zálogba adva, a henteshez mehessen. A fogadószobában ültem a földön, és nagy halom régi rongyot, vásznat, limlomot rostáltam át, találok-e közte valamit, ami pénzzé tehető, és egyre-másra elfogott a görcsös zokogás, mikor arra gondoltam, mi lesz velünk holnap.

Ebben a szörnyű állapotomban egyszerre csak azt hallom, hogy kopognak az ajtón. Azt hittem, Amy jött vissza, úgyhogy ülve maradtam, és egyik gyermekemet küldtem ajtót nyitni. A látogatók egyenesen a fogadószobába siettek, s ott találtak engem keservesen sírva. Látogatásuk természetesen meglepett, hiszen éppen az állt előttem, akiért küldeni akartam. Mikor meglátták arcomat, sírástól dagadt szememet, megértették, milyen állapotban vagyok, s mi célból hevernek körülöttem ócska holmijaim, leültek, mint Jób három vigasztalója, és hosszú ideig szóhoz sem jutottak, ők is éppoly hevesen és szívből sírtak, akárcsak én.

Egy szót sem kellett szólnom, a látvány mindent elmondott. Rongyosan, piszokban láttak engem, aki nem sokkal azelőtt még saját hintómban hajtattam; sovány, csaknem kiéhezett arc a hajdani telt szépség helyett. Üresen, csupaszon álltak házam szobái, pedig azelőtt tele voltak csinos bútorokkal, képekkel, dísztárgyakkal, vitrinekkel, állótükrökkel és más hasonlóval; a berendezés legnagyobb részét a háziúr foglalta le bér fejében, más részét pedig elkótyavetyéltem, hogy megvásárolhassam a legszükségesebbeket. Szenvedés, nyomor, a romlás képe vicsorgott mindenünnen; élelmiszerkészletünk a végét járta, hovatovább, mint ama szánandó jeruzsálemi asszonynak, saját gyermekeimet kellett volna felfalnom.

A két jótét lélek, mondom, csendben ült egy ideig, s mikor elkezdtek körülnézni, Amy jött be az imént vásárolt olcsó hússal és két csomó répával; birkapörköltet akart főzni ebédre. Engem annyira elöntött az érzés két barátom láttán, mert noha szegények, mégis a barátaim voltak, és mert ilyen állapotban kell engem látniok, hogy újfent heves zokogás vett rajtam erőt, és megint nem is tudtam sokáig megszólalni.

Míg így kínlódtam, ők ketten félrevonták Amyt a szoba sarkába, és Amy olyan megkapó színekkel ecsetelte körülményeinket, olyan élethűen, hogy magam sem tudtam volna különbül, olyannyira megindította két barátnőmet, hogy az idős nagynéni hozzám lépett, és könnyek között így szólt: Figyelj rám, húgom, mondta, ez így nem mehet tovább, valamit tennünk kell, mégpedig azonnal, mondd csak, hol születtek gyermekeid? Megneveztem az előző egyházközséget, ahol négy gyermekem született, mivel csak egy született ebben a házban, melynek ura, mikor még nem ismerte helyzetemet, lefoglalta holmijaimat a bérhátralék fejében, és csak később ajánlotta fel részvéttől indíttatva, hogy egy évig még ingyen lakhatok itt, csakhogy ez az év már a végét járta.

Mikor mindezt végighallgatták, arra az elhatározásra jutottak, hogy a gyermekeket férjem fentebb említett rokonainak ajtaja elé viszik, ahol Amy fog vigyázni rájuk, míg én, az anyjuk, néhány napra eltűnök a környékről, bezárom a házat, s így férjem rokonai, még ha nem fogadják is be a kicsinyeket, legalább arra kényszerüljenek, hogyha így jobbnak látják, hát küldjenek el az egyházközségi kurátorért, hiszen a gyermekek abban a kerületben születtek, és az egyházközség köteles gondjukat viselni, mint ahogy a ...-i egyházközség is gondozásba vette már az itt született gyermekemet, sőt annyira szívükön viselték a család nyomorúságát, hogy első szóra teljesítették kötelességüket.

Ezt ajánlották hát jóságos barátnőim, és kértek, a többit bízzam csak rájuk. Először valósággal lesújtott a gondolat, hogy el kell válnom gyermekeimtől, s hogy az egyházközség veszi gondjaiba őket, már rémeket láttam, hogyan éheztetik, pusztítják el szegénykéket, hogyan bénulnak meg, lesznek sánták, púposak és ehhez hasonlók, mert nem törődnek velük; a puszta gondolatra is majd elállt a szívem verése.

Nyomorúságos körülményeim közepette azonban gyermekeimre se lehettem tekintettel, sőt mikor átláttam, rájuk is, rám is elkerülhetetlenül éhhalál várna, ha tovább is magam mellett tartom őket, kezdtem megbékélni a gondolattal, hogy megválok tőlük, s legalább nem kell végignéznem, hogy miközben a halál prédája leszek magam is, miként pusztulnak el, s így elfogadtam a tervet, hogy elhagyom a házat, és a dolgok intézését Amyre meg barátnőimre bízom; valóban, még aznap délután elvitték gyermekeimet férjem egyik nővéréhez.

Mikor a házhoz értek, a mindenre elszánt Amy megbeszélte a kicsinyekkel, hogy amint nyílik az ajtó, szaladjanak be a házba, élükön a legidősebbel. A küszöbre ültette őket, bekopogott, s a szolgálónak ezt mondta: Kedveském, menj be, s mondd meg úrnődnek, hogy kis rokonai vannak itt ...-ből, s a lány szót is fogadott neki. Fogd meg a legkisebb testvérkéd kezét, szólt most a legidősebbhez, én meg vezetem majd a többit, és így azok nagy ártatlanul besétáltak a házba, Amy meg betuszkolta a másik kettőt is, majd sarkon fordult, behúzta az ajtót, s amilyen gyorsan csak tudott, eliszkolt.

Mindeközben, mialatt a ház úrnője lehordta a szolgálót (tajtékzott az úrnő, akár az őrült, és megparancsolta a lánynak, hogy fusson Amy után, és hajítsa ki a házból a gyermekeket, de a lány csak azt jelenthette, hogy Amynek hűlt helyét se lelte az ajtónál, úgyhogy egyikük se tudta, mihez kezdjen haragjában), mondom, ebben a pillanatban odaérkezett szegény öreg jóakaróm, nem a nagynéni, hanem a másik, aki reggel meglátogatott, és bekopogott az ajtón. A nagynéni azért nem mehetett, mert már annak előtte is pártomat fogta, és így kiderülhetett volna a turpisság; a másik hölgyről azonban nem is sejtették, hogy kapcsolatban áll velem.

Amyvel tervelték ki ezt ketten, és nagyon ügyesen eszelték ki. Mikor a szobába lépett, az úrnő még mindig tajtékzott a méregtől, mint aki eszét vesztette, és elmondta szolgálóját mindennek, szutykos, kelekótya szajhának meg ehhez hasonlónak, és fogadkozott, hogy maga fogja kihajítani a gyerekeket az utcára. A szegény asszony, látván az úrnő állapotát, úgy tett, mintha már menne is, e szavakkal: Asszonyom, majd máskor jövök, látom, el van foglalva. Dehogy, dehogy, asszonyom, mondta az úrnő, egyáltalán nem, üljön csak le: csupán az történt, hogy ez a buta liba beeresztette a házamba bolond bátyám egész pereputtyát, s azt mondja, hogy egy fehércseléd hozta ...-ből s lökte be őket az ajtón; de én nem törődöm semmivel, annak rendje-módja szerint kiteszem az utcára mindet; törődjön velük az egyházközség, vagy vigye vissza őket ...-be az az ostoba cseléd, aki idejött velük, s viselje gondjukat az, aki a világra hozta őket! Minek küldözgeti a nyakamra a porontyait?

A második utat lenne jobb követni, mondja szegény jóakaróm, ha már ki kell őket dobni a házból; de hadd mondjam el jövetelem okát, mert éppen ez ügyben jövök; az volt a célom, hogy mindettől megkíméljem önt, de látom, későn érkeztem.

Hogyhogy későn?, mondja az úrnő. Hogyan? Önnek része van ebben az ügyben? Micsoda? Ön is segédkezett abban, hogy ez a család bemocskoljon bennünket? Ó, remélem, nem gondolja ezt komolyan, asszonyom, felelte a szegény teremtés, csakhogy ma reggel meg akartam látogatni ...-ben régi úrnőmet s jótevőmet, s odaérek a kapujához, látom, hogy retesz, lakat alatt áll a ház, mintha lakatlan lenne. Bezörgettem, de senki sem fogadott, mígnem átszólt az egyik szomszéd cselédje: Senki sem lakik ott, asszonyom, kinek zörget? Meglepődtem. Hogyhogy nem lakik itt senki, kérdeztem, ez tréfa lenne? Nem Mrs. ... lakik itt? Mire a válasz: De igen, csakhogy elment. Erre szóba elegyedtem vele, s megkérdeztem, mi történt. Mi történt!, mondja ő, történt itt ugyan sok minden: a szegény hölgy egyes-egyedül éldegélt itt, minden támogatás nélkül hosszú ideig, mígnem ma reggel a háziúr kilakoltatta. Az utcára került?, kérdeztem, az utcára került gyermekeivel együtt? Szegény báránykáim, mi lett veletek! Végül is, mondta a cseléd, csak jobb soruk lehet, hiszen valamennyi már az éhhalál küszöbén állt, s mikor a szomszédok látták, hogy zokog az a szegény asszony, hogy tördeli a kezét gyermekei sorsán, szinte beletébolyodott, elküldtek az egyházközség gondnokaiért, hogy vegyék magukhoz a kicsinyeket, s azok látván a helyzetet, a legkisebbet el is fogadták, nagyon jó dajka mellé adták, de a másik négyet az apa rokonaihoz küldték, akik nemcsak hogy tehetős emberek, de ezenfelül abban az egyházkerületben is laknak, ahol a kis báránykák születtek. Bár nagyon meglepődtem, megőriztem lélekjelenlétemet, s menten rájöttem, hogy csak önhöz vagy Mr. ...-hez vihetik a kicsinyeket, úgyhogy azonnal elindultam, hogy tudassam önnel, mi történt, s így ne érje készületlenül a gyerekek jövetele. De látom, hogy nálam fürgébben jártak, úgyhogy most nem tudom, mit tanácsoljak. Az anyjuk otthon nélkül maradt, s egy másik szomszéd elmondta, hogy mikor elvették tőle a gyermekeit, eszméletét vesztette, s mikor magához tért, megtébolyodott, s az egyházközségi tébolydába zárták, mivelhogy senki nem viselné gondját.

Mindezt élethűen festette le, adta elő a szegény jótét lélek; mert bár a szándéka feddhetetlen volt, elbeszéléséből egy szó sem volt igaz, mert sem nem kerültem az utcára, sem nem tébolyultam meg. Az mégis igaz volt, hogy gyermekeimtől való búcsúm elvette eszméletemet, s mikor feléledvén nem találtam őket magam mellett, úgy viselkedtem, mintha megháborodtam volna; de még jó ideig házamban maradtam, amint azt majd szép sorjában el is mondom.

Míg a szegény asszony szerencsétlenségem történetét ecsetelte, belépett a ház ura. Bár az úrnőnek közeli rokonai voltak a kicsinyek, édestestvérének gyermekei, mégsem lágyult meg irántuk; jószívű férjét viszont mélyen meghatotta, amit családom balsorsáról hallott, és mikor a szegény asszony bevégezte elbeszélését, így fordult feleségéhez: Ez rettenetes balsors, kedvesem, valamit tennünk kell. Felesége őrjöngve esett neki: Micsoda? Négy gyereket akarsz még etetni? Nincsenek tán neked is gyermekeid? Azt akarod, hogy ezek a fattyak egyék el a mi gyerekeink elől a kenyeret? Soha, soha! Fogadja be őket az egyházközség, én csak a magam gyerekeivel törődöm.

Ugyan, nyugodj meg, kedvesem, szólt a férje, a jótékonyság kötelesség; aki a szegénynek ad, az Úrnak ad; osszuk hát meg az Úrral gyermekeink kenyerét, ahogy mondtad, mert kiadásunk busásan megtérül; ez lesz a legjobb biztosíték, hogy a mi gyermekeink soha ne szoruljanak jótékonyságra, és ne kerüljenek az utcára, mint ezek az ártatlan lelkecskék. Ugyan, mit beszélsz nekem biztosítékról?, vágott vissza a feleség. A legjobb biztosíték gyermekeink számára az, ha megtartjuk, amink van, s úgy neveljük fel őket! Elég, ha csak ez után kezdjük el a más kölykét istápolni. A jótékonyság otthon kezdődik.

De kedvesem, szólt újra a férje, csak arról van szó, hogy kamatozó kölcsönt adjunk: a mi Teremtőnknél jó helyen van a pénz, nincs nála megbízhatóbb ügyfél, gyermekem, magam vállalom érte a kockázatot.

Mit locsogsz nekem jótékonyságról, felelte mérgesen az úrnő, hiába hordasz össze mihaszna szóvirágokat, csak annyit mondhatok, hogy bár az én rokonaim, és nem a tieid, ide nem fogják befészkelni magukat; az egyházközségben a helyük.

De hisz a te rokonaid az enyémek is, mondta a jótét lélek csendesen, és én nem nézhetem részvétlenül, hogyan szenvednek, akár a te rokonaid, akár az enyémek. Tudd meg, nem mennek az egyházközségbe. Biztosíthatlak, egyik rokonodat sem bízom az egyházközség könyörületére, míg magam is segíthetek rajta.

Micsoda? Befogadsz ide négy pulyát?!

Nem, kedvesem, feleli a férj, de ott van ... nővéred, elmegyek, s beszélek vele; aztán ott van ... bátyád, elküldök érte, meg a többiekért is. Kezeskedem róla, ha együtt leszünk, ki fogjuk módolni, hogyan mentsük meg ezeket a szegény lelkeket az éhezéstől s a nyomortól, különben nem tudom, mit gondolnék magunkról; hiszen egyikünk sincs olyan rossz körülmények közt, hogy ne kerülne egy-egy garas ezeknek az apátlan árváknak. El ne fojtsd könyörületed szívedben tulajdon véred iránt! Megengednéd, hogy e szerencsétlen ártatlan gyermekek az ajtód előtt sírjanak az éhségtől, és te egy karéj kenyeret sem adnál nekik?

De miért a mi ajtónk előtt sírnak?, mondta a feleség. Az egyházközség dolga, hogy törődjön velük; a mi ajtónk előtt ugyan ne sírjanak, mert tőlem egy falatot sem látnak. Nem?, szólt a férj. Akkor hát én etetem meg őket. Nem ismered talán a Szentírást, mintha éppen nekünk szólna: Aki pedig bezárja fülét a szegények sírására, maga is sírni fog, és süket fülekre talál.

Jól van, jól van, tedd, ahogy jónak látod, hiszen te vagy e ház ura; de ha én rendelkeznék, oda küldeném őket, ahova valók. Oda küldeném őket, ahonnan jöttek.

Közbeszólt ekkor az én szegény pártfogóm: De asszonyom, evvel csak a koplalásba küldené vissza őket, mert az egyházkerület nem köteles gondjukat viselni, úgyhogy az utca kövén pusztulnának el mindannyian.

Vagy pedig, szólt a férj, a saját egyházkerületünkbe küldenénk őket targoncán, bírói végzéssel, és szomszédaink előtt mi is, rokonaink is a föld alá süllyedhetnénk szégyenünkben, mert ők még ismerték a kicsinyek jóságos nagyapját, aki oly méltán örvendett közbecsülésnek egyházkerületünkben.

Mit törődöm én ezzel!, mondta a feleség. Egyiküket sem tűröm meg itt!

Én viszont nagyon is törődöm vele, kedvesem, mondta a férje, mert nem hagyhatom, hogy ilyen folt essék családom, gyermekeim becsületén; apád értékes, nemes, közszeretetnek örvendő férfiú volt, súlyos szégyen lenne hát reád nézve, aki a lánya vagy, és gyermekeidre, akik az unokái, ha bátyád gyermekeit veszni hagynánk, vagy a köz gondjaira bíznánk azon a helyen, ahol tulajdon családod híre felvirágzott. Egy szót se többet! Utánanézek, mit tehetek.

Alig fejezte be szavait, már küldött is valamennyi rokonért, s a közeli fogadóban gyűltek össze. Elhozatta a gyermekeket is, hogy a rokonok lássák őket, s első szóra meg is egyeztek abban, hogy gondoskodni kell róluk, és mert az ő felesége hallani sem akart arról, hogy bármelyikük is náluk nevelkedjék, megegyeztek, hogy együtt kell tartani a kicsinyeket, ezért szegény közbenjáróm gondjára bízták valamennyit, úgy, hogy kötelezték magukat: az eltartási költségeket együttesen fedezik majd; s hogy egy gyermek se szakadjon el testvérkéitől, kivették a legkisebbet az egyházkerületből, és együtt neveltették mind az ötüket.

Sokáig tartana elmondanom, milyen jótét gyengédséggel irányította az ügyet ama derék férfiú, aki pedig csak távoli bácsikája volt gyermekeimnek; vigyázott rájuk, gyakran meglátogatta őket, s ellenőrizte, jól táplálkoznak, ruházkodnak-e, járnak-e iskolába, s végül mindent megtett, hogy előnyösen bocsássa őket útjukra az életben; egyszóval inkább apjuk volt, mint bácsikájuk, bár mindvégig felesége szándéka ellenére tette, mert nálánál jóval gyengédebb s együttérzőbb léleknek bizonyult.

Elhiheti az olvasó, hogy most, mikor mindezt elmesélem, most is ugyanazt az örömet érzem, mint mikor a gyermekeimről szóló híradásokat hallottam, mert semmitől sem reszkettem jobban, mint attól, hogy gyermekeimnek szenvedniök s nyomorogniok kelljen, barátok nélkül felnövő, az egyházközség kegyelemkenyerén élő árvákként.

Jómagam pedig életemnek új szakaszába léptem. Hatalmas ház állt rendelkezésemre, és bár volt még némi bútorom, öt gyermekem gondja nélkül sem tudtam ellátni magam és Amyt; egyedül munkából élhettem volna meg, de munkára abban a városban nem sok alkalom kínálkozott.

Házigazdám körülményeimről értesülve, fölötte szívélyesnek bizonyult velem, bár annak előtte lefoglalta, sőt el is szállította jó néhány holmimat.

De háromfertály évig lakhattam házában ingyen, sőt mi több, még csak nem is kecsegtethettem azzal, hogy valaha is megtéríthetem tartozásomat. Mégis egyre gyakrabban látogatott meg, nézése, beszéde egyre kedvesebb, barátságosabb lett, s az utolsó két vagy három alkalommal meg is mondta, mennyire tudatában van szegénységemnek, elesettségemnek, s hogy ez mennyire elszomorította őt magát is; s utoljára még szívélyesebb lett, s felajánlotta, ebédeljünk együtt; megkért, legyek az ő vendége, és elküldte Amyt a henteshez; elmagyarázta neki, milyen húst hozzon, felsorolván két-három fajtát is, és a furfangos Amy, aki olyannyira ragaszkodott hozzám, hogy meg nem vált volna tőlem, akár a bőr a húsomtól, nem vette meg egyik fajtát sem, hanem a kiválasztott húsokkal s a hentessel egyetemben hazajött, s a háziúrra bízta a választást, hogy ezzel is a kedvében járjon. Az egyik darab jókora finom borjúcomb, a másik pedig remek friss marhahús, rostélyos volt. A háziúr szemügyre vette mind a kettőt, de az alkudozást rám bízta, s mikor visszatérvén elmondtam, mit kér a hentes az egyikért s mit a másikért, elővett tizenegy shillinget s még három pennyt, amennyibe a két darab együttesen került, hogy vegyem meg mindkettőt, mondván, a maradékot elfogyasztjuk majd máskor.

Meglepődtem, milyen bőkezű lett ez a férfi, aki nem sokkal azelőtt könyörtelenül hurcoltatta el holmijaimat: a változást csak annak tulajdoníthattam, hogy nyomorom megindíthatta szívét, s ezért engedte meg azt is, hogy egy egész évig ingyen lakjam a házában.

De az arcán most nemcsak részvét, hanem barátság, kedvesség tükröződött, és ez annyira szokatlan volt, hogy meglepődtem. Csevegtünk, vidámak voltunk, ha szabad így mondani, ilyesmiben pedig már jó három éve nem volt részem; borért, sörért küldött, mert otthon semmink sem volt; hetekig csak vizet ittunk Amyvel. Sokszor ámulatba ejtett a szegény leány ragaszkodása, s én ezért később csak háládatlansággal fizettem.

Mikor Amy meghozta a bort, az úr teletöltetett egy poharat, s a pohárral kezében hozzám lépett és megcsókolt, amin, bevallom, ugyancsak meglepődtem, de még jobban azon, ami ezután következett: közölte velem, hogy szomorú körülményeim sajnálatot keltettek lelkében, és barátságom, kitartásom, amivel sorsomat viselem, szokatlan nagy tiszteletet ébresztett benne, úgyhogy helyzetem megkönnyítését, sorsom javulását nagyon is a szívén viseli; megígérte, hogy kieszeli a módját, hogyan segíthet megint talpra állnom.

Színehagyott arcom, meghökkenésem láttán, mert mi mást is válthatott volna ki beszéde belőlem, Amyhez fordult, és tekintetét a szegény leányról le nem véve, így beszélt hozzám: Azért mondtam el mindezt szolgálója színe előtt, asszonyom, hogy mindketten lássák, tisztességesek a szándékaim, az ön érdekében tett lépéseim indítéka pusztán jótékonyságom, és mert tanúja voltam, milyen rendkívüli hűséggel és tisztességgel szolgálta önt nyomorában is Amy kisasszony, érzem, rábízhatom tisztességes szándékom titkát, mert mondhatom, hogy az önhöz való hűségéért a szolgálóját is nagyra becsülöm.

Amy pukedlizett egyet az úrnak, és szegénykét annyira elöntötte az öröm, hogy arcát hol elfutotta a pirosság, hol kiszaladt belőle a vér, skarlátvörösre gyulladt, aztán meg halálsápadtra vált az ábrázata. Mikor az úr bevégezte mondókáját, leültetett maga mellé, ivott az egészségemre, és velem is megitatott két pohárral egymás után, mert, úgymond, szükségem van rá, ami igaz is volt. Majd Amyt is magához intette, és úrnője engedelmével őt is itallal kínálta. Vele is két pohárral itatott meg, majd felállt, és Amyt elküldte vacsorát készíteni, hozzám pedig így szólt: És ön, asszonyom, öltözködjék fel szépen, s mikor visszajön, mosolyogjon, legyen vidám; majd hozzátette: ő mindent megtesz, hogy vígságom el ne illanjon; de addig is sétál egyet a kertben.

Alig tette ki a lábát az ajtón, Amy sugárzó arccal, boldogan szaladt hozzám: Drága úrnőm, mondta, ugyan mit akarhat az úr? Akármit is, mondtam én, csak jót akar nekünk, láthatod. Semmi más nem állhat szándékában, mert tőlem az égvilágon semmit sem kaphat cserébe. Figyelmeztetem, asszonyom, mondta Amy, mihamar valami szívességre fogja megkérni, ebben biztos vagyok. Nem, nem, tévedsz, Amy, az lehetetlen; hiszen te is hallottad, mit mondott az imént. Igen, igen, de ez mit se számít! Csak várja ki, asszonyom, mit tesz ebéd után. Ejnye, Amy, mondtam, rosszat gondolsz felőle, én nem osztom véleményedet; semmit nem látok rajta, ami erre utalna. Ami azt illeti, én sem, de ugyan mi késztetne egy úriembert, hogy így felkaroljon bennünket? Nagyon helytelenül tennénk, mondtam én, ha jótékonysága miatt gonosznak ítélnénk egy embert, s jósága láttán álnoksággal gyanúsítanánk. Ó, úrnőm, szólt Amy, temérdek esetben bűnös gondolatok indítják jó cselekedetekre az embert, és ő tapasztaltabb annál, hogy ne tudná: a legerősebb kísértő a szegénység; a legállhatatosabb erény is meginog erre a kísértésre, és ő éppen oly jól ismeri helyzetedet, mint te magad. És aztán? De az úr azt is tudja, hogy úrnőm fiatal és szemrevaló, és az ő kezében van a világ legbiztosabb csalétke.

Csakhogy ha valóban ilyen dologban sántikál, mondtam, azon kaphatja magát, hogy számításába hiba csúszott.

Remélem, szólt Amy, hogy úrnőm azért nem mond nemet, ha ajánlatot tesz az úr.

Mit akarsz ezzel mondani, te kis boszorka?, kérdeztem. Nem, inkább éhen halnék!

Remélem, annál okosabb, asszonyom, hiszen ha az úr felkarol bennünket, mint szavaiból kitűnt, úrnőm nem tagadhatja meg kívánságait, és hogy éhkoppra jutunk, ha úrnőm nemet mond, az is biztos.

Micsoda, hogy lefeküdjek vele egy darab kenyérért? Amy, hogy beszélhetsz így?

Sőt, csakis akkor feküdjön le vele, ha kap is cserébe valamit; ha viszonzás nélkül tenné, helytelenül tenné; az éhség hatalmas úr: mindenkit megaláz.

Igazad van, feleltem én, de ha birtokkal ajándékozna meg, akkor se lenne joga arra, hogy ágyasának követeljen!

De úrnőm, ha pusztán annyit adna, amiből tisztességesen megélhetünk, én habozás nélkül lefeküdnék vele.

Ez, Amy, végtelen ragaszkodásod jele, és tudod jól, hogy ezért nagyra becsüllek, csakhogy ebben a ragaszkodásban több az irántam érzett hűség, mint az erény.

De úrnőm, én mindent elkövetnék, hogy búcsút mondhasson e nyomorúságnak; ami pedig az erényt és a becsületet illeti, szerintem erényről nem lehet szó, mikor az ember éhezik; és nem állunk-e mind a ketten az éhhalál küszöbén?

Igen, én ott állok, mondtam, és ott állsz miattam te is, de ringyónak lenni... és itt megálltam.

Kedves úrnőm, ha éhezni tudok, akkor ringyó vagy akármi is leszek magáért; meg is halok a kedvéért, ha muszáj.

Ekkora szeretettel még sohasem találkoztam, mondtam, és bárcsak valaha is illően viszonozni tudnám! De azt fogadom: azért, hogy hozzám jó legyen, te nem leszel a szajhája, és én se leszek, még ha többet adna is, mint amennyit adhat vagy értem tenni képes.

Nem azt mondom, hogy odamegyek hozzá és felajánlkozom, de egy biztos, ha megígérné, hogy ezt és ezt teszi magáért, és a helyzet olyan lenne, hogy csak akkor tenné meg, ha én lefeküdnék vele, akkor bizony megtenném, ahányszor csak kívánná, inkább, mintsem hogy megvonja támogatását. De ez csak beszéd, és mi végre beszélünk, ha úrnőm úgy látja, hogy az egész dologra úgysem kerülhet sor.

Bizony, úgy látom, Amy, de ha mégis olyképp fordulna, én inkább meghalnék, mintsem bármelyikünket az ő prédájául ajánljam.

Eddig nemcsak hogy erényes voltam, de hajlamom szerint cselekedtem, és szándékaim sem álltak ellentétben erényemmel, és ha kitartok emellett, akkor boldogan megyek akár az éhhalálba is, mert nem vitás, hogy inkább a halált válassza egy nő, semhogy áruba bocsássa erényét s tisztességét, ha mégakkora kísértés környékezi is.

De visszatérve a történethez, az úr ott sétált a kertben, mely szégyenszemre rendetlen és gazos volt, hiszen régóta nem futotta rá, hogy kertészt fogadjak, sőt arra sem, hogy a család számára zöldfélét termesszek, és felássak egy darab földet. Az úr megnézte a kertet, s bejövén, elküldte Amyt a szegény öreg kertészért, aki annak idején inasunknak segédkezett, s aztán a kertben majd egy órán át magyarázta az öregnek, mihez fogjon, hogy egy kis rendet teremtsen.

Ezalatt, ahogy tudtam, felöltöztem, mert bár maradt jó fehérneműm, fejkötőm silány volt, semmi szalagcsokor, csak néhány diribdarab szalagmaradék, és végül nyaklánc és fülbevalók nélkül jelentem meg, hiszen ékszereimet rég kenyérre váltottam.

Tiszta és takaros voltam mégis, rég nem mutattam ilyen jól, és az úr nagyon elégedettnek látszott, mikor megpillantott; azt mondta, eddig olyan vigasztalanul, elesetten néztem ki, hogy elszomorodott, ha rám nézett, de mostantól kezdve, tette hozzá, ne lógassam az orrom, mert ő majd rendbe hozza a szénámat úgy, hogy senkinek sem leszek a lekötelezettje.

Én erre azt feleltem, hogy ez lehetetlen, mert neki éppenséggel hálával tartozom, hiszen senki a világon nem tenne annyit értem, mint amennyit az ő szavai ígérnek. Nos, özvegyem, mondta, mert így hívott, és az is voltam, e szó nyomorúságosabb értelmében az, ha nekem hálás lesz, ám legyen, de senki másnak nem kell majd köszönetet mondania.

Elkészült az ebéd, Amy bejött, hogy megterítsen. Nagy szerencsémre csak ketten ültünk asztalhoz, ő meg én, mert csak hat tányérom és két tálam maradt, ő azonban mindent értett, és megkért, ne törjem magam, hogy minél többet mutassak abból, amim maradt a ház körül. Jókedvűnek akart látni. Nem azért jött, hogy szórakoztassák, hanem hogy ő szórakoztasson, vigasztaljon, bátorítson engem, így folyt belőle a szó oly vidáman, hogy szavai nyomán melegséget éreztem a szívem táján.

Asztalhoz ültünk tehát: esztendő óta alig volt részem jó falatban, de semmiképp sem olyan borjúcombban, mint amit akkor fogyasztottunk el. Farkasétvággyal ettem, akárcsak az úr, sőt ösztönzésére felhajtottam három-négy pohár bort is, egyszóval szokatlanul magasra hágott a kedvem, és nemcsak vidámságot, de boldogságot is éreztem, s ezt a boldogságot ő minden erejével csak fokozni igyekezett.

Meg is mondtam neki, hogy minden okom megvan az örvendezésre, mert látván irántam való kedvességét, remény támadt bennem, hogy kikerülhetek ebből az iszonyú helyzetből, amelybe aligha hiszem, hogy vagyonos asszony valaha is süllyedt volna ezen a világon; kértem, higgye el, hogy szinte halottaimból támasztott fel, akárha sír szélén álló halálos beteget gyógyított volna meg. Szívességét viszonozni akartam, hogy milyen módon, még nem volt időm kitalálni, mindenesetre fogadkoztam, hogy soha nem felejtem el, amíg csak élek, és mindig azon leszek, hogy méltóan fejezhessem ki hálám jó cselekedetéért.

Csak ennyit kívánt tőlem, mondta; elég jutalom számára az az öröm, hogy megmentett a nyomortól, és a tudat, hogy nem hálátlanra pazarolta szeretetét. Azon lesz, mondta, hogy amennyire tőle telik, kellemessé tegye életemet; s megkért, gondoljam ki, mit tehetne ennek érdekében.

Miután így társalogtunk, megkért, legyek vidám. Felejtse el ezeket a keserű emlékeket, és vigadjunk, mondta. Amy szolgált fel, s úgy mosolygott, nevetett, hogy alig tudta fékezni magát, oly kimondhatatlanul szeretett szegény; annyira elszokott tőle, hogy úrnőjét idegennel beszélgetni lássa, hogy a szentem alig bírt magával, és amikor végeztünk az ebéddel, fölment, ünneplőbe öltözött, és olyan ruhában jelent meg ismét, hogy egy úrinő is megirigyelhette volna.

Sok-sok dolog szóba került, elmúlt s eljövendő dolgok egyaránt, mígnem estefelé szépen elbúcsúzott az úr, a gyengéd kedvesség ezer jelével halmozva el, őszinte ragaszkodásról téve tanúságot, mégis a legcsekélyebb jelét sem adta, hogy olyan szándékai lennének, mint amiket Amy gyanított.

Már kimenőben karjába fogott, jóakaratáról biztosított, ezer kedves szóval biztatott, nem is tudnám felidézni, miket mondott pontosan, és vagy húsz csók után egy guineát nyomott a kezembe a halaszthatatlan kiadások fedezésére, majd megígérte, hogy újból meglátogat, mielőtt még ezt az összeget felélném, aztán Amy markába is dugott egy félkoronást, és távozott.

Nos, Amy, szóltam, meggyőződhettél róla, hogy ez az úr becsületes, igaz jó barátunk; a legapróbb jelét sem adta, hogy olyan lenne, mint gondoltad.

Úgy van, felelte Amy, megbizonyosodtam róla, és nem győzök csodálkozni; ilyen barát, állítom, párját ritkítja a mai világban.

Én csak azt tudom, szóltam, hogy ilyen barátra már régen szükségem lett volna, jobban, mint bárkinek ezen a világon. És akkor úgy elfogott az öröm, hogy le kellett ülnöm, és ezúttal boldogságomban olyan hosszan sírtam, mint ahogy azelőtt elkeseredésemben sírtam hónapokon át. Aznap korán feküdtünk le Amyvel (egy ágyban aludtunk), de majd az egész éjszakát átbeszélgettük, és a leányt olyan örömmámor fogta el legalább három ízben, hogy az éj kellős közepén felkelt, és körbetáncolta a szobát, újból jelét adva úrnője iránt érzett határtalan szeretetének, és ragaszkodásban egy szolgáló sem tett túl rajta.

Két napig nem is hallottunk az úrról, harmadnap azonban újra eljött, és ugyanazon a nyájas hangon közölte velem, hogy bútorokat rendelt, konyhaeszközöket, azt is elárulta, hogy visszaküldette a bér fejében lefoglaltatott berendezést, ami bútoraimnak színét-javát jelentette. Na mármost, szólt, elmondom, milyen terveim vannak. A házat ismét szépen berendezzük, s így ki lehet majd adni nyaralónak az ideérkező uraságok számára. Ez szép summát fog jövedelmezni, különösen, ha még két évig nem tartok igényt házbérre, sőt azután is csak akkor, ha az ön bevételéből, asszonyom, futni fogja.

Most kínálkozott először lehetőség arra, hogy kényelmesen élhessek, és a terv nem is hangzott rosszul, mert a ház valóban fölötte alkalmas volt a fenti célokra: mind a három emeletén hat-hat szoba volt. Épp a szervezés kérdéseiről beszélt, mikor megállt a ház előtt egy szekérrakomány bútor, s vele egy kárpitossegéd, aki elrendezte a bútorokat. A rakomány elsősorban abból a két szobabútorból állott, melyet az úr annak idején kétévi bér fejében foglaltatott le, közte két gyönyörű szekrény, néhány állótükör a szalonból, és még sok más értékes holmi.

A bútorokat helyre rakták, és az úr kijelentette, hogy nem vár fizetséget értük: így akarja jóvátenni régebbi kegyetlen bánásmódját; mikor egy szobát teljesen berendeztek, az úr azzal fordult hozzám, magának is szeretne berendezni egy szobát, és ha megengedném, nálam laknék.

Azt feleltem, hogy neki, aki oly sok jót tett velem, erre szinte nem is kell engedélyt kérnie. A ház tehát elviselhető, tiszta külsőt kezdett ölteni; úgy két héten belül a kert is sokkal kevésbé hasonlított őserdőre; és az úr felkért, tegyek ki egy táblát, amely tudatná, hogy szobákat adok ki, de tartsak fenn egyet az ő számára is, hogy ha kedve tartja, ott lakjék.

Mikor mindennel végeztünk, jókedve kerekedett, és újból megebédeltünk az ő költségére; s mikor ebéd után a kárpitos is elment, kézen fogott: Jöjjön, asszonyom, mondta, vezessen végig a házán (mert újból meg akart nézni mindent). Nem, uram, az ön házán fogom végigvezetni, ha megengedi. És bejártuk az összes szobákat, majd mikor a számára kijelölt szobában Amyt találtuk, az úr így szólt szolgálómhoz: Nos, Amy, ma éjjel veled akarok aludni. Igenis, uram, felelte Amy ártatlanul, ma éjjelre kész lesz a szobája.

Örülök, Amy, így az úr, hogy nem ellenkezel.

Nem, uram, felelte Amy, csak annyit mondtam, hogy kész lesz éjjelre a szobája, és kiszaladt szégyentől lángoló arccal; mert akármit is mondott nekem négyszemközt, nagyon tisztességes lány volt.

Az úr nem szólt egy szót sem; de amikor Amy kiment, körbejárta a szobát, mindent megnézett, kézen fogott, megcsókolt, és meghitt szavakkal halmozott el; újból elmondta, hogyan tervezi sorsom megjavítását, hogyan akar előkelő hölggyé emelni, elmondta, mennyire rokonszenvesnek találta azt a bátorságot, ahogy sorsomat viseltem, és a világ összes többi asszonyánál többre becsül; jelenleg kötelezettségei miatt nem vehet feleségül (valamilyen okból különváltan élt a feleségétől, ám ez hosszú história), de amit csak asszony férjétől kívánhat, azt ő meg fogja adni nekem, és ismét megcsókolt, átölelt, de nem vetemedett semmi tisztességtelen dologra, csak azt mondta, reméli, nem fogom tőle megtagadni, hogy jó szívvel legyek hozzá, mert elhatározta, hogy csak arra kér, amit egy erényes, tisztességes asszony, mert ilyennek ismer, bízvást megtehet.

Be kell vallanom, hogy előző nyomorúságom, melyre olyan élénken emlékeztem még, nagy nyomással nehezedett rám, és vegyük ehhez hozzá meglepő nyájasságát, s hogy milyen nagy dolgokat ígért, nos, mindezek hatására alig lett volna erőm bármit is megtagadni tőle; tudomására is hoztam egészen elérzékenyülve: annyi jót cselekedett velem, hogy semmit nem tudok tőle megtagadni, csak azt remélem, nem fog visszaélni végtelen lekötelezettségemmel, és nem vár tőlem semmit, ami becsülését csökkentené irányomban. Tisztességes embernek tartom, mondtam, és tudom, hogy nem kedvelne, ha olyasmit tennék, amit egy tisztességes és jól nevelt hölgy aligha tehet meg.

Mindezt azért cselekedte értem, mondta erre ő - egy szóval sem említve, milyen nyájasan és milyen őszinte vonzalommal viseltetett irántam -, hogy kenyérszűke miatt semmi alantas dologra ne kényszerüljek; nem fog visszaélni hálámmal, mint ahogy ínségemmel sem élt vissza azelőtt, és nem úgy kér majd szívességet tőlem, hogy nyájassága felfüggesztésével fenyegetőzik, ha elutasítanám; igaz, mondta, most már sokkal őszintébben beszélhet erről, hiszen elfogadtam segítségét, magam láthattam, milyen őszinte jóakarattal van irántam; eddig csak jószívűségét kívánta bebizonyítani, most viszont már közli velem azt is, hogy szeret, bizonyságát adja majd, hogy szerelme tisztességes érzelem, és csak arra vágyik, amit tisztességes módon kérhet, és amit én tisztességes módon megadhatok.

Azt feleltem, hogy ezekkel a megszorításokkal valóban semmit nem fogok megtagadni tőle, sőt, nemcsak hálátlannak, hanem igazságtalannak tartanám magamat, ha úgy tennék; erre nem válaszolt, hanem ismét csókolni kezdett, és meglehetősen bizalmaskodón átölelt. Sokkal hevesebben, mint korábban, és ez eszembe juttatta Amy szavait; de be kell vallanom, annyira levett lábamról sok szívessége, hogy nemcsak nem tiltakoztam, de hajlandónak mutatkoztam minden közeledése viszonzására. Ő azonban nem ment tovább ennél, még csak arra sem kért, hogy üljek le mellé az ágy szélére, hanem elbúcsúzott, és azt mondta: őszintén szeret, és ezt úgy fogja bebizonyítani, hogy az kedvemre lesz. Minden okom megvan rá, hogy higgyek neki, mondtam, hiszen ő az egész ház ura, és így az én uram is azokon a határokon belül, melyeket ő maga említett, s melyeket hitem szerint nem is fog áthágni; megkérdeztem hát, nem akarja-e az éjszakát e házban tölteni.

Azt felelte: nem teheti, mert üzleti ügyei Londonba szólítják, de mosolyogva megígérte, hogy másnap újra eljön, és nálam tölti az éjszakát. Rá akartam bírni, maradjon mégis éjszakára, mert, mondtam, örülnék, ha ily becses jó baráttal lehetnék egy fedél alatt; és tényleg, nemcsak hogy lekötelezettjének éreztem magam, de szeretni is kezdtem, úgy, ahogyan eddig még senkit se szerettem.

Ó, egy asszony se becsülje le annak a kísértésnek az erejét, amely pártfogója felé vonzza, hogy hálával teljék el szíve iránta. Ez az úriember önként megmentett a nyomortól, a szegénységtől, a rongyoktól; újra azzá tett, ami voltam, sőt még többet is tett velem, hiszen minden jel arra mutatott, hogy boldogan, kellemes körülmények között fogok élni, és mindezt neki köszönhetem. Ugyan, mit is mondhattam ennek az úrnak, mikor szívességekre kért, és kérése törvényességével érvelt? De erről majd a maga helyén.

Újfent kértem, maradjon nálam éjszakára, és azt mondtam, ez az első zavartalanul boldog estém ebben a házban, és nagyon sajnálnám, ha nélküle kellene eltöltenem, nélküle, akinek boldogságomat köszönhetem; ártatlanul vigadhatnánk, de hát magányosan ez lehetetlen; végül is annyira meglágyítottam szívét, hogy mégis ráállt, Londonba lovagol, elintézi dolgát - valami aznapra esedékes külföldi váltót kell rendeznie, különben megóvatolják -, de dolga végeztével, legkésőbb három óra múlva visszatér és velem vacsorázik; megparancsolta azonban, semmit ne vásároljak, mert ha vidáman akarom tölteni az estét, ami még inkább az ő szíve vágya, akkor majd ő küldi el nekem Londonból a szükséges dolgokat. Nászvacsorát ülünk, kedvesem, mondta; átölelt, és olyan hevesen kezdett csókolni, hogy kiviláglott, mindenre el van szánva, mindenre, amiről Amy beszélt.

Meghökkentem kissé a „nászvacsora” szón: ugyan mit akar ezzel mondani, miért nevezi így?, kérdeztem; és hozzátettem: Megvacsorázunk, de nászvacsoráról szó sem lehet, sem az ön részéről, sem a magaméról. Nos, nevetett, hívjuk annak, aminek csak akarjuk, de erről lesz szó, mert be fogom bizonyítani, hogy ez nem is olyan lehetetlen.

Nem értem önt, mondtam. Hiszen nekem férjem, önnek pedig felesége van.

Jól van, jól, mondta ő, ezt majd vacsora után megbeszéljük, és ezzel felállt, újból megcsókolt, lóra szállt, és London felé indult.

A beszélgetés feltüzelte véremet, be kell vallanom, nem tudtam, mit gondoljak felőle. Nyilván velem akart hálni, de nem tudtam elképzelni, hogyan egyezteti ezt össze a törvényes házassággal. Mindketten olyan közelállónak éreztük Amyt, bíztunk benne, hiszen hűségének számtalan példáját adta, hogy búcsúzáskor előtte csókolt meg, előtte mondta a fentieket, sőt még azt sem bánta volna, ha velem hál, és közben Amy is jelen van. Mikor elment, így szóltam Amyhez: Nos, mit gondolsz, mi lesz ebből? Ez jól felkavart engem. Ugyan, asszonyom, mondta Amy, világos, mi lehet belőle. Kettőjüknek ágyazok meg estére. Mi nem jut eszedbe, te szégyentelen cafka!, mondtam. Hogy gondolsz ilyet? Miért is ne, mondta ő. Tiszta szívemből így is kívánom, és egyikük tisztességét sem tartom kevesebbre, mint eddig.

Mi a szándékod az ilyen beszéddel?, mondtam én. Még hogy tisztesség? Mi köze ennek a tisztességhez? Figyeljen ide, asszonyom, mondta Amy, rögtön megszimatoltam én ezt, mikor a beszédét hallottam, és igazsága van az úrnak: özvegynek hívja, és asszonyom az is, mert ura évekkel ezelőtt elhagyta, meg is halt azóta, egészen biztos; legalábbis asszonyom számára halott, nem ura többé, tehát újból szabadon házasodhat; az úr asszonya viszont az urat hagyta ott, nem feküdt vele többé egy ágyba, úgyhogy ő sem nős többé, és ha az ország törvényei nem eskethetik össze kettőjüket, mégis teljes jóhiszemben házastársak lehetnek egymás számára.

Amy, mondtam, ha szívemből szólok, tudd meg, hogy a világ összes férfiánál többre tartom, a torkomban dobogott a szívem, mikor szerelmet vallott, és hogyan is érezhetnék másként, mikor te tudod legjobban, milyen nyomorult, földhözragadt voltam azelőtt. Legszívesebben átöleltem és megcsókoltam volna, ahogy ő tette, ha nem tart vissza a szemérem.

Meg ami még hozzájön, mondta Amy, s már első szóra; nem is értem, hogy juthat asszonyom eszébe, hogy bármit is megtagadjon az úrtól, hát nem az ördög karmai közül, nem a legsötétebb nyomorból hozta vissza asszonyomat? Hát megtagadhat egy asszony bármit egy ilyen embertől?

Magam sem tudom, mitévő legyek, Amy, mondtam én; remélem, semmi ilyesmit nem fog kívánni tőlem, mert ha megkísérli, nem tudom, mit fogok mondani.

Én biztos vagyok benne, mondta Amy, hogy előbb-utóbb megkéri erre asszonyomat, és asszonyom nem fog nemet mondani, mert tudom, nem bolond; úgyhogy most hadd szellőztessek ki egy váltás tiszta ágyneműt, nehogy áporodott ágyneműben találja az úr a nászéjszakán.

Ha nem tudnám, milyen tisztességes lány vagy, Amy, mondtam, irtóznék most tőled, hiszen az ördög szól belőled, mintha titkos tanácsosa lennél.

Sose törődjön vele, asszonyom, csak azt mondom, amit gondolok. Kötelessége, hogy szeresse ezt az urat, mert ő már elégszer bebizonyította, mennyire szereti asszonyomat. Mindketten boldogtalanok, és ő úgy tartja, hogy mivel első felesége elhagyta, egy másik asszonyt vehet magához, bár az ország törvényei nem engedik meg, hogy forma szerint házasságot kössön, mégis ölelhet más asszonyt is, ha ugyanolyan hű marad hozzá, mintha felesége lenne; hát nem mondta-e, hogy jó néhány külföldi országban ez így szokás, és én magam ugyanígy gondolom, hiszen máskülönben ki van szolgáltatva az úr annak a szajhának, aki faképnél hagyta, és ez a szajha visszatarthatja az urat a házasélet örömétől és kényelmétől az úr élete végéig, ami bizony nagyon ész ellen való lenne, és ahogy múlik az idő, egyre elviselhetetlenebb, és asszonyomra ugyanez vonatkozik.

Ha teljes eszemnél lettem volna, és józanságomat nem homályosította volna el nyájas jótevőm iránt érzett vonzalmam, ha öntudatomhoz és erényemhez folyamodom tanácsért, visszautasítottam volna Amyt, bármilyen hűséggel és becsülettel volt is irántam más ügyekben, mint a viperát, az ördög közvetítőjét. Tudnom kellett volna, hogy sem az Isten, sem az ember törvényei nem engedik meg, hogy azzal a férfival összeálljak, mert ez vétkes paráznaságnak minősíthető, semmi egyébnek. A tudatlan szolgáló érvelése, hogy az úr az ördög karmai közül ragadott ki engem, és itt Amy a nyomor és a szegénység ördögére célzott, erős indíték lehetett volna arra, hogy ne vessem magam a pokol torkába, a valódi ördög karmai közé, miután a szegénység ördögétől megmenekültem. Úgy kellett volna megítélnem e férfi jó cselekedeteit, mint a mennyország jóságának megnyilatkozását, viszonzásul pedig alázatos ájtatossággal kellett volna hálát adnom sorsom fordulásáért. Hálával kellett volna fogadnom az isteni kegyelmet, és kegyelettel dicsérnem az Urat; ilyenformán azonban ennek a férfiúnak a nyájassága és bőkezűsége kelepce volt csupán, az ördög csalétke; drága áron jutottam szívességeihez, testemmel-lelkemmel, hitemmel, vallásommal, lelkiismeretemmel és tisztességemmel fizettem érte, mindezzel egy falás kenyérért; hála örvén bemocskoltam a lelkemet, és az ördög szolgálatába szegődtem, hogy jótevőm iránt érzett hálámat bizonyítsam. Azt azonban meg kell adni, hogy a férfi semmi olyat nem tett, ami véleménye szerint helytelen, törvénytelen lett volna, én viszont úgy cselekedtem, amit megtettem, hogy titkon éreztem, törvénytelen, undorító, botrányos dolgot cselekszem.

De a szegénység ejtett kelepcébe, a borzalmas szegénység. A közelmúlt nyomorúsága olyan szörnyűséges volt, hogy megremegett a szívem, ha csak arra gondoltam, ismét visszatérhet; és hadd hivatkozzak mindazok belátására, akik kitapasztalták a világ folyását, ellenállhattam-e ama férfiú ajánlatának, mikor jóindulata nélkül minden segítség, barátok és támogatás híján mérhetetlen nyomorult maradtam volna; mindezzel nem kísérelem meg igazolni magamat, csak szeretném könyörületre bírni azokat, akik elítélik bűnömet.

Ezenfelül még szemrevaló fiatalasszony voltam, megpróbáltatásaim közepette jókora hiúság is lakott bennem, és amennyire újdonság, annyira kellemes is volt, hogy udvaroltak nekem, simogattak, átöleltek, valaki bensőséges érzelmeiről biztosított, valaki, aki olyan kedves volt, és oly sok jót tehetett velem.

Tegyük azt is hozzá, hogy ha visszautasítom azt a férfit, senkim nincs a kerek világon, akihez fordulhatnék, nem vár rám, csak az éhezés, csak az, hogy visszazuhanok a mélységes nyomorúságba.

Amy meggyőzően ecsetelte mindezt, szónok módjára érvelt, hallatlan ügyességgel, és mikor öltöztetni kezdett a vidám kis cafkája, így szólt: figyeljen ide, asszonyom, ha nem mond igent, mondja azt, hogy a bibliai Rachel módjára akar cselekedni, aki, amikor nem lehetett gyereke, Jákobot cselédjével fektette ágyba; mondja meg neki, hogy nem engedhet, de ott van Amy, aki kapható, sőt megígérte magának, hogy nem mond nemet.

Te valóban szívesen vennéd ezt, Amy?

Nem, asszonyom, de csak rá akarom venni, tegye meg, amit kíván; ha nem, akkor vége mindennek, és ha az én engedékenységem megmentheti asszonyomat a romlástól, akkor én eleget teszek az úr kérésének; ha engem kér, én nem tagadok meg tőle semmit, nem én; akasszanak fel, ha nemet mondok.

Most már igazán nem tudom, mit tegyek, mondtam én.

De hiszen tiszta sor, mondta Amy. Szert tehet egy jóképű, kedves úrra, gazdagon, kellemesen, bőségben élhet, ha pedig nemet mond, elölről kezdheti az éhezést, megint rongyokban járhat, keserves könnyek között, egyszóval koldusbotra jut. Erről van szó, asszonyom. És igazán nem értem, miért mondja, hogy nem tudja, mit tegyen.

Nos, Amy, feleltem, a dolog valóban így áll, és nagyon is hajlok rá, hogy engedjek neki. De azért lelkiismeretem ösztönzésére még hozzátettem: Ne mondj nekem olyasmit, hogy ez törvényes cselekedet, és nekem ismét férjhez kell mennem, neki pedig újra nősülnie. Ez badarság, Amy, semmi veleje, erről hallani sem akarok többet, mert ha engedek, hiába szépítjük a dolgot, nem vagyok egyéb, mint szajha, sem több, sem kevesebb, annyi bizonyos.

Én nem így gondolom, asszonyom, egyáltalán nincs igaza, mondta Amy, ugyan, hogy is beszélhet így; és tovább hajtogatta, mennyire ész ellen való, hogy magányosan éljen egy asszony vagy egy férfi ilyen esetben. Nos, mondtam én, most hallgass el, Amy, mert mennél tovább beszélünk erről a dologról, annál több aggályom támad. Viszont ha nem beszélünk róla, körülményeim rábírnak, hogy engedjek neki, ha rászorít. De legjobban annak örülnék, ha nem kívánna tőlem semmit.

Ami ezt illeti, biztos lehet benne, asszonyom, hogy már ma este ágyába várja: egész álló nap ezen fáradozott, és végül ki is mondta, olyan világosan, ahogy csak lehetett. Amy, Amy, mondtam, nem tudom, mit szóljak ehhez. Ha kedve tartja, bizony kedvében kell járnom, nem tudom, hogyan álljak ellen neki ennyi jó cselekedet után. Én sem tudom még elképzelni se, mondta Amy.

Így hát megbeszéltük egymás között az ügyet Amyvel, a kis cafka csak unszolt arra, amire sajnos szívesen hajlottam magam is, persze nem bűnösen, hiszen természetemnél fogva nem hajlottam a paráznaságra; nem voltam könnyen kapható, vérem nem tüzelt, a vágy nem könnyen gyújtotta fel, csakhogy a férfi jósága és kedélye, és szorongató körülményeimtől való irtózásom egyként arra hajtott, hogy úgy döntsek: feláldozom erényemet, amint erre megkér.

Ilyenformán kétszeresen vétkeztem, mert elhatároztam, hogy bűnt követek el, jóllehet tudtam, hogy bűnről van szó. A férfi, ha őszintén beszélt, meg volt győződve róla, hogy törvényesen cselekszik, és ebben a hiszemben határozott, hajtotta végre tervét, és beszélt rá engem a dologra, de erről hamarosan többet is mondok.

Úgy két órával azután, hogy elment, beállított egy leadenhalli kosaras asszony egy egész rakomány ízletes harapnivalóval (a részletek most nem fontosak), és az úr parancsát hozta, hogy nyolc órára álljon készen a vacsora; én azonban nem akartam semmihez sem hozzáfogni, amíg őt magát nem láttam, mégsem futottam ki az időből, mert már hét óra előtt megérkezett, úgyhogy Amy, aki közben szerzett magának segítőtársat, időre elkészült a vacsorával.

Nyolc óra körül ültünk asztalhoz, és nagyon vígan voltunk, Amy mulattatott bennünket, mert meg kell hagyni, az a lány csupa szellemesség és móka, sokszor megnevettetett bennünket úgy, hogy tréfálkozása a jó modor határain belül maradt.

De hogy rövidre fogjam: vacsora után szobájába vitt az úr, ahol Amy tüzet rakott, és elém tálalt jó néhány papírt egy kis asztalra, akkor kézen fogott, megcsókolt néhányszor, és elkezdett körülményeinkről beszélni, miben hasonló a helyzetünk: engem életem teljében hagyott el férjem, őt élete delén hagyta el felesége, hogyan hiúsult meg mindkettőnk házassága, és milyen helytelen lenne, ha egy olyan szerződés formaságai kötnék meg mindkettőnk kezét, amelynek lényege megsemmisült. Én közbevágtam, és azt mondtam, hogy kettőnk körülményei között nagy különbség mutatkozik, főleg az, hogy ő gazdag, én pedig szegény, ő nagyvilági ember, én pedig senkinek számítok, az ő körülményei jók, én pedig nyomorult helyzetben vagyok, és ez az elképzelhető legnagyobb egyenlőtlenség. Ami ezt illeti, kedvesem, mondta ő, olyan intézkedéseket tettem, amelyek egyenlővé tesznek bennünket, és felmutatott egy írásos szerződést, melyben kötelezte magát, hogy együtt fog élni velem, és minden tekintetben feleségeként gondoskodik rólam, és miután újból megismételte, milyen meggondolások alapján fogunk együtt élni, hogy hétezer fontos bánatpénzt köt ki elhagyás esetére, végül egy ötszáz fontos bont mutatott fel, amely általam vagy megbízottam által halála után beváltható.

Mindezt felolvasta nekem, és megindítóan, bensőséges hangon így szólt: Nos, kedvesem, megelégszel ezzel? Lehet ezek után egy rossz szavad? Mert ha nem, bár nem hiszem, hogy ellenkezel, ne beszéljünk többet erről. Ezzel előhúzott egy selyemerszényt, amelyben hatvan guinea lapult, és ölembe dobta, majd a beszélgetést csókokkal és szerelmi vallomásokkal fejezte be, és szerelmének valóban bőséges bizonyságát adta.

Essen meg az olvasó szíve egy fiatalon nyomorúságra jutott asszony történetén, aki egy idegen váratlan könyörülete folytán emelkedett fel ismét, szánja meg az emberi gyengeséget; sajnálja meg az asszonyt, aki ezek után nem tudott tovább ellenállni a kísértésnek.

Nem adtam be egykönnyen a derekam; megkérdeztem, miként képzelheti, hogy ilyen nagy horderejű elhatározásra rögtön első szóra ráállok; arra is megkértem, ha igent mondanék, fogadja meg, soha nem veti szememre, mennyire könnyen és milyen hamar hajlottam szavára. Erre azt felelte: Természetesen, annál is inkább, mert beleegyezésemet a legnagyobb kedvesség jelének tartja majd mindenkor. Ezután elősorolta az okokat, miért nem érdemes a szokásos módon szertartásosan halogatni a dolgokat, miért nem érdemes kivárni a kötelező udvarlási időszakot, amely amúgy is csak a botrány elkerülésére szolgál; ebben az esetben a külvilág egy fikarcnyit sem számít, ő már jó ideje és nem is akárhogyan udvarolt nekem, hiszen jó cselekedeteivel halmozott el, és tettekkel bizonyította őszinte érzelmeit, nem pedig a szokásos hízelgő szóvirágokkal, amelyeknek bizony kevés értelmük van. Nem szeretőnek, hanem feleségként kíván maga mellé venni, és továbbra is azt hajtogatta, hogy ez nem törvény ellen való, mivel én is szabad vagyok, és biztosított afelől, hogy teljes becsületével ígéri, hogy élete végéig feleségeként fog kezelni; egyszóval minden tervezett ellenállásomat legyűrte, bevallotta, hogy mindenkinél jobban szeret, és kérlelt, hogy ebben az egy dologban ne kételkedjem; soha nem csapott be, és sohasem is fogja megtenni, és minden erejével azon lesz, hogy életemet kényelmessé és boldoggá tegye, és elfelejtesse velem azokat a megpróbáltatásokat, melyeken keresztülmentem. Hallgattam egy ideig, de látván, milyen esdve lesi szavamat, elmosolyodtam és ezt feleltem: És első kérésre igent kell mondanom? Higgyek ígéretének? Nos, az ön ígéretében bízva, és méltányolva azt az elmondhatatlan jóságot, melyet irántam tanúsított, hajlok kérésére, és életem végéig teljesen az öné leszek. Ekkor megfogtam és megcsókoltam a kezét.

Hálás voltam szívességeiért, és ebben az értelemben Teremtőmnek voltam hálás, így hát az erény és tisztesség előítéleteit sutba dobva, elhatároztuk, hogy férjnek-feleségnek fogjuk egymást tekinteni, mi, akik Isten és az ország törvényei szerint nem voltunk egyebek, mint parázna vétkezők; én szajha, ő pedig közönséges szoknyapecér. Mint mondtam, lelkiismeretem nem hagyott nyugodni, bár ő teljesen nyugodtnak látszott; én tudva vétkeztem, és ezért kettős bűnt követtem el; csakhogy ő más véleményen volt, vagy legalábbis más véleményre jutott: azt tartotta, mindketten megszabadulván első házasságunk kötelékétől, törvényesen új házasságra léphetünk.

Én azonban teljesen másként vélekedtem, és nekem volt igazam, de körülményeim kelepcéjébe estem: a mögöttem álló borzalmaktól jobban irtóztam, mint az eljövendő bűnöktől, és elhatározásomat uralmába kerítette az a szörnyű lehetőség, hogy ismét éheznem, nélkülöznöm kell: ezért engedtem.

Az est hátralévő része nagyon kedvemre volt: ő teljesen kiegyensúlyozottnak, boldognak látszott; táncra kérte Amyt, és én felajánlottam, hogy háljon Amyvel aznap éjjel; Amy tiszta szívvel kijelentette, hogy még soha nem hált férfival, de az úr annyira felvidította szolgálómat, hogy ha nem úgy hozza a sors, hogy aznap éjjel velem hál, bizonnyal eljátszadozott volna Amyvel egy félórára, és a lány, akárcsak én, nem mondott volna nemet; Amy pedig nagyon erényesen és szerényen viselkedett, de ennek az estének a vígsága, meg az utána következőké, örökre lerombolta a lány tartózkodását, mint ahogy az majd a maga helyén ki is derül.

Ami a csintalan játszadozást illeti, semmitől sem kell jobban óvakodnia a fiatalasszonynak. A tréfálkozás odáig vitte ezt az ártatlan lányt, hogy lefeküdt volna urammal, ha ezzel eléri, hogy uram kedvesebb legyen hozzám, míg végül is valóban tető alá került a dolog; én pedig annyira sutba dobtam már elveimet, hogy majd arra bátorítottam őket, hogy szemem előtt tegyék, ami kedvükre van.

Őszintén megvallom, semmi erkölcsi aggályom nem volt, mondom, engedtem neki, de nem azért, mintha elhinném, hogy helyesen cselekszem, hanem azért, mert megindított jósága, és megriasztott az újabb nyomorúság lehetősége. Tudva vétkeztem tehát, lelkiismeretem ellenére, láttam a bűnt, de nem tudtam ellenállni. Mikor ilyen űr támadt szívemben, és odáig vetemedtem, hogy saját lelkiismeretem ellen cselekedjek, minden bűn elkövetésére alkalmassá váltam, lelkiismeretem elnémult, mert érezte, szava amúgy is süket fülekre találna.

De térjünk vissza történetünkhöz. Mondom, ráálltam ajánlatára, és akkor már nem sokat teketóriáztunk. Átadta iratait, melyekben kötelezte magát, hogy élete végéig gondoskodik rólam, és halála után ötszáz font özvegyi járandóság illet majd. És gyengéd érzelmei egyáltalán nem csökkentek; két évre rá megírta végrendeletét, és az említetteken felül újabb ezer fontot hagyott rám a ház berendezésén és az ezüstneműkön kívül, amelyek ugyancsak sokat értek.

Amy megágyazott hát nekünk, és új barátom, mert férjemnek nem hívhatom, annyira meg volt elégedve Amy hűségével és készségével, hogy helyettem kifizette neki egész bérhátralékát, öt guineával tetézve. Amy bőségesen rászolgált, mert nem élt a föld hátán nálánál hűségesebb cseléd, aki úrnője megpróbáltatásai közepette is ily ragaszkodó lett volna. Ami pedig ezek után következett, abban is inkább én voltam a hibás, mint ő, hiszen én vettem rá a vétkezésre; ez is tanúsítja, milyen fertőbe jutottam, amit talán csak az igazolt, hogy kezdettől fogva tudtam, nem feleség, közönséges szajha vagyok; s nem volt erőm barátomat férjemnek szólítanom, még idegenek előtt sem.

Igen, a legnagyobb kényelemben éltünk, aligha élhet két ember boldogabban. Igazi úr volt, nyájas, gyengéd. Jobbat senki asszony nem kívánhat magának: egy hangos szó nem esett közöttünk élete utolsó napjáig. De hadd szóljak most Amy balszerencséjéről, hogy ezzel is előbbre jussak.

Egy reggel öltözködés közben, mert két szolgálóm volt már, és Amy volt a komornám, Amy így szólt hozzám: Kedves úrnőm, hogyan lehetséges, hogy még nem esett teherbe? Nos, mondtam, nem estem teherbe, semmi jele.

Ugyan, asszonyom, mondta Amy, hát hogy lehetséges ez: másfél éve él az úrral: én bizony már másodszor lennék viselős. Lehet, hogy így lenne, mondtam, tegyetek próbát. Még mit nem, kiáltott fel Amy, csak nem engedi meg? Azelőtt tiszta szívemből szerettem volna, de most már nem volnék rá képes, hiszen az úr teljesen asszonyomé. Nos hát, Amy, mondtam, szívesen beleegyezem. Ez engem cseppet sem érint, sőt magam fektetlek össze kettőtöket majd valamelyik este, ha akarod. Nem, asszonyom, dehogy, nem az én uram.

Te kis bolond, mondtam, hát nem magam ajánlom fel, hogy háljatok együtt? Hát igen, mondta Amy, ha asszonyom az úr ágyába fektet, az más. Azt hiszem, sokáig nem fogok kikelni az ágyból. Akkor hát megpróbálom, feleltem én.

Még aznap este, vacsoránál, Amy jelenlétében, így szóltam uramhoz: Hallja-e, Mr. ..., mit szól ahhoz, hogy ma este Amyvel fog hálni? Én, ugyan még mit nem, felelte, és Amyhez fordult: Így áll a dolog, Amy? Dehogy, uram, dehogy. No de Amy, miért mondasz most nemet, kis bolond? Hát nem megígértem, hogy ma este vele hálsz? A lány újból csak nemet mondott, és nem is beszéltünk a dologról többet.

Lefekvéskor Amy bejött, hogy levetkőztessen, és a férfi bújt először ágyba; ekkor elmondtam neki, hogyan csodálkozott Amy, amiért nekem még mindig nincs gyerekem, holott ennyi idő alatt ő már kétszer is viselős lett volna. Ez bizony könnyen lehet, Amy kisasszony, felelt ő, magam is úgy vélem. Jer hát ide, és megpróbáljuk. Amy azonban nem hajlott a szóra. Ugyan, biztattam, eridj, te bolond, mi tart vissza? Mindkettőtöknek szabad kezet adok. Amy mégsem akart bebújni az ágyba. Te kis cafka, mondtam, nem magad mondtad-e, ha az úr mellé fektetnélek, tiszta szívvel adnád oda magad neki? Ezzel leültettem, lehúztam harisnyáját, cipőjét, levetkőztettem és az ágyba vezettem. Nos, uram, mondtam, tegyen próbát Amyvel. Amy húzódozott, nem szívesen engedte, hogy levetkőztessem, de meleg idő járta, alig volt rajta ruha, különben sem viselt fűzőt; végül is, mikor látta, hogy komolyan gondolok mindent, engedelmeskedett. Úgyszólván letéptem róla ruháit, félrehajtottam az ágyneműt, és az úr mellé taszítottam.

Gondolom, nem kell többet mondanom. Ez bárkit meggyőzhet, hogy azt a férfit nem tartottam férjemnek, de méghozzá elveimet, tisztességemet is félretettem, és elfojtottam lelkiismeretem szavát.

Amy persze már bánta, és örömest kiugrott volna az ágyból, de az úr így szólt hozzá: Nézd csak, Amy, úrnőd bújtatott ide, ő akarta így, csak ő a hibás. Ezzel átölelte; a lány meztelenül feküdt mellette az ágyban, úgyhogy már nem volt visszaút, és Amy csendben tűrte, hogy az úr kedvét töltse rajta.

Ha hites feleségnek tekintem magam, bizonnyal nem engedtem volna, hogy férjem szolgálómmal háljon, méghozzá szemem előtt, ugyanis mindvégig mellettük álltam; de mert nem tartottam többre magamat szajhánál, azt akartam, hogy cselédemből is szajha legyen, ne csak engem illessen szemrehányás.

Amy azonban rosszabbul viselte a bűnt, mint én, másnap reggel magánkívül volt és zokogott. Vége van, mondta, megrontották, és nem tudtam megbékíteni; utolsó, mocskos szajha lett belőle, zokogta egész álló nap. Minden erőmmel azon voltam, hogy megbékítsem. Hogy szajha vagy?, mondtam, hát akkor én is az vagyok. Nem, nem, mondta Amy, asszonyom nem az, mert asszonyomnak férje van. Nekem ugyan nincs, mondtam, és ezt nem akarom senkivel sem elhitetni. Még ma elvehet az úr téged is feleségül, hiszen ebbe semmi beleszólásom. Nem vagyok a felesége. Hiába volt azonban minden szavam, Amy két-három napig sírdogált, de lassacskán megnyugodott.

Megváltozott azonban a helyzet a gazda és Amy között: Amy ugyanolyan nyájas maradt, mint addig, a férfi viszont meggyűlölte, olyannyira, hogy hitem szerint meg tudta volna ölni, mert, mint mondta, komisz cselekedet, hogy Amyvel hált; velem az együttélést rendjénvalónak érezte, nem talált benne semmi kivetnivalót, feleségének tekintett, akárha fiatalságunktól kezdve házasok lennénk, és senki emberfiával egymáson kívül nem háltunk volna; olyan tiszta szívvel szeretett, mint valóságos feleségét. Igaz, bizonyos értelemben két felesége volt, de én voltam szeretett hitvese, míg előző feleségét csak gyűlölni tudta.

Nagyon aggasztott ez a gyűlölete Amy iránt, és mindent elkövettem, hogy megváltoztassam érzéseit. Bár valóban rossz útra vitte a lányt, én tudtam, hogy csak magam vagyok a vétkes; és mert az úr a világ legjobb szívű férfia volt, addig nem nyugodtam, amíg meg nem békítettem Amyvel, és mivel valósággal az ördög cimborája vált belőlem, hiszen magam után másokat is romlásba vittem, rávettem, hogy jó néhányszor újból Amyvel háljon, míg végül is a szegény lány valóban viselős lett.

Nagyon szívére vette a dolgot, de a férfi is. Ne aggódj, kedvesem, mondtam neki; mikor Rachel cselédjét Jákób mellé fektette, a gyermeket magáénak fogadta. Ne keseregj, én is így teszek. Hát nem az én szeszélyem hozott össze benneteket? Éppannyira az én hibám, mint a tiéd. Aztán behívtam Amyt, hasonlóan bátorítottam, megígértem, hogy gyermekével együtt gondját viselem, és ugyanúgy érveltem neki, mint gazdájának. Én voltam a hibás, Amy, mondtam, nem én téptem le rólad a ruhát, nem én fektettelek az úr mellé? Így hát én, mindkettőjük vétkének okozója, megnyugtattam és továbbra is buzdítottam őket, mikor furdalni kezdte őket a lelkiismeret, ahelyett hogy megbánásra ösztönöztem volna Amyt is meg a férfit is.

Mikor Amy nekigömbölyödött, én gondoskodtam számára rejtekhelyről, a szomszédok csak annyit tudtak a dologról, hogy Amy megvált a háztól. Pompás gyermeke született, kislány, fogadtunk számára dajkát, és úgy fél év múlva Amy visszatért, de sem ő, sem élettársam nem gondolt rá, hogy újrakezdjék a játékot, mert, mint a férfi mondta, az a cafka benépesítené az egész házat, s azt mind ő tarthatná el.

Ennek utána olyan vígan és boldogan éltünk, ahogy körülményeink csak engedték, és itt a színlelt házasságra gondolok főleg; bár uramat cseppet sem aggasztotta az ügy. Bármennyire megkérgesedett is azonban a szívem, és azt hiszem, ez áll mindenkire, akinek bűn terheli lelkét, voltak óráim, mikor nem tudtam elűzni a sötét gondolatokat, és legboldogabb dalomba is sóhaj vegyült, legboldogabb percemben is sokszor elnehezült szívem, gyakran csordult ki könny a szememből. Akárhogy is színlel a világ, nem hiszem, hogy bárki is le tudna küzdeni ilyesmit. Nincs igazi boldogság, ha az ember tudva tudja, hogy vétkezett; a lelkiismeret gyakran feltör, akárhogy is próbáljuk távol tartani.

De nem prédikálni akarok, hanem történetemet folytatni. Akárhányszor törtek rám sötét gondolatok, minden erőmmel azon voltam, hogy elrejtsem őket uram elől; sőt önmagam előtt is titkolni igyekeztem, és külsőre olyan vidáman és boldogan éltünk, ahogy házaspár csak élhetett.

Így folyt ez több mint két éven át, mikor magam is várandós lettem; uram nagyon megörült, és senki nem lehetett volna kedvesebb nála, miközben a lebetegedésemhez szükséges előkészületeket végezte, természetesen a legnagyobb titokban, mert nem akartam, hogy sokan tudjanak a dologról; a szomszédokkal nemigen érintkeztem, úgyhogy nem hívtam senki segítséget.

Nagyon jól folyt le a szülés (nekem is kislányom lett, mint Amynek), de a gyermek hathetes korában meghalt, s így a terhesség minden nehézségét elölről kellett kezdeni, minden gondot, a költségeket, a fáradozást.

A rákövetkező évben mindent jóvátettem, mert nagy megelégedésére kisfiúval ajándékoztam meg uramat, gyönyörű gyermek volt, és szépen fejlődött. Egy este a következőképpen szólt hozzám uram: Nehéz helyzetbe került, nem tudja, mit tegyen, mihez fogjon, segítségemre volna szüksége. Arról volt szó, hogy ügyei körülbelül két hónapra Franciaországba szólítanák.

De kedvesem, mondtam, hogyan segíthetnék rajtad?

Engedd meg, hogy elutazzak, mondta. És ha megengeded, elmondom, miért kell elmennem, hogy lásd, milyen égető szükség van erre az útra. Hogy kiengeszteljen, elmondta, hogy még távozása előtt elkészíti végrendeletét, amely bizonyára nem fog nekem csalódást okozni.

Azt feleltem, hogy ezzel annyi jóindulatot tanúsít, hogy előbbi kérését sem tudom megtagadni, de, mondtam, hadd tegyem hozzá, hogy ha ez nem jelent számára nagy költséget, én is vele tartanék.

Annyira kedvére volt ajánlatom, hogy rögtön hajlott rá, és megígérte, nem lesz hálátlan; másnap Londonba vitt, megírta végrendeletét, megmutatta és tanúk előtt lepecsételve gondjaimra bízta. Végrendeletében egy közös ismerősünk kezére ezer fontot bízott, hogy elhalálozása után ezt az összeget nekem vagy megbízottamnak kamatostól kifizesse; végrendeletébe foglalta özvegyi járandóságomat is, vagyis az említett ötszáz fontos bon kifizetését halála után; ezenkívül rám írta a ház berendezését és az ezüstneműket.

Ennél többet férfi nem is tehetett volna az enyémhez hasonló helyzetben lévő asszonyért, és valóban nehéz lett volna bármit is, vagy azt, hogy vele tartsak, megtagadnom tőle. Mindent elintéztünk tehát, Amy gondozásában maradt a ház, uram ékszerüzletét két olyan férfi kezelte, akikben teljességgel megbízott, és akik mindvégig levelezésben álltak vele.

Ügyeinket így elrendezvén, áthajóztunk és épségben megérkeztünk Calais-ba, majd további nyolc nap után Párizsba, ahol uram egyik angol kereskedő ismerősének házában kaptunk szállást, s igen udvariasan fogadtak bennünket.

Uramnak magas rangú személyekkel kellett üzletet kötnie: néhány nagy értékű ékszert adott el hatalmas összeg ellenében, és mint négyszemközt elmondta, háromezer aranypisztolt nyert az üzleten. De nem akarta, hogy bárki is tudjon róla, mekkora pénz ütötte markát, mert Párizsban sokkal rosszabb volt a közbiztonság, mint Londonban.

Utunk tovább tartott, mint terveztük, és uram elküldött egyik londoni intézőjéért, hozzon át néhány gyémántot, majd ismét visszaküldte újabb kövekért; majd váratlanul olyan kecsegtető üzletbe bonyolódott, hogy arra kezdtem gondolni, le kellene itt telepednünk, s ezt már csak azért is szívesen vettem volna, mivel Franciaországban születtem, és a nyelvet tökéletesen bírtam. Kibéreltünk tehát egy kényelmes házat Párizsban, én pedig Amyért küldtem, hiszen nagy lábon kezdtünk élni, olyannyira, hogy uram több ízben felajánlotta, tartsak hintót, én azonban nem fogadtam el; kocsit amúgy is bármikor lehetett bérelni, úgyhogy valahányszor kedvem tartotta, rendelkezésemre állt; nagyon jól éltem tehát, és még többre is futotta volna, ha úgy kívánom.

Mind e boldogság közepette szörnyű katasztrófa ért, mely minden ügyemet felborította, és visszavetett előző állapotomba; egyetlen különbség volt csupán, hogy míg előző alkalommal koldusszegénységre jutottam, most legalább kenyérre nem volt gondom, sőt gazdagon éltem.

Uramról az a hír járta Párizsban, hogy mérhetetlen gazdag, valóban így volt, de nem annyira, ahogy eltúlozták; végzetét az okozta, hogy egy ékszeres ládikót mindig magával hordott, különösen mikor látogatást tett az udvarnál vagy hercegi házaknál, ebben a dobozkában nagy értékű ékszerek lapultak.

Egy napon aztán, mikor Versailles-ban ... herceg palotájába volt hivatalos, szobámba lépett, és asztalomra tette ékszeres ládikóját, mert ezúttal nem ékszer eladására készült, hanem egy amszterdami csekket akart beváltani. Átnyújtotta hát a ládikót, és így szólt: Kedvesem, úgy gondolom, ma nem viszem magammal, mert meglehet, csak éjszaka térek haza, és túl sokat kockáztatnék. Közbevágtam: Akkor viszont nem engedlek el. Ugyan miért, kérdezte. Mert túl sokat érsz nekem ahhoz, hogy kockára tedd az életedet, és nem engedlek el, csak ha megígéred, hogy mielőtt besötétedik, hazaindulsz.

Remélem, veszélyről nincs szó, mondta, hiszen nincs nálam semmi érték. De azért így szólt: Vedd ezt is magadhoz, azzal átadta aranyóráját és egy pompás gyémántgyűrűt, melyet mindig ujján viselt.

De kedvesem, ezzel csak még nyugtalanabb lettem, ha valóban nincs szó veszélyről, miért ez az elővigyázatosság? Ha pedig érzed, hogy veszélyben forogsz, minek indulsz el egyáltalán?

Nincs semmi veszély, mondta, ha nem időzök sokáig, márpedig nincs szándékomban sokáig elmaradni.

Nos, akkor ígérd meg, hogy nem maradsz sokáig, különben nem engedlek el.

Nem időzöm sokáig, kedvesem, mondta, csak ha rákényszerülök; hidd el, nem akarok maradni, de ha maradnék is, nincs nálam semmi érték, csak hat pisztol a kis tárcámban meg ez a kis gyűrű, azzal megmutatta tíz-tizenkét pisztolt érő kis gyémántgyűrűjét, amelyet a nagy gyémántgyűrű helyére húzott fel.

Tovább kérleltem, ne maradjon el sokáig, és meg is ígérte, hogy siet. Ha pedig, mondta, tovább tartanának ott, mint terveztem, ott maradok éjszakára, és csak másnap reggel jövök haza. Ez nagyon józan gondolatnak tűnt, de még mindig nyugtalankodtam, s tovább kérleltem, ne menjen el. Elmondtam neki, hogy valamilyen okból rettegek attól, hogy elmenjen hazulról, és biztosan tudom, ha valóban elindul, baja esik, erre elmosolyodott, és így felelt: Akárhogy is, kedvesem, ne aggódj. Mindenemet neked adom, s ezzel kezébe fogta a ládikót. Tartsd a kezed, mondta, ez a ládikó felér egy birtokkal, bármi történik velem, ez a tied lesz, neked adom. Ezzel a ládikót, a gyűrűt s az aranyórát a kezembe adta, és szekrénykéje kulcsát is átnyújtotta: A szekrényben is van pénz, az is a tied.

Úgy bámultam rá, mintha rémet látnék, mert hirtelen mintha halálfej ült volna a nyakán; aztán mintha véresnek láttam volna a fejét, a ruháját is mintha vér szennyezné, de egy pillanat múlva eltűntek a látomások, és ismét valódi arca volt előttem. Sírva fakadtam, és nyakába vetettem magamat: Kedvesem, halálos rémületben vagyok, ne menj el. Hidd el, baj ér. Nem szóltam neki szörnyű látomásomról, nem is akartam említeni, amúgy is csak kinevetett volna, és tréfálkozva ment volna ki a szobából, de komolyan kérleltem, ne induljon útnak aznap, vagy ha mégis, ígérje meg, sötétedés előtt hazatér. Elborult ugyan egy kicsit az arca, de azt mondta, nem hiszi, hogy bármiféle veszély fenyegetné, mégis lesz rá gondja, hogy még napvilággal, vagy ha nem, inkább csak másnap reggel térjen haza.

Mit sem értek azonban ígéretei, mert világos nappal három álarcos lovas rabló tört rá; egyikük rálőtt, a többiek feltartóztatták a hintót, aztán leszúrták uramat, s nyomban kiszenvedett. A kocsi hátulján utazó lakájt puskatussal ütötték le. Valószínűleg dühükben ölték meg uramat, mert nem találták meg nála a gyémántos ládikót, pedig úgy tudták, hogy azt mindig magával hordja. Ezt onnan gondolom, mert miután megölték, kényszerítették a kocsist, hajtson egy félreeső helyre, aztán kihúzták uram holttestét a kocsiból, és újra alaposan átkutatták.

Semmit sem találtak nála, csak a kis gyűrűt, hat pisztolt és körülbelül hét livre értékű aprópénzt.

Szörnyű csapás volt ez, bár meg kell mondanom, nem ért váratlanul, mert amióta eltávozott, rémeket láttam, és szinte bizonyosra vettem, hogy soha többé nem látom. Annyira erőt vett rajtam ez az érzés, hogy valóságos sebet ütött rajtam a képzelet; olyan elkeseredett, vigasztalan állapotban voltam, hogy mikor a szerencsétlenségnek hírét vettem, lelkiállapotom sokat már nemigen változott. Amúgy is egész nap sírtam, egy falat nem ment le a torkomon, és szinte már vártam a rossz hírt, amely délután öt óra körül csakugyan meg is érkezett.

Idegen földön éltem, és bár jó néhány ismerősöm volt, barátoktól nem kérhettem tanácsot. Mindent elkövettünk, hogy a kegyetlen gazfickók kilétét kinyomozzuk, de nem értünk el eredményt; a lakáj sem adhatott róluk személyleírást, mert tüstént főbe kólintották, úgyhogy a később történtekről nem tudott semmit. Egyedül a kocsis vezethetett volna nyomra bennünket, de ő is csak annyit tudott mondani, hogy az egyik rabló egyenruhában volt, de rangjelzésére nem emlékezett, s azt sem tudtuk megállapítani, miféle ezredben szolgál; arcukat annál kevésbé láthatta, mert mindannyian álarcot viseltek.

Uramat olyan tisztességgel temettem el, ahogyan ebben az országban egy protestáns idegent egyáltalán lehetséges; találtam valakit, aki sok pénzért hajlandó volt felkeresni a párizsi Szent Sulpitius egyházközség káplánját, azt állítván, hogy a meggyilkolt idegen katolikus volt, és a banditák egy gyémánttal kirakott, hatezer livre értékű aranykeresztet raboltak el tőle, s az özvegy, aki szintén a katolikus hitet vallja, hatvan koronát küld általa a ... templomnak, hogy a meggyilkolt lelkiüdvéért engesztelő szentmiséket mondjanak. Csak ezután, bár ebből az elbeszélésből egyetlen szó sem volt igaz, temették el uramat a római egyház szertartása szerint.

Majd halálra sírtam magam kimondhatatlan gyászomban, hiszen szívemből szerettem uramat; érezhettem-e másként, mikor oly jó volt hozzám, és oly sok gyöngédséget tanúsított mindvégig irántam?

Halála is szörnyű, rettenetes lehetett, hát ha még hozzávesszük, hogy szinte előre megéreztem szerencsétlen végét! Soha nem állítottam, hogy jóssejtelmeim lennének, de ezúttal valóban elmondhattam, mindent előre láttam: uram világosan csontváz alakot öltött előttem, sőt mintha teste is oszlásnak indult volna, majd vérbe fagyva, meggyilkolva feküdt előttem, mindez egy percen vagy talán néhány pillanaton belül, majd pedig vértől csepegő ruhái még soká ott lebegtek a szemem előtt.

Mindez olyan döbbenetes volt, hogy jó ideig tébolyodottként jártam-keltem; kis idő múltán azonban magamhoz tértem, és átgondoltam helyzetemet. Annyi vigaszom legalább maradt, hogy nem nyomorban hagyott magamra, nem fenyegetett a szegénységnek még csak a veszélye sem. Azon kívül, amit halála napján kezemre bízott, s ez maga is jókora összegre rúgott, hétszáz aranypisztolt találtam a szekrényében, amelynek kulcsát rám bízta; találtam tizenkétezer livre-re szóló váltót; úgyhogy majd tízezer font sterling tulajdonosának mondhattam magamat néhány nappal uram szerencsétlensége után.

Első dolgom volt, hogy levélben Amyért küldtem, leírtam balsorsom történetét, hogyan gyilkolták meg férjemet, már ahogy Amy hívta, mert én mindig csak uramnak szólítottam; s mert nem sejthettem, mit fognak tenni rokonai és felesége barátai, megkértem Amyt, bízza egy általam megnevezett személy gondjára a ház értékeit, az ezüstneműt és a ruhákat, hogy aztán eladhassa a ház berendezését, és anélkül, hogy bárkinek elmondaná, miért távozik, induljon útnak, értesítse a ház londoni intézőjét, hogy a bérlő felmondta a házat, és adják át azt a hagyatéki eljárás végrehajtóinak. Amy oly ügyesen és körültekintően rámolta ki a házat, hogy jóformán napokkal azután, amint értesült a rossz hírről, a ház kulcsa már a londoni intéző kezében volt.

Mikor az intéző meghallotta a hírt, Párizsba jött és meglátogatott. Habozás nélkül Madame ...-nak hívtam magam, Monsieur ... angol ékszerész özvegyének. És mert tökéletesen beszéltem franciául, ebből megérthette, hogy Franciaországban vett feleségül, nyilván nem tudhattam, hogy az illetőnek Angliában is volt egy felesége, sőt meglepetést színleltem, és utólag elítéltem, amiért ilyen hitványul cselekedett; azt is tudtára adtam, hogy vannak barátaim szülőhazámban, Poictou-ban, akik gondoskodnak róla, hogy károsodás nélkül megkaphassam özvegyi járandóságomat.

Hadd mondjam el azt is, hogy amint kiszivárgott a hír, hogy egy gazdag ékszerészt meggyilkoltak, a pletyka a javamra szolgált, mert szájról szájra járt az is, hogy elrabolták az ékszerész gyémántos ládikóját, melyet mindig magánál hordott. Magam is megerősítettem ezt, miközben keservesen siránkoztam szörnyű pusztulásán, azt is hozzátettem, hogy pompás gyémántgyűrűjét is elrabolták tőle, amelyet szintén gyakran láttak rajta, s amely legalább száz pisztolt ért, továbbá aranyóráját és a felbecsülhetetlen összeget érő gyémántot, melyet a ládikóban vitt magával; elsírtam, hogy ezeket az ékszereket ... hercegéhez vitte éppen, és a herceg megerősítette ezt, mikor kijelentette, hogy előző nap megállapodott az ékszerésszel, hogy megnézi a gyémántokat. A dolognak ezt a részét azonban, amint az olvasó látni fogja, később alaposan megbántam.

Az így elterjedt mendemondákkal elértem, hogy senki nem érdeklődött az ékszerek, a gyűrű vagy az aranyóra után, sőt a hétszáz pisztol után sem. Ami a váltókat illeti, bevallottam, hogy nálam vannak, de mert azt állítottam, hogy a házasságba harmincezer livre-t vittem, az említett váltókat, melyek összege amúgy is csupán tizenkétezer livre-re rúgott, a magam számára jóvátétel gyanánt követeltem, a ház berendezésével és ezüstneműivel együtt; másról pedig úgysem tudtak. Ami azt a váltót illeti, melyet uram Versailles-ban akart beváltani, ez csakugyan elveszett, de ügynöke, aki a váltót Amszterdamon keresztül megküldte, elhozta annak másolatát, úgyhogy a pénz, hogy úgy mondjam, megkerült, jóllehet másképpen valóban bottal üthettem volna a nyomát; gyilkosai nyilván nem merték beváltani a váltó első példányát, mert ezzel felfedték volna kilétüket.

Megérkezett Amy, és beszámolt otthoni ténykedéseiről, hogyan tett pénzzé mindent, hogyan adta fel a házat, s küldte el a kulcsot az intézőnek, egyszóval mindenről pontosan, lelkiismeretesen számot adott.

Majd elfelejtettem, amíg Angliában éltünk együtt, senki nem tudta, hogy uram nem csupán bérlőként tartózkodott a házban, és a dolgot az sem változtatta meg, hogy ő volt a ház ura. Mikor tehát Amy feladta a házat, és átadta a kulcsokat, senki nem látott összefüggést a háziúr halála és a ház feladása között.

Egy neves párizsi ügyvéd, aki parlamenti képviselő is volt, jó tanácsokkal látott el: javasolta, indítsak pert özvegyi járandóságomért, amivel nem is késlekedtem, míg végül is megbízottam megelégedetten tért vissza Angliába, hiszen beválthatta a két és fél ezer fontra szóló váltót, meg még egyet s mást, ami összesen tizenhétezer livre-re rúgott; több dolgom eztán nem is volt vele.

Jó néhány rangos úrihölgy nyilvánította részvétét férjem, mert mindenki férjemnek gondolta, elvesztésekor. ... hercege, aki megtudta, hogy a hozzá vezető útján érte uramat a szerencsétlenség, küldöncével csinos vigaszdíjat küldött, és ez az úr, a herceg parancsára vagy anélkül, célzást tett rá, hogy őkegyelmessége személyesen óhajtja majd tiszteletét tenni, de eddig egy közbejött akadály miatt, melyet hosszas lenne itt részletezni, ez lehetetlennek bizonyult.

Közismert személyiség kezdtem lenni, annyian látogattak meg; és arra mindig ügyeltem, hogy előnyös külsővel jelenjek meg az emberek előtt, bár azokban az időkben az özvegyi öltözék szörnyűséges valami volt; mindezt hiúságból cselekedtem, mert nagyon is jól tudtam, szemrevaló asszony vagyok; mondom, hamarosan sokan megismertek, és la belle veuve de Poictou, vagyis a poictou-i szép özvegy néven kezdtek emlegetni. Nagyon kedvemre volt, hogy szerencsétlenségemben ennyi figyelem ért, és ez hamarosan felszárította könnyeimet; bár özvegyi ruhában jártam, mindenki érezte, hogy, miként azt Angliában mondják, nem lehet megtört özvegynek nevezni. Azon igyekeztem, lássák látogatóim, értem a módját, hogyan fogadjam őket, s tudom, hogyan viselkedjem velük; egyszóval nagy népszerűségre tettem szert, de utóbb alkalmam nyílt rá, hogy megbánjam a dolgok ilyetén alakulását, ám erről később.

Úgy négy nappal azután, hogy ... hercegének küldönce nálam járt, a mondott úriember újból megjelent, s közölte, hogy őkegyelmessége tiszteletét óhajtja tenni nálam. Nagyon meglepődtem, s nem tudtam, hogyan viselkedjem. Visszautasítanom nem lehetett, eltökéltem tehát, hogy olyan tisztességgel fogadom, ahogy csak erőmből telik. Néhány percre rá a herceg belépett, s a mondott úr bemutatta őt nekem, majd Amynek is.

A herceg rendkívül nyájasan bánt velem, és őszinte részvétét fejezte ki. Elmondta, hogy nagyon jól tudja, uram őhozzá igyekezett Versailles-ba, hogy ékszereket ajánljon megvételre; ő maga beszélt vele az ékszerekről, de nem fért a fejébe, hogyan vehették hírét az útonállók, mikorra hivatalos hozzá; az is igaz volt, hogy nem Versailles-ba hívta magához, hanem arra kérte, majd Párizsban látogassa meg, s ilyenformán ő, a herceg, nem érezte, hogy uram pusztulásának részben is okozója lett volna. Azt feleltem, nagyon jól tudom, mindez igaz; a dolog úgy eshetett, hogy az útonállók ismerték férjem foglalkozását, s köztudomású volt, hogy mindig magával hordja gyémántos ládikóját, s egy száz pisztolt érő gyémántgyűrűt visel az ujján, amelyről az a pletyka terjedt el, hogy legalább ötszáz pisztolt ér; és ha történetesen másfelé igyekszik azon a napon, bizonyára akkor is baj érte volna. Őkegyelmessége ezek után felemelkedett, s távozás előtt még közölte, elhatározta, hogy valamilyen formában kárpótol veszteségemért, majd egy száz pisztolt tartalmazó selyemerszényt nyomott markomba, és megígérte, kegydíjban részesít, amiről majd megbízottja értesíteni fog.

Természetesen látszott rajtam, milyen nagyra értékelem jóságát, s térdet hajtottam, hogy kezét megcsókoljam; ő azonban felemelt, udvariasan meghajolt, és újból leült (bár már távozáshoz készülődött), s engem is maga mellé ültetett.

Bizalmasabb hangon kezdett beszélni. Reméli, mondta, nem éltem túlságosan rossz körülmények között, hiszen Mr. ... a hírek szerint nagyon gazdag ember volt, s az utóbbi időben nagy nyereségre tett szert néhány ékszer eladása révén, s azt is reméli, mondta, hogy elegendő pénz áll rendelkezésemre, hogy továbbra is úgy élhessek, mint azelőtt.

Könnyek szöktek a szemembe, s be kell vallanom, nem voltak teljesen őszinték ezek a könnyek, miközben azt feleltem, hogy ha Mr. ... élne, nem lenne pénzre gondunk. De mivel meghalt, szinte lehetetlen felbecsülni, mekkora veszteség ért férjem halálán kívül is. Üzlettársai szerint, mondtam, legalább százezer livre értékű ékszert vitt magával. Végzetes csapás ez számomra s férjem egész családja számára, különösen, hogy ilyen kegyetlen módon kellett meghalnia.

Őkegyelmessége, nem kevés aggódással a hangjában, sajnálkozását fejezte ki, de remélte, ha Párizsban telepedek le, ismét visszanyerhetem vagyonomat, egyszersmind tudtomra adta, milyen csinosnak tart, s biztosra veszi, sok csodálóm is van. Felemelkedtem és alázatosan köszönetet mondtam, de tudtára adtam, hogy ilyen terveim nincsenek; át kell majd hajóznom Angliába, hogy utánanézzek férjem ingóságainak, melyekről tudtam, nagy összeget érnek, bár nem voltam benne biztos, hogy jogomat érvényre juttathatom-e Angliában idegen létemre; ami pedig párizsi letelepedésemet illeti, sorsom annyira megfeneklett, hogy csak poictou-i barátaimra bízhatom magamat, s hogy rokonaim tehetnek értem egyet s mást, és hozzátettem, hogy egyik fivérem ... apátja Poitiers közelében.

A herceg felállt, kézen fogott és az ablakmélyedésben álló nagy tükör elé vezetett. Nézzen a tükörbe, asszonyom, mondta, rendjén való-e, hogy egy ilyen arc (és ekkor tükörképemre mutatott) Poitou egy városában temetkezzen el? Nem, asszonyom, mondta, maradjon csak itt, és tegyen boldoggá egy főrangú férfit, aki hálából elfeledteti önnel bánatát; s ezzel átölelt, kétszer megcsókolt, és minden ceremónia nélkül kijelentette, hogy újból meglátogat majd.

Nem sokkal ezután, még ugyanezen a napon, küldönce szertartásosan egy vörös szalaggal átkötött fekete dobozt nyújtott át, amelyen nyilván a herceg nemesi címere állt. Őkegyelmessége egy bankárjának szóló kötelezvényt küldött, mellyel számomra évente kétezer livre-t utalt ki, amíg csak Párizsban tartózkodom, mint Mr. ... özvegye, és a kiutalás okául az okmány néhai férjem szörnyűséges halálát jelölte meg.

Nagy hálával fogadtam a küldeményt, végtelen lekötelezettségemnek adtam kifejezést, s hangsúlyoztam, minden körülmények között őkegyelmessége leghűségesebb szolgája leszek; s miután alázatosan ecseteltem, milyen végtelenül hálás vagyok, egy kis szekrényhez léptem, s kivettem némi pénzcsörgetéstől kísérve öt pisztolt, hogy a küldöncnek adjam.

A küldönc azonban a legnagyobb tisztelettel utasította el ajándékomat, őszinte köszönetet mondott, és nem fogadott el egy fillért sem; őkegyelmessége olyan rossz néven venné, ha megtenné, mondta, hogy bizonyára soha többé nem kerülhetne a szeme elé; mindenesetre elmondja majd őkegyelmességének, milyen tisztességgel akartam megjutalmazni, majd hozzátette: Biztosíthatom önt, asszonyom, sokkal inkább kegyeibe férkőzött uramnak, ... hercegének, mint sejti, és minden bizonnyal hall még felőle.

Kezdtem érteni a dolgot, és eltökéltem, hogy amennyire erőmből telik, előnyös külsővel, tetszetős környezetben fogadom őkegyelmessége legközelebbi látogatását. Reményemnek adtam kifejezést, ha őkegyelmessége ismét megtisztelne látogatásával, nem meglepetésszerűen teszi, mint legutóbb; igen szívesen venném, ha előre tudatná velem szándékát. A küldönc azt felelte, hogy ura következő látogatása előtt minden bizonnyal előreküldi őt, s nem érkezik váratlanul.

Többször betoppant ezután a küldönc, hogy a részemre folyósított kegydíj ügyében intézkedjék, vagyis hogy rendben megkapjam a részleteket, anélkül, hogy mindig a herceghez kellene fordulnom új járandóságomért. Az ügy részleteit nemigen értettem, de amint bevégződött az eljárás, ami körülbelül két hónapot vett igénybe, egy délután eljött a küldönc, és közölte, ura este meglátogat, de szeretné, ha fogadtatásában minden ceremóniát mellőznék.

Nemcsak szobáimat, hanem magamat is kicsinosítottam, s mikor a herceg belépett, rajtam, küldöncén, azaz komornyikján s Amyn kívül senki nem volt a házban. Amyről elmondtam, hogy angol nő, s egy szót sem beszél franciául, s emellett teljesen megbízható.

Mikor szobámba lépett, mielőtt üdvözölhetett volna, lába elé borultam, és előre kigondolt szavakkal köszönetet mondtam jóságáért, kifejeztem, mennyi hálát és tiszteletet érzek iránta, amiért támogatja a szörnyű katasztrófától porba sújtott özvegyet, és addig nem emelkedtem fel, míg meg nem engedte, hogy megcsókoljam a kezét.

Levez vous donc,[1] mondta a herceg, s átfont karjával. Ennél még sokkal többet akarok tenni önért, ez csak semmiség volt, és hozzátette: Ön nem is sejti, milyen barátra lelt bennem. Majd meggyőződik róla, milyen kegyes tudok lenni önhöz, aki a földkerekség legkedvesebb teremtése.

Félig gyászruhában voltam még, de özvegyi ruhámat és fejemet, jóllehet nem viseltem szalagokat és csipkéket, úgy csinosítottam ki, hogy nagyon is előnyös külsőm lehetett, mert érteni kezdtem, mi rejlik szavai mögött. A herceg bevallotta, hogy a föld legszebb asszonyának tart. Ugyan hol élt ön, mondta, és milyen szégyen, hogy csak most nyerheti el Franciaország legszebb asszonyának címét!

Erényem ilyen szavaknak tudott a legkevésbé ellenállni, ha ugyan volt még bennem nyoma a tisztességnek, mert a világ leghiúbb teremtése lett belőlem, különösen szépségemre voltam büszke, annyian csodálták, úgyhogy napról napra bolondabbul beleszerettem magamba.

Nyájasan kezdett velem beszélni, és leültünk egy órácskára, majd felemelkedett, és komornyikját néven szólítva, szélesre tárta az ajtót: Au boir,[2] mondta, mire komornyikja behozott egy kis asztalt, mely finom damaszttal volt leterítve; az asztalka csak akkora volt, hogy egymaga könnyen elbírta, de volt rajta két kristálypalack, az egyikben pezsgő, a másikban víz, hat ezüsttányér és egy tál pompás bonbon, gyönyörű porcelán tálacskák, s az asztal körülbelül húsz hüvelyk magas lábát egymásba kapcsolt gyűrűk képezték. Az asztal alsó polcán három sült fogoly és egy fürj pompázott egy tálon. Alig tette le a komornyik az asztalkát, a herceg távozásra szólította fel. Most pedig, szólt a herceg, önnel vacsorázom.

Mikor a komornyik elment, felálltam, s magam akartam felszolgálni a vacsorát őkegyelmességének, ő azonban határozottan elutasított, mondván: Nem. Holnap lehet ön ismét Monsieur ... ékszerész özvegye, ma este azonban az én úrnőm; üljön csak le, étkezzünk együtt. Máskülönben magam kelek fel és szolgálom ki önt.

Fel akartam ajánlani Amy segítségét, de nem tartottam helyénvalónak, hiszen a herceg saját komornyikját sem engedte felszolgálni, hogyan hívhatnám be akkor az én szolgálómat; ha azonban őkegyelmessége megengedi, mondtam, megtiszteltetésnek venném, ha bort tölthetnék neki. Ő azonban, akár az imént, visszautasította ajánlatomat, úgyhogy helyet foglaltunk és enni kezdtünk.

Most pedig, asszonyom, mondta a herceg, örvendeztessen meg azzal, hogy megfeledkezik rangomról; egyforma közvetlenséggel beszéljünk egymással, mert méltóságom arra készteti önt, hogy a kelleténél nagyobb tisztelettel szóljon, az ön szépsége viszont szinte magasabbra emeli, nemcsak velem egyenlő rangra. Úgy akarok bánni önnel, mint szerelmes a kedvesével, de a szerelem nyelvéhez nemigen értek, hadd mondjak csak annyit, hogy ön nagyon kellemes teremtés, és nagyon meglep az ön szépsége; az a szándékom, hogy boldoggá tegyem, s hogy magam is boldog legyek önnel.

Sokáig szóhoz sem jutottam, csak pironkodtam, de mikor felnéztem, így szóltam: Ön már azzal is boldoggá tesz, hogy velem van, és nincs nagyobb vágyam, mint hogy elhiggye nekem, milyen végtelenül lekötelezett.

Vacsora végeztével ölembe öntötte a bonbonokat, és mert elfogyott a bor, beszólította komornyikját, szedje le az asztalt. Az leszedte a terítőt, s kivitte az ételmaradékokat, majd újabb terítővel borította le az asztalkát, amelyet most már a szoba sarkába helyezett, és egy gyönyörű, legalább kétszáz pisztolt érő étkészletet rakott rá. Újratöltötte a két palackot és visszavonult; a fickó nagyon jól értette a dolgát, de az uráét is. Úgy félórával később a herceg, arra hivatkozván, hogy az imént felajánlottam, hogy felszolgálok neki, megkért, töltenék-e neki egy kis bort. Az asztalhoz mentem, kitöltöttem a bort, és egy pompás ezüsttálcán elé vittem, másik kezemben a vizespalackkal, hogy kedve szerint keverhessen vizet a borhoz. Elmosolyodott és megkért, nézzem meg tüzetesebben a tálcát, melyet illő szavakkal megcsodáltam. Nos, abból is láthatja, mennyire eltökéltem, hogy máskor is élvezni fogom társaságát, mondta, hogy komornyikom itt hagyja önnél ezt a tálcát, hogy ittlétemkor használhassam. Erre azt feleltem, remélem, őkegyelmessége nem veszi rossz néven, ha egy ilyen magas rangú férfiút nem tudok annak rendje-módja szerint kiszolgálni, de nagyon fogok igyekezni, és rendkívül nagy megtiszteltetésnek veszem majd további látogatásait.

Beesteledett, és a herceg maga is észrevette, mennyire múlik az idő. Nem tudom itt hagyni önt, asszonyom, nincs egy szabad szobája egyetlen éjszakára? Azt mondtam, szerény szobáim aligha felelnek meg ilyen rangos vendégnek. Nyájasan válaszolt, mondván, hogy társaságom mindent feledtet majd vele.

Éjfél körül elküldte emberét, miután fennhangon közölte vele, hogy éjszakára nálam száll meg. Kis idő múltán a komornyik visszatért egy hálóköntössel, papuccsal, hálósipkákkal, két nyakba való kendővel és egy hálóinggel felszerelve, mely ruhaneműket a herceg szobájába vittem, a herceg pedig hazaküldte emberét, majd mosolyogva hozzám fordult, s arra kért, tiszteljem meg azzal, hogy komornája leszek és a vetkőzésnél segédkezem. Elmosolyodtam, és azt mondtam, megtisztel, ha bármiben szolgálatára lehetek.

Úgy hajnali egy óra körül, mikor komornyikja még vele volt, engedélyét kértem, hogy visszavonulhassak, gondolván, hogy ő is szívesen nyugovóra térne; ő azonban elértette a célzást, és így szólt: Nem fekszem még le, kérem, ne fosszon meg társaságától. Térjen majd vissza.

Hamar levetkőztem, és új öltözékben tértem vissza, mely, bár csak neglizsé-nek nevezhetném, olyannyira illett hozzám, olyan tiszta és takaros külsőm lehetett, hogy a herceg meglepődött. Azt hittem, mondta, ön már nem is jelenhet meg előnyösebb öltözékben az előbbinél, de most, ha ez ugyan lehetséges, ezerszerte jobban elbűvöl.

Uram, csak azért vettem magamra a kényelmes öltözéket, szabadkoztam, hogy még inkább szolgálatára lehessek. A herceg magához vont: Ön egészen elbűvöl, mondta, majd maga mellé ültetett az ágy szélére, és így szólt: Legyen a hercegnőm, és tudja meg, milyen érzés lekötelezni a világ leghálásabb férfiát; és ezzel átölelt... Nem bocsátkozhatom az események részleteibe, a vége mindenesetre az lett, hogy az egész éjszakát vele töltöttem.

Azért mondom el mindezt, hogy gyászos példájával szolgáljak, hogyan rontják meg hatalmas férfiak a boldogtalan asszonyokat, mert bár a szegénység és a nélkülözés leküzdhetetlen kísértés, a hiúság és az előkelő élet talán még leküzdhetetlenebb. Egy herceg tette nekem a szépet, aki először jótevőm volt, aztán csodálómmá vált, szépnek mondtak, Franciaország legszebb asszonyának, és úgy bántak velem, mint olyan asszonnyal, akivel egy herceg is bízvást megoszthatja ágyát: mindez olyasmi, aminek csak az a nő tudna ellenállni, akiben szemernyi hiúság, romlottság nincs; belém azonban, sajnos, mindkét bűnből jókora adag szorult.

Attól fogva tehát nem szenvedtem szükséget semmiben; sőt már akkor is tízezer font tulajdonosa voltam, mielőtt a herceg figyelme felém fordult. Ha szilárdabb vagyok az ellenállásban, ha kevésbé teszek a herceg kedvére, visszautasítom első ostromát, akkor sem fenyegetett volna semmi veszély; erényemet azonban már korábban elvesztettem, és az ördög, ha már egyszer megtalálta a módját, hogyan kerítsen hatalmába, másodszor még könnyebben boldogult velem. Mindenesetre olyan férfinak adtam oda magamat, aki nemcsak magas rangú személyiség, hanem ezenfelül a legvonzóbb, legnyájasabb férfi volt, akivel valaha is találkoztam.

Ugyanolyan mentségeket hozhatok fel most is, mint második férjem esetében. Első kérésre sokat haboztam, de a herceg kereken megmondta, hogy a hercegek nem úgy udvarolnak, mint a hétköznapi férfiak; az ő érveik sokkal nyomósabbak; de azt is hozzátette, hogy könnyebben feladják az ostromot, gyorsabb sikerre számítanak, s ezzel gyengéden bár, de mégis tudtomra adta, hogy egyszeri visszautasítás után ő nem képes más férfiak módjára terveket szőni és tovább ostromolni a kiszemelt nőt; ő rangja ellenére forrón ostromolt, de éreztette, hogy a visszautasítás végleg lehűti, és nem tesz újabb kísérletet. Valóban érthető is, hiszen egy herceg számára rangján aluli, hogy hosszasan lágyítsa egy asszony állhatatosságát, annál is inkább, mert az érdeklődés kereszttüzében szerelmi ügyei nagyobb port kavarnak s nagyobb kockázattal járnak.

A herceg szavai megnyugtattak, és csak annyit válaszoltam, magam is így vélekedem ostromáról, sem személyének, sem érveinek nem tudok ellenállni, de hogyan is tagadhatnék meg bármit ilyen magas rangú s korlátlanul bőkezű úrtól, továbbá a legszentebb erény sem lehet biztonságban az ő közelében, hacsak nem mártíromságra született; bár először lehetetlennek véltem, hogy engedjek kérésének, most már azt tartanám annak, hogy tovább ellenálljak; ennyi nagysággal párosult jóság egy szentet is levenne a lábáról; bevallottam, győzelmet aratott fölöttem, bár a győztes személyét sokkalta nemesebbnek tartom a legyőzötténél.

A herceg rendkívül lekötelezően felelt erre; szép szavakkal traktált, hízelegvén hiúságomnak, míg végül elég büszkeséget csepegtetett belém, hogy elhiggyem, méltó vagyok kegyeire.

Mindenben kedvére jártam, és amit csak kívánt, megtettem neki, ő hasonlóképpen minden tekintetben szabad kezet adott nekem. Kész volt mindent elébem rakni, amit csak kértem; én azonban nem voltam mohó, egyáltalán nem, még a színezetét is elkerültem, mintha kihasználnám őt, mert ezeket a dolgokat úgy intéztem, hogy a herceg inkább kitalálja kívánságaimat. Csak egyre kért, hogy ne kívánjak új házat lakhelyül, amint ezt sejteni engedtem, ugyanis hercegi személyéhez méltatlannak találtam szerény hajlékomat; ő azonban azt válaszolta, hogy házam a lehető legalkalmasabb találkahely Párizsban, jobbat keresve se találhatna, hiszen a ház három különböző utcára nyílott, senki sem lakott a szomszédságban, úgyhogy a herceg észrevétlenül érkezhetett-távozhatott; az egyik hátsó kijárat egy keskeny sötét utcára szolgált, amely két utcát kötött össze, és aki belépett vagy távozott a kiskapun, egy pillantással meggyőződhetett arról, vajon tartózkodik-e rajta kívül még valaki az utcácskában. A herceg érvelése elfogadható volt, és megígértem, hogy nem változtatok lakhelyet, ha már őfensége nem tartja méltatlannak, hogy itt fogadom.

Arra is megkért, ne vegyek fel új személyzetet, és legalább egy ideig ne tartsak fogatot, mert ebből az emberek rögtön arra következtetnének, hogy gazdagon maradtam özvegy, elárasztanának a mohó csodálók, mert az ilyeneket a pénz éppannyira vonzza, mint egy fiatal özvegy szépsége, viszont nem bonyolíthatná le miattuk háborítatlanul látogatásait, netán arra is következtetnének, hogy kitart valaki, és nem nyugodnának addig, amíg rá nem jönnének, ki ez a valaki, kémek leskelődnének utána, amint jön-megy, márpedig az ilyen népséget semmivel nem lehet félrevezetni; Párizs valamennyi budoárjában közszájon forogna, hogy... hercege új szeretőt tart, s az nem más, mint az ékszerész özvegye.

Erre sem szólhattam semmit, olyannyira meggyőzött, és kereken kijelentettem őfenségének, hogy ha már annyira leereszkedett, hogy engem választott kedvesének, nem fogok tőle semmi örömöt megtagadni, mindenestül az övé leszek; irányításával mindent megteszek, s visszautasítom más férfiak arcátlan közeledését, sőt ha helyénvalónak találja, végképp bezárkózom, és azt híresztelem magamról, hogy ügyeim intézésére Angliába kellett utaznom, sőt egy-két évig vissza sem térek. Válaszom nagyon kedvére való volt, de azt semmiképp nem akarta, hogy bezárkózzam, hiszen ennek egészségem látná kárát, inkább fogadjak el tőle vidéken, távol a várostól egy kis faluban egy házat, ahol senki sem ismer, ő oda időnként ellátogatna, hogy elszórakoztasson.

Én szívesen ráálltam, hogy ki se lépek a házból, hiszen, mondtam, hogyan is gondolhatnám, hogy szobafogságban élek, mikor ilyen magas személy látogatásait élvezhetem, és így elvetettük a vidéki ház gondolatát, hiszen ez csak jobban elszakított volna bennünket egymástól, s őt ritkábban láthattam volna; inkább magamra zárattam a házat. Amy a szomszédok és a szolgálók kérdéseire tört franciaságával azt felelte, hogy ügyeim Angliába szólítottak, és ez hamarosan el is terjedt a környező utcákban. Tudnunk kell, hogy a párizsiak, de persze különösen az asszonyok, fáradhatatlanul, arcátlanul beleütik az orrukat szomszédaik viselt dolgaiba, különösen ha egyedülálló nőről van szó; ebben a világ egyetlen népe sem tesz túl rajtuk, és eközben ők vétkeznek a legtöbbet, talán éppen ezért annyira kotnyelesek, hiszen régi, de biztos szabály, hogy

Ha meglibben egy súlyos titok fátyla,
A bűnös kémlel elsőként alája.

Őfensége tehát zavartalanul, a felfedeztetés legkisebb kockázata nélkül járhatott el hozzám, és ritkán esett meg, hogy kétszer-háromszor is el nem jött hetenként, néha pedig két-három napig egyfolytában nálam lakott. Egyszer azt mondta, az az érzése támadt, hogy megunhatom a társaságát, maga is ki akarja tapasztalni, milyen állapot a szobafogság; úgyhogy közölte szolgáival, hogy ... környékére megy vadászni, ahová gyakran eljárt, és két héten belül vissza sem tér; ez alatt a két hét alatt mindvégig velem volt, el sem hagyta a házat.

A hozzám hasonló rendű-rangú asszonyok közül nem hiszem, hogy bárkit is ilyen zavartalan gyönyörűség töltött volna el; teljesen magam mellett tudhattam a világ egyik legtökéletesebb modorú hercegét; nem hiszem, hogy élt a világon nála udvariasabb, figyelmesebb férfi; egész álló napon végig beszélgettünk, éjszakánként pedig, mint mondta, elbűvöltem őt; mi lehet még ennél a kifejezhetetlen örömnél is nagyobb boldogság, különösen az olyan végtelenül hiú nő számára, mint amilyen én voltam?

Hogy befejezzem beszámolómat örömömről, nem szabad eltitkolnom azt sem, hogy az ördög új játékba kezdett velem, rá akart venni, hogy törvényes kapcsolatnak tekintsem szerelmi ügyünket; hiszen nem állhattam ellen egy ilyen fenséges, nagyszerű főúrnak, aki annyira felettem állt, és aki olyan páratlan kegyességgel, bőkezűséggel mutatkozott be; törvényesen jártam el, hiszen akkor teljesen egyedülálló asszony voltam, mivel első férjem nyom nélkül eltűnt, a második uram pedig, akit szintén férjemnek nevezhetek, gyilkosság áldozata lett.

Kétségkívül azért is fogadtam el ezt az érvelést könnyebben, mert véghetetlen könnyebbségül, megnyugvásul szolgált.

A kívánságtól ingatag a lélek:
Csak szeretnéd, és máris hinni véled.

Aztán meg nem kérhettem tudós tanárokat kételyeim eloszlatására; ugyanaz az ördög, aki ezt az okoskodást belém plántálta, arra ösztökélt, járuljak egy római katolikus pap elé, és gyónás örvén mondjam el pontosan a történteket, s majd ott kiderül, teljes feloldozást nyerek-e, vagy pedig enyhe vezeklés kötelezettségével bocsátanak utamra. Nagy kedvet éreztem, hogy megpróbálkozzam ezzel, de valami mégis visszatartott, valahogy nem tudtam rávenni magamat, hogy bármi dolgom is legyen azokkal a papokkal; bizonyára furcsa, hogy én, aki eldobtam magamtól tisztaságomat, kétszer is feladtam erényemet, s nyilvánvaló paráznaságban élek, bármiféle aggályt tápláljak, mégis így volt. Azzal érveltem magamban, hogy szent dolgokban nem lehetek szélhámos; nem váltogathatom hitemet, nem mehetek el gyónni, hiszen nem tudtam a módját, és a pap nyomban rájönne, hogy hugenotta vagyok, ebből még bajom is származhatnék; egyszóval, ha szajha voltam, akkor is protestáns szajha, és semmi körülmények között sem adhattam ki magamat pápistának.

Mondom, azzal nyugtattam meg magam, hogy az egész olyan váratlanul, olyan ellenállhatatlanul szakadt rám, hogy tulajdonképpen jogosan cselekedtem; elhitettem magammal, hogy az Úr nem büntet azért, ami elkerülhetetlen; és efféle képtelenségekkel elhallgattattam lelkiismeretemet: biztosra vettem, hogy nem cselekszem törvénytelenül, akárha hites felesége lennék a hercegnek, és annak előtte nem is lettem volna férjnél; hiszen annyira elhatalmasodhat bennünk a gonosz, hogy már lelkiismeretünk sem háborog, ha pedig ez az őrszem egyszer elbóbiskol, olyan mélyen elalszik, hogy fel sem ébred mindaddig, amíg az ember a paráznaságot meg nem elégeli, vagy valami szörnyűség fel nem nyitja a szemét.

Be kell vallanom, elképesztő, milyen ostobaság vett erőt ítélőképességemen, minő gonosz köd borult lelkemre, hogy én, aki immár másodszor kerültem szembe kísértéssel, bár a kísértés sokkal erősebb, és az érvek sokkal nyomósabbak voltak, azelőtt folytonosan mardosott a lelkiismeret züllött életmódom miatt, most teljes nyugalomban tettem mindent, lelki békémet annyira nem háborgatta semmi, hogy örvendezni is tudtam. Pedig most sokkal csúfabb paráznaságban éltem, mint annak előtte: előző uram, az ékszerész, feleségének nevezett, azt állította, hogy külön él hitvesétől, mert az megtagadta tőle házastársi kötelezettségét. Ami engem illet, körülményeim nem változtak, de a hercegnek hercegi hitvesen kívül még két-három másik kedvese is volt, és ezt egy szóval sem tagadta.

Mindemellett, mondom, teljes nyugalomban éltem; a herceg volt egyetlen istenségem, akit imádtam, neki pedig én valóban mintha bálványa lettem volna; akárhogyan volt is a hercegnővel, azt állíthatom, hogy többi kedvesének bizonyára észre kellett vennie, hogy a herceg megváltozott; bár nem deríthették ki kilétemet, arról értesültem, hogy nagyon is jól tudják, a hercegnek új kedvence van, aki megfosztja őket főúri társaságától, sőt valószínűleg bőkezűsége is megcsappant irántuk. Most pedig elmondom, milyen áldozatokat hozott bálványa kedvéért, ami semmiképp nem nevezhető csekélységnek.

Hercegi módon szeretett, de főúrian jutalmazott is; bár nem engedte, hogy nagyvilági életet éljek, látnom kellett, hogy ezt nem a költségek miatt tagadja meg tőlem, s igyekezett emiatt bőkezűen kárpótolni. Először is toalettasztal-felszerelést küldött színezüstből, vert ezüst volt még az asztal kerete is, majd a ház ingóságaihoz egy asztallal és egy pohárszékre való ezüstneművel járult hozzá, úgyhogy ezüstneműből már nem tudtam volna olyat kérni tőle, ami ne lett volna a birtokomban.

Ezenkívül csak ékszereket és ruhákat ajándékozhatott vagy pénzt. Komornyikját elküldte a selyemkereskedőhöz, s az kiválasztotta számomra a legfinomabb arannyal áttört ruhát, egy másikat ezüst- s a harmadikat karmazsinhímzéssel; olyan három öltözékkel gazdagodtam, hogy Franciaország királynője sem restellte volna viselni őket, de mivel nem jártam el sehová, csak a gyász leteltével öltöttem fel őket, váltogatva, mikor őfensége meglátogatott.

Volt ezenkívül öt reggeli köntösöm is, úgyhogy sohasem mutatkoztam kétszer egymás után ugyanabban a ruhában, ezenkívül kaptam jó néhány vég finom vásznat és csipkét, annyit, hogy már csak azért sem kívánhattam volna többet, mert már azt is alig tudtam elhelyezni, amennyit kaptam.

Egy gyengéd pillanatunkban azt mondtam a hercegnek, hogy túlságosan bőkezű irányomban, és bizonyára sokba kerülök neki; hűséges szolgája lennék akkor is, ha kevesebbet költene rám. Nemcsak nem tudok már mit kérni, de annyira eláraszt finom holmikkal, hogy hordani sem tudom őket, hacsak nem tartanék fogatot, ez pedig, mint tudja, nem tanácsos sem neki, sem magamnak. Elmosolyodott, karjába vont, és azt mondta, úgy is akarja, hogy amíg az övé vagyok, ne kérhessek tőle semmit, csak ő kérhessen nap mint nap új szívességekre.

Mikor felkeltünk (mert ez a beszélgetés az ágyban zajlott le), megkért, öltsem fel legjobb ruhámat. Ez egy-két nappal azután történt, hogy a három ruhát házamba hozták. Azt feleltem, hogy engedelmével inkább azt venném fel, amelyről tudom, hogy kiváltképp szereti. A herceg megkérdezte: hogyan tudnám eldönteni, melyik a leginkább kedvére való a három ruha közül, mikor még nem is látta őket. Megkértem, engedje meg, hogy kitaláljam a tetszését a magam ízléséből ítélve; eltávoztam, s a második ruhát öltöttem fel, az ezüsttel hímzettet, egy csipke fejékkel, amely Angliában legalább kétszáz fontot ért volna, majd visszatértem. Minden tekintetben a legelőnyösebb volt a külsőm, mert Amy öltöztetett, és ő nagyon értette a dolgát. Öltözőfülkémből egyenest a hálószobába léptem, mert a két szoba egymásba nyílott.

A meghökkenéstől jó ideig szóhoz sem jutott, míg odamentem hozzá, fél térdre ereszkedtem előtte, és majdhogynem erővel megcsókoltam a kezét. Fölemelt, maga is felállt, és meglepődve tapasztalta, mikor átölelt, hogy könnyek öntik el az arcomat. Kedvesem, mondta, mit jelentsenek ezek a könnyek? Uram, mondtam én, összeszedve magamat, kérem, higgye el, nem a bánat, a boldogság könnyei ezek. Még most sem tudom elhinni, hogy megmenekedtem a nyomor karmai közül, és ilyen jó, ily végtelenül bőkezű főúr karjaiban lehetek, aki ilyen jól bánik velem; nem, nem tudom elfojtani boldogságomat, ezért tört ki belőlem oly mértékben, amily mérvű uram végtelen kedvessége, nyájassága, s ahogy bánik velem, aki rangban annyira alatta állok.

Túlságosan romantikusan hangzana, ha leírnám, milyen jóságos szavakkal felelt erre, valamennyit el sem ismételhetem, de egyet mégsem hagyok feljegyzetlenül: patakzó könnyeim láttán finom keszkenőt vett elő, meg akarta törülni arcomat, hirtelen azonban visszavonta kezét, mintha attól tartana, hogy elcsúfít valamit; mondom, keze megállt a levegőben, majd átadta nekem a keszkenőt, hogy magam törüljem le könnyeimet. Én nyomban elértettem, mitől riadt meg, és nyájas rosszallással így szóltam: hogyan, uram, hát nem elégszer csókolta meg arcomat, tudhatja, használok-e festéket? Győződjék meg róla. Bizony nem csalóval van dolga, hadd legyek ez egyszer hiú, bízvást állíthatom, hogy sohasem csaptam be fenségedet holmi arcfestékekkel. Ezzel egy keszkenőt adtam a kezébe, és a magam kezével végigtöröltettem vele arcomat, olyan erősen, hogy attól félvén, fel találja sérteni bőrömet, ki akarta vonni kezét az enyémből.

Soha még nem lepődött meg ennyire, és megesküdött, pedig egyszer sem hallottam esküdözni, mióta ismertem, ha nem látja, soha el nem hiszi, hogy festék nélkül ilyen pompás arcbőr van a világon. Nos, uram, mondtam, még jobban bebizonyíthatom, hogy amit olyan kegyesen szépnek nevezett, az csupán a természet műve; ezzel az ajtóhoz léptem, becsöngettem Amyt, hogy egy csésze forró vizet kérjek; Amy behozta, én pedig arra kértem őfenségét, nyúljon bele, elég meleg-e a víz, meg is tette, én pedig tüstént szeme láttára végigmostam forró vízzel az arcomat. Ennél több bizonyítékra nem is lehetett szükség, minden fogadkozásnál többet ért, mire ezer csókkal borította el arcomat és keblemet, s a legnagyobb bámulatot éreztem szavaiban.

Alakom sem volt éppen utolsó, bár az ékszerésztől két gyermekem, első férjemtől pedig öt született, mégsem formátlanodtam el, és az én hercegem (engedtessék meg nekem, hogy hiún így nevezhessem) jól végigmért, ahogy a szoba egyik végéből a másikba mentem. Végül a szoba legsötétebb részébe vezetett, mögém állt, megkért, tartsam fel a fejem, majd mindkét kezével átfogta nyakamat, mintha méretet vett volna róla, mert hosszú, vékony nyakam van, de olyan sokáig és olyan erővel szorított, hogy kicsit már fájt is. Nem tudtam, nem is gyanítottam, mi végre tette ezt, csak arra gondolhattam, hogy tréfából méretet vesz a nyakamról, de mikor szóltam neki, hogy fáj a szorítása, eleresztett, és fél perc múlva a tükör elé vezetett; akkor láttam, hogy egy csodálatos gyémánt nyakéket kapcsolt a nyakamra, pedig nem éreztem, hogy bármi effélét tett volna velem. Arcomat, nyakamat és keblemet elöntötte, tagjaimból viszont kifutott a vér, mintha ereimben megszakadt volna a rendes vérkeringés. A nyakék látványa szinte lángra gyújtott, és rögtön arra gondoltam, vajon mi jöhet még ezután.

Mégis, hogy lássa, nem vagyok méltatlan ajándékára, ekképpen köszöntem meg: Uram, mondtam, fenséged bőkezűségével akarja kivívni szolgái végtelen háláját; csak köszönetnek lehet helye most, de még hálát mondanom is hasztalan, hiszen köszönő szavaim úgysem érnek fel a pillanat nagyszerűségéhez.

Gyermekem, mondta ő, szeretem, ha minden rendjén van. Nem tökéletes a kép, ha csak köpönyeged, szoknyád, csipke főkötőd, arcod és nyakad gyönyörű, de nincs nyakék rajtad. De miért pirulsz el, drágám? Uram, feleltem, ajándékaid miatt kell pirulnom, de legfőképpen azért, mert nagyon is méltatlannak érzem magam, hogy elfogadjam.

Elbeszélésem méltán szolgálhat intő jelként arra, milyen gyengék a vétkező férfiak, hogyan herdálnak el hatalmas vagyonokat a hitvány teremtésekre; más szóval, hogyan emelik égig tetszésük tárgyának értékét. De ezt saját kárukra teszik; olyan kedveskedésért fizetnek vagyonokat, mely romlásukat okozza, s mely korántsem áll arányban az érte hozott áldozattal; a legnagyobb képtelenség, hogy a férfiak önmagukat viszik romlásba a mértéktelen költekezéssel.

Az ajándékok okozta örömömben sem tudtam megállni, hogy el ne tűnődjem, bár, mint mondtam, lelkiismeretem már nem zaklatott, némán tűrte elvetemültségemet. Hiúságom akkora elégtételt kapott, hogy elhessegettem magamtól a baljós gondolatokat. Néha azonban kénytelen-kelletlen elcsodálkoztam, milyen bolondságokra képesek a legnemesebb férfiak is, s bármennyire vagyonosak is, túlzott kiadásokba verik magukat a női nem legbecstelenebbjei kedvéért, s egészséggel, vagyonnal visszaélve romlásba döntik magukat.

Nagyon jól emlékeztem még, milyen szánandó állapotban volt porhüvelyem néhány évvel ezelőtt, mennyire hatalmába kerített a búbánat, hányszor könnyeztem, mennyire rettegtem a koldusbottól, hiszen rongyokban, apátlan gyermekekkel körülvéve kellett élnem; rongyaimat el kellett kótyavetyélnem egy kanál ételért, és támasz nélkül, kétségbeesve kuporogtam a földön, tudva, hogy éheznem kell, míg gyermekeimet az egyházkerület gondjaira nem juttatom; ezután kenyérszűke miatt, lelkiismeretet és erényt félredobva, szajha lettem, és már nős férfival éltem együtt; rokonaim és férjem elhagytak, teljesen magamra maradtam, nem voltak barátaim, akik támogassanak, és semmi elképzelésem nem volt, hogyan menekedjem meg az éhhaláltól; most pedig egy herceg dédelgetett, mert botrányos módon rendelkezésére bocsátottam parázna testemet, amely azelőtt sokkal közönségesebb férfiak prédája is volt, és valószínűleg nem mondtam volna nemet a herceg valamelyik szolgájának sem, ha megélhetésemről lett volna szó.

Mondom, nem álltam meg, hogy el ne tűnődjem az emberi nem vadállatias vakságán; csak azért, mert a természet szemrevaló testtel és takaros bőrrel ajándékozott meg, csakis ezért egyszeriben csalétkévé lettem a férfiak mohóságának, ők pedig képesek a legmocskosabb bűnökre is, hogy megszerezzenek.

Csakis ez okból számolok be részletesen az ékszerész és a herceg gyengédségeiről. Nem akarom, hogy elbeszélésem ama bűnök elkövetésére ösztökélje az olvasót, amelyekért most oly keservesen bűnhődöm (Isten óvjon, hogy bárki is ily gonosz célt olvasson ki soraimból), teszem mindezt azért, hogy hű képet rajzoljak a férfiakról, midőn bűnös mohóságuk rabszolgáivá lesznek, s eltorzítják Isten képét lelkükben, sutba dobván józan eszüket, kiebrudalják lelkiismeretüket, hogy érzékeiket ültessék trónra; az embert ebrudalják ki lelkükből, s vadállatot ültetnek helyébe.

Bárcsak mindenki hallhatná, hogyan ostorozta magát ez a kiváló férfiú, mikor ráunt imádott kedvesére, és megundorodott bűnétől! Milyen hasznos lenne, ha az olvasó erről is tudomást szerezne. De ha a herceg az én mocskos cselekedeteimet is megtudta volna, melyeket rövid evilági életem során elkövettem, még sokkalta súlyosabb szemrehányásokkal illette volna magát, de erről később még ismét szót ejtek.

Majd három évig éltem e víg visszavonultságban, és biztos vagyok benne, soha ily természetű szerelmi ügy nem emelkedett ilyen magaslatra. A herceg nem ismert határt bőkezűségben, kezdettől fogva szinte túlságosan elhalmozott ruhákkal, használati cikkekkel, étellel-itallal, úgyhogy ebben szinte túltett önmagán.

Ennek utána gyakran aranypénzzel jutalmazott, néha egy-egy látogatása után száz pisztolt adott, de ötvennél sohasem kaptam kevesebbet; és dicséretemre legyen mondva, sohasem igyekeztem mohón egyre nagyobb ajándékokat kicsikarni tőle; pedig nem vetettem meg a vagyont, és azt is jól tudtam, hogy ezekben az években kell mindent learatnom, hiszen már nem tart sokáig fiatalságom; de bőkezűsége annyira valóra váltotta várakozásaimat, legmerészebb kívánságaimat is, és annyira elhalmozott pénzzel, hogy egyszerűen nem volt időm bármit is kérni; még el sem költöttem ötven pisztolt, és már újabb száz pisztolt kaptam tőle.

Majdnem másfél éve voltam a szeretője, amikor várandós lettem; csak akkor közöltem a herceggel, amikor megbizonyosodtam, hogy nem tévedek; egy reggel, mikor még mindketten ágyban voltunk, így szóltam hozzá: Uram, bizonyára már gondolt rá, mit tenne, ha teherbe esnék. Nos, drágám, mondta ő, ettől sem ijednénk meg, remélem, neked sem okozna gondot. Nem, uram, mondtam, boldog lennék, ha fiúval ajándékozhatnám meg fenségedet, bizonyára a király hadseregének tábornoka válnék belőle, apja és a saját erényei folytán. Ha így esne a dolog, gyermekem, mondta a herceg, én nem fogom kitagadni, még ha, ahogy mondják, törvénytelen gyermek lenne is; anyja kedvéért pedig édesfiamnak fogom tekinteni. Ekkor faggatni kezdett, valóban várandós vagyok-e, de egészen addig tagadtam, amíg ő maga meg nem bizonyosodhatott róla, hogy megmozdult bennem a gyermek.

A herceg azt mondta, boldoggá teszi ez, de feltétlenül szükségesnek tartotta, hogy feladjam szobafogságomat, melyet az ő kedvéért vállaltam magamra, és költözzem egy vidéki házba egészségem és a titoktartás végett, amíg lebetegszem. Ezt körülményesnek tartottam, de a hercegnek, az élvezetek embere lévén, jó néhány vidéki rejtekhelye volt, melyeket, gondolom, hasonló alkalmakra tartogatott; az ügy elintézését komornyikjára bízta, aki Párizstól négy mérföldnyire egy nagyon kényelmes házba vitt, ahol a szobák, a kert és minden egyéb nagyon kedvemre szolgált, egyedül egy dolog nem tetszett, de az nagyon nem, az öregasszony, akit arra szerződtettek, hogy várandósságom és lebetegedésem ideje alatt segítségemre legyen.

Végképp nem volt kedvemre való ez az öregasszony, mintha örökké kémlelt volna, vagy (mint ahogy rémülten képzeltem magamban) azon lett volna, hogy kihasználva várandós állapotomat, meggyilkoljon; őfensége következő látogatásakor, ami néhány nap múlva bekövetkezett, felemlítettem ezt; ügyes, meggyőző érvelésemmel elhitettem vele, hogy az öregasszony még bajt hoz a fejünkre, s mivel a hercegnek tartania kellett a felfedeztetéstől, sikerült rávennem, bízza meg az én szolgálómat, hogy bábáról és segédletről gondoskodjék, mert ő angol lévén, ennyi idő múltán sem sejti, ki is őfensége, hiszen én Clerac grófjának szólítottam, ha nem voltunk négyszemközt; arról is biztosítottam, ha rám bízza a szükséges személyzet megválasztását, soha senki nem tudja meg kilétének titkát, sőt, az arcát sem láthatják; továbbá, a herceg ott tartózkodhat a szülőszobában, s meggyőződhet róla saját személyében, hogy a csecsemő valóban azonos a kettőnk gyermekével, ha tanácsomat megfogadja.

Érvelésem teljesen meggyőzte, úgyhogy elrendelte komornyikjának, bocsássa el az öregasszonyt még azon a napon; majd Amyt Calais-n keresztül Doverbe küldtem, ahonnan angol bábát és egy angol ápolónőt hozott magával négy hónapra, hogy segédkezzenek, mint mondta, egy angol nemesi hölgy lebetegedésénél.

Amy száz guineát fizetett a bábának, és fedezte oda- s visszautazásának költségeit. Az ápolónőnek kiszemelt szegény asszony ugyanennyi időre húsz fontot kapott.

Amy visszatérte után nagyon megkönnyebbültem, annál is inkább, mert a bába és a gondos, jószívű ápolónő nagyon használhatónak bizonyult; mindenesetre lekötöttem egy párizsi férfi szülészt is. Miután minden előkészületet megtettünk, a gróf, mert ha mások is jelen voltak, így szólítottam, gyakran meglátogatott, és éppen olyan jóságos volt, mint annak előtte. Egy napon, mikor leendő gyermekemről beszélgettünk, beszámoltam neki arról, milyen rendben haladnak a dolgok, de mégis olyan furcsa érzés fog el, hogy a gyermek halálomat fogja okozni. A herceg elmosolyodott: minden nő így beszél, kedvesem, mondta, mikor gyermeket vár. De uram, mondtam, én mindenesetre jónak láttam, hogy gondoskodjam arról, ne vesszék el halálommal mindaz, amit túláradó bőkezűségében nekem ajándékozott; és ezzel előhúztam egy összehajtott, lepecsételetlen iratot keblemből, és felolvastam neki. Úgy végrendelkeztem, hogy mindazok az ezüstneműk, ékszerek és bútorok, melyeket őfensége nekem ajándékozott, szálljanak vissza rá, és halálom esetén szolgálóm azonnal adja át az ő komornyikjának kulcsaimat.

Majd megkértem, adjon Amynek száz pisztolt, ha nyugtával bizonyíthatóan átadta a komornyiknak a kulcsokat. Ő közbevágott: Gyermekem, mondta, és átölelt, csak nem készítettél végrendeletet ingóságaidról? Ugyan kit teszel meg általános örökösödnek? Ha meghalnék, természetesen önt, uram, mondtam, hiszen kinek adhatnám vissza azokat az értékes tárgyakat, amelyeket öntől szeretete és bőkezűsége jeléül kaptam, ha nem annak a személynek, akitől ezek a tárgyak származnak? Ha a gyermek életben marad, nem kétséges, hogy fenséged önmagához méltóan fog eljárni, és meglesz az a megnyugvásom, hogy fenséged kezeiben jó célokat fog szolgálni hagyatékom.

Láthatóan jólesett neki, amit elmondtam. Párizs minden szépasszonyát elhagytam miattad, szólt, és amióta ismerlek, csak azon vagyok, hogy részeltesselek mindenben, amire csak képes a tisztességes férfi. Nyugodj meg, gyermekem, remélem, nem halsz bele, és ami most a tied, az tied marad eztán is, hogy azt tégy vele, amit akarsz.

Két hónapom volt hátra a szülésig, és ez az idő is hamar eltelt. Mikor úgy éreztem, hogy eljött az időm, úgy esett, hogy a herceg éppen a házban tartózkodott, mire megkértem, maradjon még néhány óráig, amibe bele is egyezett. Behívták őfenségét, hogy amennyiben kedve tartja, fáradjon a szülőszobába, amint felajánlottam, sőt óhajtottam is, azt üzenve, hogy igyekezni fogok minél kevesebbet kiáltozni, nehogy zavarjam. Mikor először bejött, bátorságra buzdított, biztatott, hogy hamarosan túl leszek mindenen, majd visszavonult; körülbelül félóra múlva Amy vitte neki a hírt, hogy túl vagyok a szülésen, egy bájos fiút hoztam a világra. A hír hallatán a herceg tíz pisztolt adott Amynek, kivárta, amíg a bába mindent elrendezett körülöttem, bejött, felvidított, nyájas szavakkal szólt hozzám, megnézte a gyermeket, majd visszavonult, de másnap ismét meglátogatott.

Azóta, valahányszor visszatekintek múltamra, gonoszságomat tisztább fényben, természetes színében látom, nem vakítanak el a csillogó külsőségek, melyek akkor lépre csaltak - már amint ez hasonló esetekben történni szokott, ha ugyan magam szerint ítélkezhetem másokról is; többnyire túlságosan elborítják az agyat -, mondom, azóta gyakran eltűnődtem rajta, milyen érzéssel, milyen örömmel nézhette a herceg a szegény ártatlan csecsemőt, aki bár sajátja volt, s így felkelthette érzelmeit, mégis később bizonyára intő jel volt számára, mekkorát vétkezett, és ami még rosszabb, a csecsemő ártatlanul bár, mégis örök időkig bűnös paráznaság gyümölcse maradt; éppen úgy vádolta apja balgaságát, mint anyja elvetemültségét.

Magas rangú embereknek könnyebb a soruk, ha fattyúgyermekük születik, mert a gyermek neveltetése nem okoz gondot. Egyszerű emberek körében a törvénytelen gyermekek nagy megpróbáltatások okozói. Vagy a törvényes gyermekek sínylik meg, s ez nagyon természet ellen való, vagy a szerencsétlen anyának kell szörnyű megpróbáltatásokkal szembenéznie, koldusbotra jut gyermekével, ha nem hajlandó végignézni, mint kerül gyermeke némi pénz ellenében egy gyilkos dajka kezére, aki készséget színlelve, halálra éhezteti a kisdedet.

Mondom, főrangú embereknek nem kell szembenézniök ilyen gonddal, mert rendelkeznek annyi pénzzel, hogy fedezni tudják törvénytelen gyermekeik neveltetését, akár a lyoni bankon, akár a párizsi városházán keresztül.

Az én gyermekem esetében, amíg a herceg kedvese voltam, nem volt szükség hivatalos gyermektartás biztosítására, mert a herceg bőségesen fedezte költségeimet; de később, midőn az idő és egy különleges ok véget vetett kapcsolatunknak (mert az efféle kapcsolatok általában hirtelen érnek véget), mondom, később megtudtam, hogy a herceg megszabott járandóságot biztosított a gyermeknek, melyet a lyoni banknak évente fizetett be, és elegendő volt ahhoz, hogy tisztességesen, apja véréhez méltón nevelkedjék; az én személyemre pedig fátyol borult, gyermekeim ma sem tudnak anyjuk kilétéről semmit azon kívül, amiről hamarosan beszámolok.

De hogy visszatérjek előző gondolatomhoz, mely bizonyára hasznára fog válni olvasóimnak, csodálatos érzés volt látnom, milyen elragadtatással várta a herceg a csecsemő születését, milyen örömmel dédelgette; sokáig elüldögélt, és komoly kifejezéssel arcán elnézegette; különösen akkor, mikor a kisded aludt.

Csakugyan pompás, bűbájos gyermek volt, arckifejezésében annyi élénkség bújt meg, ami ritka ilyen piciny gyermekeknél; a herceg gyakran mondogatta, hogy hite szerint a gyermekből különleges, nagy férfiú válik majd.

Bár soha egy szóval sem beszéltünk erről, és titokban mindennek nagyon örültem, sokszor annyira felindultam, hogy sóhajaimat, néha könnyeimet sem tudtam elfojtani; egy ízben olyan mélyen felindultam, hogy nem rejtegethettem tovább; mikor a herceg látta, hogy könnyek öntik el arcomat, el kellett árulnom, mi bánt: nagyon fáj nekem, mondtam, hogy akármilyen sikereket is ér el ez a kis lélek, mindenképpen csak folt lehet uram címerén. Szerencsétlen születése nemcsak becsületét, hanem sikereit is veszélyezteti majd. A mi kettőnk vonzalma örök szenvedést hoz rá, az anya vétke a fiú keserű szemrehányásaiban él tovább; a szégyenfoltot a legdicsőbb tettek sem törölhetik ki; és ha valaha is családot alapít, a gyalázat ártatlan utódaira is átszáll.

A herceg megértett, sőt később megvallotta, hogy közlésem sokkal nagyobb hatást tett rá, mint azt akkor mutatta; egyelőre azonban nyugodjam bele, hogy ezen a dolgon nem lehet segíteni, sőt elhihetem, a törvénytelen születés bizonyos derék embereket csak még derekabb cselekedetekre ösztökél, és bár igaz, hogy neve örökre tanúskodik törvénytelen születéséről, a tisztességes ember személyes érdekei feledtethetik születése gyalázatát; azonkívül ő maga nem lévén részes a vétekben, nem is kell törődnie a gyalázattal, s egyéni érdemei előbb-utóbb kiemelik a gyalázatból, hírneve elfojtja bűnös születése emlékezetét.

Amilyen könnyűszerrel megoldhatták a nemesurak törvénytelen gyermekeik gondját, oly nagy volt fattyúgyermekük száma is; legtöbbjüket azonban olyan nevelésben részesítették, hogy a világ legnagyobb emberei közül soknak volt címerén fattyúzsineg, s nem is sokat törődtek ezzel, mert életükben szerzett erényeik folytán hírük tette naggyá őket; és ezzel a herceg sorolni kezdte Franciaország és Anglia legelőkelőbb családjait példaként.

Elbeszélgettünk erről egy darabig, egyszer azonban továbbmentem és felemlítettem, milyen szemrehányásoknak nézhetünk elébe törvénytelen gyermekünk részéről; és mert túlságosan meghatódtam beszéd közben, a dolog mélyebb hatást tett rá, mint szerettem volna. Azt mondta, úgy beszélek, mintha gyónnék; szavaim sokkal veszélyesebbek, mint azt bármelyikünk kívánná, mint azt gondolom; mert, kedvesem, mondta, ha vezeklésről kezdünk beszélni, akkor az elválásról kell beszélnünk.

Ha könnyeztem azelőtt, most patakzottak szememből a könnyek, mindenesetre ez meggyőzhette, hogy semmi ellen nem tiltakozom erősebben, mint az elválás gondolata ellen.

Elhalmozott kedves, nemesi voltához illő szavakkal, és bűnünk enyhítésére biztosított róla, ő sem volna képes megszakítani kapcsolatunkat, s valósággal meggyőződésünk ellenére közösen elhatároztuk, hogy tovább vétkezünk; a kicsi iránt érzett vonzalma is nagyon erősen fűzte hozzám, mert a gyermekért csaknem rajongott.

A gyermekből valóban nagy ember lett. Először a francia gárda tisztje lett belőle, majd később egy Olaszországban állomásozó dragonyosregiment őrnagya, és sok alkalommal bizonyságát adta, hogy nem méltatlan apjához, és megérdemelte volna, hogy törvényesen szülessék, nálam jobb anyától, de róla még később.

Most valóban elmondhattam, hogy királynő módjára élek; ha pedig valaki azt mondaná, hogy még mindig szajha módra éltem, nos, akkor úgy éltem, mint a szajhák királynője; mert senki szeretőt ilyen rangú nemesúr még nem értékelt, dédelgetett annyira, mint engem dédelgettek. Volt azonban egy hibám, mely aligha jellemző a hasonló körülmények között élő asszonyokra, mégpedig az, hogy nem csaltam ki a hercegből semmit, életemben nem kértem meg semmire, és soha olyan szándékkal nem bocsátottam rendelkezésére testemet, hogy, mint azt annyi szajha megteszi, mások számára kérjek tőle szívességet. Bőkezűsége mindig megakadályozott az előbbiben, az utóbbiban pedig mindkettőnk számára kívánatos inkognitóm akadályozott meg.

Egyedül komornyikja érdekében jártam közben egyszer nála, hiszen mindvégig tudott kettőnk kapcsolatáról, de egy alkalommal olyan hanyagul végezte kötelességét, hogy a herceg nem tudta elnézni neki. A fickó eljött Amyhez, elmondta balszerencséjét, és kérlelte, vegyen rá, hogy én járjak közben ügyében; így is tettem, és kérésemre a herceg ismét visszafogadta, amit a hűséges kutya úgy hálált meg, hogy együtt hált jótevőjével, Amyvel. Engem nagyon felbőszített az ügy, de Amy őszintén elismerte, hogy ő maga legalább annyira hibás, mint a fickó, hiszen annyira szerette, hogy ha a férfi nem kéri, ő maga hívja ágyába; ez megbékített, csak ahhoz ragaszkodtam, hogy a férfi ne sejtse, hogy tudok tetteiről.

Elbeszélésemnek ezt a részét fűszerezhetném jó néhány kellemes részlettel, ahogy kettőnk közt lefolyt, de a magam története kedvéért, mely sokkal különlegesebb, elejtem ezt. Valamit azonban el kell mondanom, mégpedig azt, ami Amy és a herceg komornyikja között esett meg.

Megkérdeztem Amytől, hogyan kerültek ilyen bensőséges kapcsolatba, ő azonban húzódozott a választól. Nem akartam erőszakoskodni ilyen ügyben, tudtam, hogy kérdésemre joggal felelhetett volna kérdéssel: és hogyan került úrnőm meg a herceg olyan bizalmas kapcsolatba?, úgyhogy elálltam a további kérdezősködéstől, míg kis idő múltán önszántából el nem mondta. Úgy esett, hogy - amilyen az úrnő, olyan a szolgáló - sok órát töltöttek el egymással az alsó szobában, míg rám, illetve a hercegre vártak, úgyhogy aligha kerülhették el, hogy megkérdezzék egymástól, miért ne tehetnék ők is ugyanazt az alsó szobában, amit mi a felsőben cselekedtünk?

Mondom, ezért nem tudtam haragudni Amyre; tartottam ugyan attól, hogy Amy is teherbe esik, de szerencsére nem történt semmi baj, hiszen nem először esett meg a dolog Amyvel, mint ahogy én sem első alkalommal estem teherbe.

Mikor felkeltem a gyermekágyból, és gyermekem számára jó dajkát szereztünk, közeledett a tél, és ideje volt, hogy visszaköltözzem Párizsba, de mivel a herceg engedelmével volt már fogatom, lovam és néhány szolgám, úgy intéztem, hogy időnként Párizsban is kikocsizhassak a Tuileriák kertjébe és a város más kellemes részeibe. Egy napon úgy esett, hogy az én hercegem (ha szabad így neveznem) úgy határozott, hogy szórakoztatásomra velem tart, de hogy ezt közfeltűnés nélkül megtehesse, ... grófjának fogatán jött értem, libériás inasok kíséretében, úgyhogy a fogat után ítélve senki sem sejthette, ki vagyok, kihez tartozom; és hogy még jobban elrejtsen, elrendelte, lakjam egy varrónő házában, ahova gyakran eljárt, szerelmi ügyekben vagy sem, az nem tartozott rám. Nem tudtam, hová vitet, de mikor beszállt mellém a hintóba, közölte, hogy szolgái az udvarba visznek, hogy megismerjem kissé a nagyvilági életet. Azt feleltem, akárhova szívesen megyek, ha ő is velem van; s ezzel elkocsiztunk Meudon gyönyörű palotájába, a dauphin lakhelyére, ahol a herceg jó barátságban volt a dauphin egyik udvarmesterével, aki ott-tartózkodásunk idejére három-négy napra saját lakásában biztosított nekem rejtekhelyet.

A király Versailles-ból éppen akkor érkezett oda rövid időre, hogy meglátogassa a dauphin édesanyját, aki akkor még élt. A hercegnek miattam inkognitóban kellett maradnia, mikor tehát meghallotta, hogy a király a palota kertjében tartózkodik, ki sem lépett a lakásból, de az udvarmester, feleségével és másokkal, kiment, hogy láthassa az uralkodót, és engem is az a tisztesség ért, hogy magukkal vittek.

Mikor megnéztük a királyt, aki nem maradt sokáig a kertben, felsétáltunk egy széles teraszra, és midőn az előcsarnokon keresztül a főlépcső felé haladtunk, szörnyű megrázkódtatásban volt részem, mert nem hiszem, hogy él a világon asszony, aki ne döbbent volna meg. A lovasgárdisták, vagy ahogy nevezték őket: a zsandárok mellett haladtunk el, akik vagy szolgálati ügyben, vagy szemle végett (pontosan nem tudom, nem is értettem, miért) tartózkodtak ott: egyszóval gárdista csizmában, egyenruhában kimondhatatlan döbbenetemre első férjemet, a serfőzőt pillantottam meg ott.

Nem tévedtem; olyan közelről láttam, hogy szinte ruhám is hozzáért, és a legyezőmet arcom elé tartva, hogy ő ne ismerhessen fel, jó alaposan szemügyre vettem. Nemcsak tökéletesen felismertem, hanem jellegzetes hangját is hallottam. Majd elhűltem volt férjem láttán, és mikor néhány lépést megtettem, azzal a látszattal, hogy kérdéseket teszek fel a mellettem haladó hölgynek, sarkon fordultam, és úgy tettem, mintha a nagy csarnokot, a gárdisták szobáját és egyéb látnivalókat szemlélném, de valójában jól agyamba véstem volt férjem ruházatát, hogy később bővebbet tudhassak meg róla.

Amíg így álltam, és kérdésekkel traktáltam a hölgyet, volt férjem egy gárdistatársával kezdett el beszélgetni, ide-oda járkálva, közvetlen közelemben; és különös örömömre, vagy ha úgy tetszik, bánatomra, azt hallom, hogy angolul beszél, mivel társa is valószínűleg angol volt.

Ekkor megkérdeztem a hölgytől: Kérem, asszonyom, miféle katonák ezek, a király testőrei? Nem, mondta ő, zsandárok, nem a király katonái, csak a mai napra vezényelték ki őket. Egy másik hölgy közbeszólt: Nem, asszonyom, nem így van; úgy hallottam, hogy a zsandárokat különleges parancsra vezényelték ide, mert egy osztagnak ki kell vonulnia a Rajnához, és most parancsra várnak; de holnap már visszatérnek Orléans-ba.

Ez a válasz részben kielégített, de ennek utána is megtaláltam a módját, hogy kitudakoljam, pontosan melyik csapattestnél szolgált volt férjem: megtudtam, hogy egy hét múlva újra Párizsba vezényelik őket.

Két nappal később visszatértünk Párizsba, és megemlítettem a hercegnek, mennyire szeretném megnézni a zsandárok felvonulását jövő héten a városban. A herceg olyan szíves volt; hogy csak ki kellett mondanom, máris teljesült kívánságom; úgyhogy elrendelte komornyikjának (akit most már Amy urának is nevezhetek), helyezzen majd el egy bizonyos házban, ahonnan jól láthatom a felvonulást.

A herceg nem jött velem ez alkalommal, úgyhogy magammal vihettem Amyt. Nagyon alkalmas helyen álltunk, jól láthattunk mindent. Elmondtam Amynek, milyen látványban volt részem, és ő éppen annyira meglepődött, éppen olyan készségesnek mutatkozott volt férjem megfigyelésére, amint kívántam. A zsandárok menete csodaszép volt, új egyenruhában és új fegyverekkel masíroztak, Párizs érseke megáldotta zászlójukat; vidáman, lassú lépésben meneteltek, úgyhogy olyan aprólékosan nézhettem őket végig, olyan tüzetesen kereshettem volt férjemet közöttük, ahogy nekem tetszett. Egyszer csak felkiáltottam: Ott, ahol az az óriás menetel a jobb oldalon, ott halad a férjem; vidám, jóképű fickó volt, akár a többiek, de nem volt olyan nagydarab, mint a jobboldalt menetelő óriás, aki egy gascogne-i nemesi famíliából származott, s ezért a gascogne-i óriásnak nevezték.

Szerencsénkre ráadásul valami meg is akasztotta a menetet éppen akkor, mikor volt férjem osztaga ért ablakunk alá, úgyhogy közelről még tüzetesebben megnézhettük: ő volt az, semmi kétség.

Amy, aki bátran bocsátkozhatott merészebb kalandokba is, megkérdezte a herceg komornyikját, hogyan tudhatna meg bővebbet az egyik ott menetelő zsandárról, mert angol embernek véli, akit évek óta halottnak hittek Angliában, és hátrahagyott felesége újra megházasodott. A férfi nemigen tudta a módját, hogyan válaszoljon, de egy mellettünk álló személy felajánlotta, szívesen megtud az illető zsandárról mindent, majd tréfásan megkérdezte, nem szeretője-e Amynek az illető. Amy egy nevetéssel elütötte a dolgot, és tovább kérdezősködött, úgy azonban, hogy az illető úr láthatta, Amynek komoly okai vannak az érdeklődésre, s a tréfát félretéve megkérdezte, a menetnek mely részén lovagolt az illető. Amy balga módon közölte volt férjem nevét, és megmutatta az osztag zászlaját, mely még mindig látható volt, megmutatta magát a férfit is, csak a kapitány nevét nem tudta megadni. Az úr később olyan pontos adatokkal szolgált, hogy a fáradhatatlan Amy hamarosan ráakadt volt férjemre. Kiderült, hogy nem változtatott nevet, hiszen nem sejthette, hogy Franciaországban is kereshetik; mondom, Amy ráakadt, merészen szálláshelyére ment, kihívatta; és volt férjem azonnal ki is jött.

Legalább annyira meglepődött Amy láttán, mint én, amikor őt Meudonban megpillantottam, és halálsápadtra vált; Amy azt hitte, hogy ha elhagyatott helyen történik ez, talán meg is ölte volna.

De csak megtorpant, és csodálkozva, angolul így szólította meg Amyt: Ki vagy? Nem ismer meg, uram? De igen, felelte, ismertelek, mikor még éltél, de hogy kísértet vagy-e, vagy élsz, nem tudom. Semmit se féljen, uram, mondta Amy, ugyanaz vagyok, aki önt szolgáltam, és semmi rosszat nem akarok, csak azt akarom elmondani, hogy láttam tegnap a menetben, és gondoltam, szívesen hall londoni barátai felől. Nos, Amy, mondta ő, kicsit megnyugodva, hogy s mint vannak? Vagy talán úrnőd is Párizsban van? Így beszéltek tovább:

AMY: Úrnőm? Dehogy, legalábbis nem az az úrnőm, akire uram gondol, őt nagyon sanyarú körülmények között hagyta Angliában.

FÉRFI: Igaz, Amy, igaz, de nem tehettem róla, magam is cudarul álltam.

AMY: Elhiszem, mert különben nem távozott volna el úgy, ahogy megtette; mert meg kell mondanom, szörnyű helyzetben hagyta hátra családját.

FÉRFI: Mihez kezdtek, mikor elmentem?

AMY: Hogy mihez kezdtek? Nyomorogtak; mi is lehetett volna más velük?

FÉRFI: Valóban, de azért mondd csak el, mi van velük, mert ha el is mentem, azért szerettem őket, csak nem tudtam elviselni, hogy képtelen vagyok elhárítani fejük felől a közelgő szegénységet; mit tehettem volna?

AMY: Igen, igen, úrnőm is sokszor mondta, hogy nem kételkedik benne, uram nyomorúsága éppen olyan nagy volt, mint az övé, akárhová ment is.

FÉRFI: Tudta az úrnőd, hogy életben vagyok?

AMY: Persze hogy tudta, gyakran mondta is, hiszen hallania kellett volna róla, ha uram valahol halálát lelte.

FÉRFI: Igen, igen, nagy volt az én megpróbáltatásom, különben soha nem mentem volna el.

AMY: Nagy kegyetlenséget követett el, uram, a szegény asszonnyal, úrnőmmel; majdnem megszakadt a szíve az első időkben, hogy mi történhetett urammal, majd később, hogy nem hallott uram felől.

FÉRFI: De mit is tehettem volna? Nem volt más választásom, csak az éhezésben tudtam volna segíteni, ha maradok, amit pedig nem tudtam volna elviselni.

AMY: Nem tudom, mi történt uram távozása előtt, de keserű tanúja voltam, milyen szörnyű nyomorúságba taszította szegény úrnőmet, ha elmesélném, bizonyára megfájdulna a szíve uramnak.

(Ekkor Amy mindent elmesélt, azt is, ahogyan az egyházközség elvállalta egyik gyermekemet, és a történet láthatólag nagyon megindította volt uramat, majd mikor saját rokonai szívtelenségéről hallott, megrázta a fejét, és keserű szavakat mormolt.)

FÉRFI: Ebből elég, Amy, de mihez fogott úrnőd ezután?

AMY: Többet nem mondhatok, uram, mert úrnőm kénytelen volt elküldeni, megmondta kereken, hogy nem tud sem kifizetni, sem pedig eltartani. Felajánlottam, hogy fizetség nélkül is tovább szolgálom, de élelem nélkül nem élhet meg az ember, úgyhogy kénytelen voltam elhagyni szegény asszonyt, bár nagyon akaratom ellen volt, és később hallottam, hogy a háziúr lefoglalta mindenét, és gondolom, ki is tette a szűrét: úgy egy hónappal később arra jártam, és láttam, hogy a ház le van lakatolva, majd úgy két héttel később mesterembereket láttam, amint, gondolom, egy új lakó számára a házat csinosították; a szomszédok közül senki sem tudott szegény úrnőmről, csak annyit tudtak mondani, hogy majdhogynem koldusbotra jutott, és ha néhány jó szomszédnak meg nem esik rajta a szíve, bizony éhen halt volna.

Ezután Amy elbeszélte, hogy ennek utána senki nem hallott úrnőjéről (rólam), egyszer-kétszer láttak a városban toprongyosan, és azt gondolták, tűvel-cérnával keresem a kenyerem.

Amy, a ravasz nőszemély, oly jól intézte dolgát, addig-addig törölgette, szárítgatta a szemét, hogy a férfi pontosan úgy fogadta a mondottakat, amint azt Amy eltervezte, sőt néha-néha még a férfi szemeiben is könnyek jelentek meg. Megindító, komor elbeszélésnek találta, amit hallott, és bevallotta, hogy a legszörnyűbb kényszerűség hajtotta családja elhagyására, majd megszakadt a szíve, de nem tudta volna végignézni, hogyan halnak éhen szerettei, s bizonyára önkezével vet véget életének, ha ott marad; azonkívül pedig összes vagyonát, huszonöt font kivételével hátrahagyta, legalább ennyire volt szüksége, hogy mindenképpen új szerencsét próbáljon. Biztos volt benne, hogy rokonai, hiszen mind gazdag volt, leveszik majd gyermekei gondját vállamról, és nem engedik, hogy az egyházközség vegye őket gondozásba; felesége fiatal volt és szemrevaló, és úgy vélte, könnyen talál új férjet magának, jobbat, mint az első; ezért nem adott hírt magáról, még annyit sem tudatott velünk, hogy él, mert így felesége néhány éven belül újra házasságot köthet, javíthat helyzetén; eldöntötte magában, hogy sohasem követeli vissza, mert az okozott volna örömet neki, ha azt hallja, hogy felesége ismét révbe jutott; bárcsak lenne olyan törvény, amely megengedi, hogy a férj hosszú távolléte esetén a feleség újból férjhez mehet; ennek, úgy gondolta, körülbelül négy évnek kellene lennie, ugyanis ennyi idő alatt a férj, ha életben van, hírt adhat magáról a világ bármely részéről.

Amy nem szólt erre semmit, illetve csak annyit, hogy bizton tudja, úrnője csak akkor ment volna újból férjhez, ha biztos tudomása lett volna afelől, hogy férje halott, olyasvalakitől, aki a sírját is látta. De sajna, mondta Amy, úrnője oly nyomorúságos körülmények közé jutott, hogy senki épeszű férfi nem vette volna magához, hacsak nem akar vele együtt koldusbotra jutni.

Mikor Amy látta, milyen pompásan célt ért megtévesztő históriájával, hosszas siránkozásban tört ki, és elmondta, hogyan kényszerült egy szegény lakáj felesége lenni. Hiába hívja magát egy nagyúr szolgájának, ez cseppet sem változtat a helyzeten; ráadásul átráncigálta férje egy idegen országba, itt kell éhezniök; majd újfent sírni-ríni kezdett, úgy tett, mintha keservesen szipogna, de oly jól játszotta szerepét, hogy a férfi minden szavát elhitte.

De Amy, mondta, öltözéked nagyon takaros, nem úgy nézel ki, mint akinek koldulnia kell. Persze, felelte Amy, az ebadtáknak mindenük a finom ruha, még ha korog is a gyomruk, én azonban jobban szeretem a készpénzt, mint egy szekrény finom ruhát. Azonkívül a legtöbb ruhám még utolsó helyemről származik, ahova úrnőm elhagyása után szerződtem.

A beszélgetés során Amy kivette a férfiból, hogyan megy sora, de a férfi azzal a feltétellel beszélt csak magáról, ha Amy soha nem tudatja velem, hogy élve látta. Ó, jaj!, kiáltott Amy, meglehet, hogy holtom napjáig sem látom már viszont Angliát, de ha mégis, akkor is egy a tízezerhez annak az esélye, hogy találkozhatom úrnőmmel, mert ugyan honnan tudnám, hol keressem, Anglia mely részébe vetődött... Még annyit sem tudok, hol kérdezzek utána, de ha valaha is az a szerencse ér, hogy újra láthatom, akkor sem leszek olyan gonosz, hogy elmondjam neki, hol láttam az urat, hacsak nem találom úrnőmet olyan helyzetben, hogy ezzel segíthet az úrnak és magának. Ez a kijelentés is elérte megtévesztő célját, és a férfi teljes bizalommal folytatta a beszélgetést. Ami körülményeit illeti, Amy vegye tudomásul, hogy elérte a számára lehetséges legmagasabb katonai rangot; hiszen barátok, ismerősök, és ami rosszabb, pénzmag nélkül sohasem léphet előre a ranglétrán; éppen az előző héten tehették volna meg könnyűlovassági hadnagynak egy zsandártiszt barátja révén, de ahhoz nyolcezer livre-t kellett volna lefizetnie a rang előző birtokosának. De honnan szerezhetett volna nyolcezer livre-t ő, akinek egyszerre még sohasem volt ötszáz livre-nél több pénze, mióta Franciaországban él.

Istenem, mondta Amy, mennyire fájlalom; hiszen ha egyszer előléptetnék, talán eszébe jutna volt úrnőm, és tehetne valamit az érdekében; mert a szegény hölgynek bizony szüksége van rá, s ekkor Amy újfent sírva fakadt; milyen szomorú, hogy az úrnak is olyan nehezen megy a sora, hogy pénzszűke miatt kellett lemondania az előléptetésről, így volt, Amy, mondta, de mit tehet egy idegen, pénz s barátok nélkül? Itt Amy újfent szóba hozta az én személyemet: tulajdonképpen szegény úrnőm szenvedett veszteséget, ha nem is tudja. Istenem, milyen jó is lett volna, mert az úr bizonyára mindent megtett volna érte. Igen, mondta az, teljes szívemből így tettem volna, és még jelenlegi körülményeimben is küldenék neki valamit, ha ezzel nem tudatnám egyszersmind, hogy élek, s így elütném őt attól, hogy újra házasságot köthessen.

Uram teremtőm, kiáltott Amy, hogy köthetne? Ugyan ki veszi el, amilyen szegény! S ezzel befejeződött beszélgetésük.

Mindez persze mindkét fél részéről csak üres szóbeszéd volt, hiszen mikor Amy tovább tudakozódott, megtudta, hogy volt férjemnek soha senki nem ajánlott fel hadnagyi rangot vagy ehhez hasonlót, és a férfi jó néhány helyen messze kanyarodott az igazságtól beszéde során, de erről később.

Az olvasó gondolhatja, hogy mikor Amy mindezt előadta nekem, mélységesen meghatódtam, és már azon voltam, hogy elküldöm neki a nyolcezer livre-t, hogy vásárolja meg az ígért kinevezést, de sajna, mindenki másnál jobban ismertem jellemét, és ezért további tudakozódásra szántam el magam, elküldtem Amyt, kérdezősködjék a hadtest más katonáitól, milyen véleménnyel vannak volt férjem jelleméről, és valóban létezik-e a szóban forgó hadnagyi rang.

Amy hamarosan jobban kiismerte a férfit, s megtudta, hogy zsivány természet, beszéde hemzseg a füllentésektől, szava semmit nem ér, egyszerű szélhámos, aki semmitől sem riad vissza, ha pénzre van szüksége, nem lehet benne bízni; ami pedig a hadnagyi kinevezést illeti, elárulták Amynek, hogy egy szó sem igaz belőle, a zsivány gyakran használta ezt a trükköt, hogy előnyökre tegyen szert, s megindítsa hiszékeny emberek szívét, hogy kölcsönözzenek neki pénzt előléptetése érdekében; ezenkívül elterjesztette azt is, hogy neki kell eltartania zsoldjából Angliában élő feleségét és öt gyermekét, és mesterkedéseivel jó néhány személynél adósságokba verte magát; olyan sokan tettek ellene panaszt, hogy már megfenyegették, eltávolítják a kötelékből, száz szónak is egy a vége: egyetlen szavának se lehet hitelt adni, teljességgel megbízhatatlan ember.

Mikor Amy ezt megtudta, elment a kedve, hogy tovább érintkezzék vele, és meggyőzött engem is, hogy nem lenne biztonságos, ha segíteni akarnék rajta, hacsak nem vállalom, hogy ő is gyanakodni kezd, kérdezősködik felőlem, és vesztemet okozza, ha felfedezi, milyen körülmények között élek.

Hamarosan végleg meggyőződhettem jelleméről, mert mikor következő alkalommal Amy találkozott vele, felfedte magát: Amy ugyanis kecsegtette, hogy szerez számára valakit, aki kifizeti helyette a hadnagyi kinevezésért járó összeget, természetesen kölcsön formájában, de erre a zsivány szándékosan témát változtatott, úgy tett, mintha már elkésett volna minden segítség, semmiképpen nem tudná már megszerezni az előléptetést, sőt odáig süllyedt, hogy Amytől kért kölcsön ötszáz pisztolt.

Amy szegénységére hivatkozott, szűkös körülményeire, mondván, semmiképpen nem tud előteremteni ekkora összeget; ezt szántszándékkal tette, hogy próbára tegye. A férfi ekkor leszállította a kért összeget háromszázra, majd százra, majd ötvenre, végül egyetlen pisztolra, amit meg is kapott, és mert sohasem akarta visszafizetni, ennek utána minden erővel kerülni kezdte Amyt. Újfent meggyőződtem róla, hogy cseppet sem változott, ugyanolyan silány jellem, mint régen, ezért kivetettem emlékezetemből, pedig ha egy csepp esze van, és látom, hogy becsületes, rászántam volna magam, hogy visszatérjek Angliába, elküldjek érte, és becsületesen éltem volna vele együtt halálomig. De ahogy a bolond férj képtelen rá, hogy jót tegyen asszonyával, ugyanúgy a bolond méltatlan rá, hogy jót tegyenek vele. Szívesen segítettem volna rajta, de egyszerűen nem vált volna hasznára, nem tudta volna, mit kezdjen vele. Ha a nyolcezer livre helyett tízezer koronát küldtem volna neki, azzal a kifejezett kívánsággal, hogy tüstént vásárolja meg magának a kinevezést, és a fennmaradó összeget küldje el szegény, éhező feleségének Londonba, hogy kiválthassa gyermekeit az egyházközségtől, nyilvánvaló, továbbra is közkatona maradt volna, és gyermekei, feleségével együtt, ugyanúgy éhezhettek volna tovább, mint - tudomása szerint - addig is.

Nem láttam semmiféle lehetőségét, hogy segítsek rajta, s így le kellett vennem róla kezemet. Ő okozta romlásomat annak idején, mégis segítettem volna rajta, de jobbnak láttam kedvezőbb alkalomra tartogatni jótékony szándékomat. Elhatároztam, hogy kerülni fogom, s ezt nem volt túlságosan nehéz végrehajtanom, ha meggondoljuk, hogy milyen körülmények között élt.

Amyvel ezután sokszor beszélgettünk a legfontosabb kérdésről, tudniillik arról, hogyan kerüljük el a felfedeztetést, mert az bizony végzetes lett volna számomra. Amy azt javasolta, kísérjük figyelemmel, hol vannak elszállásolva a zsandárok, és így biztosan elkerülhetjük volt férjemet.

Ezzel azonban nem értem be teljesen: nem elégedtem meg pusztán azzal, hogy mindig tudjam, hol tartózkodnak a zsandárok; szereztem magamnak egy fickót, aki tökéletesen megfelelt a kémkedésre (mert Franciaországban csak úgy hemzsegnek az effajták). Felfogadtam, hogy állandóan tüzetesen figyelje minden mozdulatát, szinte árnyékként kövesse, szem elől ne tévessze. A fickó pompásan végezte feladatát, és napról napra pontos beszámolóval szolgált volt férjem ténykedéseiről, és akár szolgálati ügyben, akár szórakozás céljából járt-kelt, mindig a sarkában volt. Ez nem is került kevésbe, de emberem megérdemelte a tisztes fizetséget, mert olyan rendkívül pontosan végezte a rábízott feladatot, hogy a szerencsétlen férfi ki sem léphetett úgy a házból, hogy én ne tudtam volna, merre járt, kikkel jött össze, mikor maradt ki, mikor volt otthon.

Ily módon biztonságban érezhettem magamat, és kijárhattam vagy otthon maradtam, attól függően, hogy ő merre jár. Sokba került ez nekem, de oly szükségesnek véltem, hogy nem is törődtem a költségekkel, hiszen ha az ember biztonságáról van szó, semmi sem drága.

Így tudomásom volt arról is, milyen felelőtlen, henye életmódot folytat a hitvány senkiházi, aki tétlenségével csaknem vesztemet okozta: felkelt reggelenként, csak hogy este lefekhessen; hadteste kötelező gyakorlatain kívül egy szalmaszálat nem tett keresztbe, állat módjára élt; s hogy élt, ennek semmi értelme nem volt, semmi hasznosat nem művelt, csak élt, míg meg nem halt; nem volt társasága, sem testedzésben, sem játékban nem vett részt, semmit nem csinált, csak őgyelgett a vakvilágban, mint az olyanfélék, akiknél egy fagarast nem számít, élnek-e, halnak-e; halála után semmi sem marad utána, ami emlékeztetne rá, s ha valamit el lehet mondani róla, legfeljebb annyit, hogy éhkoppra juttatta feleségét, és öt koldust nemzett. Életének leírása, melyet minden héten rendszeresen kézhez kaptam, az elképzelhető legjelentéktelenebb beszámoló volt, és mert egy cseppnyi komoly tartalom nem akadt benne, nem lenne értelme szót vesztegetni rá. Még arra se lenne jó, hogy az olvasót vígságra derítse, ezért hát ne is beszéljünk róla.

Mégis figyeltetnem kellett ezt a semmirekellő léhűtőt, őrizkednem kellett tőle, mert egyedül ő lehetett káromra a világon. Úgy óvakodtam tőle, mintha kísértet vagy maga a sátán lett volna, ha éppen egymás közelében voltunk; több mint százötven livre-be került ez nekem havonta, de ez se volt drága, hiszen megnyugvást érezhettem, hogy mindig tudok erről a csavargóról; kémem egy órára sem vette le róla a szemét, hogy minden mozdulatáról beszámolhasson, amit henye életmódja nem is tett nagyon nehézzé: napjában tíz órát hevert bóbiskolva a kocsmaajtó előtti lócán, vagy pedig odabent italozott, és ez így folyt hetekig. Néha-néha megsajnáltam, és csodálkoztam, hogyan süllyedhet idáig valaki, aki valaha tudott úri módon viselkedni, emellett végtelenül meg is vetettem, és gyakran megismételtem, hogy én vagyok az élő példa Európa összes hölgye számára, milyen ballépés, ha az ember balga férjet választ magának: értelmes ember is elbukhat, de ismét talpra áll, és felesége újból remélhet; a fajankó elesik egyszer, és soha nem kel fel többé, ha az árokba gurul, ott is hal meg, s ha egyszer elszegényedik, örök életére koldus marad.

De ne vesztegessünk rá több szót. Egykor minden reményem az volt, hogy még viszontláthatom, most pedig egyedüli vígságom, hogy remélhettem, soha többé nem látom, sőt mi több, megakadályozhatom, hogy ő valaha is láthasson engem. Minden erőmmel azon voltam, mint beszámoltam róla, hogy ez sohase történhessék meg.

Tehát ismét Párizsban éltem, rangos kisdedemet ...-ben hagytuk vidéken, jómagam a herceg kérésére tértem vissza a fővárosba, ő maga nyomban felkeresett, mert mint mondta, azt akarta, hogy vidám legyen érkezésem, s ezzel is kifejezte háláját, amiért ily pompás fiúval örvendeztettem meg. Arra gondoltam, megajándékoz, és másnap így is lett, de máskülönben amit hálájáról mondott, az csak tréfa volt. Egész este velem maradt, éjfél körül megvacsoráztunk, majd abban a tisztességben részeltetett, hogy egész éjjel karjában tartott, és tréfás szóval megmagyarázta, hogy a legjobb köszönet az újszülöttért csak az lehet, ha igényt támaszt a következőre.

De gyanúm beigazolódott, mert másnap reggelre ébredvén, egy erszényt találtam fésülködőasztalomon háromszáz aranypisztollal, láttam is, amikor letette, el is értettem, mi volt a szándéka, de úgy tettem, mintha csak akkor venném észre, mikor fésülködni kezdtem, meglepődve felkiáltottam, és a magam módján korholni kezdtem, mert a herceg ilyen alkalmakkor elnézte, ha kissé szabadabban beszélek a kelleténél. Megróttam, amiért ilyen szívtelen: soha nem ad rá alkalmat, hogy bármit is kérjek, pirulnom kell, annyira a lekötelezettje vagyok, és így tovább; tudtam, hogy mindez nagyon jólesik neki, mert amilyen határtalanul nagylelkű volt, annyira kedvét lelte benne, hogy nem szívesen kérek tőle akármit is; nem is panaszkodhat, mert soha életemben egy fillért sem kértem tőle.

Mikor befejeztem korholó szavaimat, azzal válaszolt, hogy vagy tökéletesen elsajátítottam a humor művészetét, vagy pedig természetes adottság nálam, ami másoknak roppant nehezen megy, hiszen semmi sem kötelez le inkább egy nagyurat, mint ha nem kérlelik, nem kérik adományokra.

Erre azt válaszoltam, ő maga teszi lehetetlenné, hogy kérleljem, viszont remélem, nemcsak azért ajándékoz meg, hogy elkerülje a nyűgös kérlelést; biztosítottam, nagyon mélyre kellene süllyednem, hogy ilyenformán valaha is háborgassam.

Az igazi úr, felelte, mindig tudja, mit kell tennie. És mert mindig azt tette, amit helyénvalónak látott, megengedte, hogy közvetlen legyek vele, ha bármiben szükséget szenvednék. Sokkal többre tart annál, hogysem bármit is megtagadjon, ha kérnék, de semmi sem jólesőbb számára, mint az, ha kifejezést adok a megelégedésemnek.

Így bókoltunk egymásnak még sokáig, és mert jobbára karjai közt tartott, hálás szavaimat legtöbbször csókkal hallgattatta el, így tiltva meg, hogy tovább beszéljek.

Itt említem meg, hogy a herceg nem volt francia alattvaló, bár az idő tájt Párizsban élt, és gyakran megfordult a királyi udvarban, ahol érzésem szerint fontos megbízatásai lehettek vagy voltak készülőben. Ezt azért mondom el, mert néhány nappal ezután eljött, és azzal állított be, hogy ezúttal nem hoz éppenséggel jó hírt. Meglepetéssel néztem rá, s így nyugtatott meg: Ne aggódj, nekem is éppoly kellemetlen ez, mint neked, azért jövök, hogy meghányjuk-vessük a dolgot, hogy valamivel kellemesebbé tegyük mindkettőnk számára.

Még mindig aggodalommal és meglepetéssel néztem rá, mire elmondta, csak annyiról van szó, hogy Olaszországba kell távoznia, ami számára azért terhes, mert el kell válnia tőlem.

Némán fogadtam a hírt, mintha villám csapott volna belém, hirtelen eszembe ötlött, hogy el kell vesztenem, amit bizony még elgondolni is rettenetes volt, egészen belésápadtam. Mi a baj?, kérdezte sietve, talán nagyon is meglepett a hír, és a pohárszékhez lépett, töltött egy hörpintésnyit a szíverősítőből, amit ő maga hozott, majd hozzám lépett. Ne félj, mondta, nélküled nem megyek sehová, és nyájas szavakkal tetézte ígéretét.

Bizonyára nagyon sápadt lehettem, mert valóban nagyon meglepődtem először, abban a hiszemben, hogy mint az szokásos ilyen esetben, az egészet csak azért tervelte ki, hogy véget vessen kapcsolatunknak, mely már oly régóta tartott; ezernyi gondolat viharzott át agyamon néhány pillanat alatt, amíg hatalmába kerített a gyanú, de ez csak néhány másodpercig tartott. Mondom, nagyon meghökkentem, és bizonyára bele is sápadtam, de éreztem, nem fogok elájulni.

Mégis jólesett, hogy annyira aggódott állapotom miatt, mikor a szíverősítőt szájamhoz emelte, s kezembe vettem a pohárkát, így szóltam: uram, szavai sokkalta többet jelentenek ennél a párlatnál, hiszen semmi nem lenne nagyobb szenvedés számomra, mint uram elvesztése, éppannyira semmi sem okozhat nagyobb megnyugvást, mint a tudat, hogy nem kell átélnem ezt a csapást.

Leültetett, mellém telepedett, és ezer kedves szóval halmozott el, majd mosolyogva így fordult hozzám: képes lennél magadra vállalni az utazás fáradalmait? Meghökkentem, és azt válaszoltam, nem értem, miért kérdezte ezt, hiszen a világ bármely tájára, akár föld körüli útra is elmennék vele, ha úgy kívánná, és kegyeskedne megajándékozni társaságával.

Ezután hosszasan kezdte ismertetni utazásának okát, hogyan bízta meg a király küldetéssel, és néhány más körülményre is kitért, melyeket itt nem lenne helyes részletezni: tudniillik nem volna helyénvaló bármit is elárulni a hercegről, ami személyét illetően nyomra vezetné az olvasót.

Hogy rövidre fogjam elbeszélésemnek ezt a részét, utazásunkat és külföldi tartózkodásunkat, ami maga majdhogynem egy egész kötetet betöltene, mondom, egész este vidáman tanácskoztunk utazásunk mikéntje felől, megbeszéltük a fogatok és a kíséret dolgát, mindkettőnket illetően. Jó néhány lehetőség vetődött fel, de egyik sem látszott célravezetőnek, mígnem kijelentettem, nagyon fáradságosnak, költségesnek és közfeltűnést keltőnek találom valamennyi módozatot, túl sok kényelmetlenséget jelentene számára valamennyi, és bár csaknem a halállal ér fel elvesztése, mégis elállnék attól, hogy ennyi zavart okozzak ügyeiben.

Következő látogatásakor ismét ecseteltem előtte együtt utazásunk várható nehézségeit, és végül felajánlottam, hogy Párizsban maradok, vagy akárhol, ahol kívánja, s amint hírt kapok szerencsés megérkezéséről, követem, és oly közel keresek magamnak szállást hozzá, amennyire csak lehetséges.

Ez nem tetszett a hercegnek, hallani sem akart tervemről többé; ezzel szemben, ha vállalom az utazást, ő maga a legszívesebben azt venné, ha vele mennék; ami a költségeket illeti, azokra szót sem érdemes vesztegetni, hiszen, mondta, a király költségén utazik, mert küldetése rendkívüli fontosságú titkos megbízatás.

Jó néhányszor megtanácskoztuk a dolgot, míg arra a döntésre jutott, álnéven utazik, hogy a közfeltűnést elkerülje, s azokról se tudjon a nyilvánosság semmit, akik kíséretében utaznak; így nemcsak magával tud vinni, de mindvégig kényelmesen élvezheti kellemes társaságomat (így mondta), egészen utazása végcéljáig.

Oly megfelelőnek látszott a terv, hogy jobb magamnak sem juthatott volna eszembe; s a herceg tüstént munkához látott, hogy megszervezze indulásunkat; tanácsai alapján én is az előkészületekhez láttam; hanem volt egy szörnyű nehézség, amelyen sehogy sem tudtam felülkerekedni: hogyan hagyjam hátra vagyonomat? Gazdag voltam, nagyon gazdag, s nem tudtam, mitévő legyek vagyonommal, kire bízzam. Amyn kívül senkim nem volt széles e világon, és Amy nélkül utaznom nem akarózott, másrészt viszont, ha mindenemet rábízom, és őt baj éri, magam is csődbe jutok, még rágondolni is rossz volt; Amy meghalhat, és nem tudtam, Amy kezeiből kire jutnának ingóságaim. Mindez nagyon nyugtalanított, és nem tudtam, mitévő legyek; a hercegnek nem szólhattam róla, nehogy megtudja, gazdagabb vagyok, mint gondolja.

De a herceg ezt is megkönnyítette számomra, mert maga tért rá a dologra az utazási előkészületekkel kapcsolatban. Egy este vidáman megkérdezte, ugyan kire bízom értékeimet távollétem idejére?

Értékeimet?, válaszoltam. Azon kívül, amit uramnak köszönhetek, vagyonom csekély. De be kell vallanom, hogy ez a kevéske is gonddal tölt el, mert Párizsban nincs ismerősöm, akire rábízhatnám. A házat is egyedül csak Amy kezében hagynám szívesen, bár el sem képzelhetem nélküle a fáradságos utat.

Ami az utat illeti, ne nyugtalankodj, mondta a herceg, olyan személyzetet fogadok fel, akikkel nem lesz semmi bajod, s ha valóban megbízol Amyben, hagyd őt hátra, és én segítek megtalálni a módját, hogyan érezhesd ugyanolyan biztonságban értékeidet, akárha itthon maradnál. Meghajoltam és azt feleltem, gondosabb kezekre nem is bízhatnám magamat, s mindenben követni fogom tanácsait, s ezek után aznap este több szó nem is esett az ügyről.

Másnap elküldetett egy hatalmas vasszekrényt házamba, oly nagyot, hogy hat jól megtermett fickó bírta csak felcipelni a ház lépcsőin. Ebben helyeztem el összes értékeimet, és hogy még nagyobb biztonságban legyek, a herceg felfogadott egy becsületes öregembert és feleségét, hogy Amyvel együtt a házban tartózkodjanak, valamint egy szolgálólányt és egy inast; egész kis család gyűlt össze, és Amy lett a ház úrnője.

Így elrendeződvén a dolgok, inkognitóban útra keltünk. Két hintóval, hat lóval, két csézával és körülbelül nyolc lovas, fegyveres szolgával utaztunk.

Asszonyt, hozzám hasonlót, jobban nem istápoltak. Három szolgálóm volt, egyikük idősebb hölgy, aki nagyon jól értette dolgát, mindent úgy intézett, mintha ő lett volna az udvarmesternő, rám semmi gondot nem hagyott. Külön kocsiban utaztak, jómagam a herceggel a másik hintóban; csak néha szálltam át az asszonyok kocsijába, amikor szükségesnek látszott, s ilyenkor a herceg kíséretéből maga mellé vett egy komornyikot.

Csak annyit mondok el utazásunkról, hogy mikor az Alpok szörnyűséges magaslatain haladtunk keresztül, a kocsik nem tudtak közlekedni, s a herceg öszvérekre szerelt hordszéket fogadott számomra, maga pedig lóháton folytatta útját; a kocsik kerülő úton Lyonba mentek, mi magunk Torinóból fogadtunk új kocsikat, melyek Suzában vártak ránk; ismét kényelmes körülmények közé kerültünk, és zavartalanul érkeztünk Rómába, ahol a herceg, ügyeit intézvén, elidőzött egy darabig. Onnan Velencébe utaztunk.

Valóban szavának állt, s módomban volt útközben társaságát élvezni, sőt szinte végig csak velem maradt. Örömet okozott neki, hogy mutogathatja a nevezetességeket, de különösen ha a látnivalók történetét is elmondhatta.

Mily sokat érő igyekezetet tékozolt rám a herceg, pedig bizton tudhatta, hogy előbb-utóbb el fog hagyni, és megbánás lesz a vége! Mennyire méltóságán alul cselekedett e férfi, aki pedig bővelkedett a nemes és kiváló tulajdonságokban! Csakis ezért részletezem utazásunkat, hogy ezt szemléltessem. Ha lánya vagy hites felesége lettem volna, akinek oktatását, pallérozását szívén viseli, minden tiszteletet megérdemel igyekezete, de hogy mindezt egy szajhára fecsérelte, egy szajhára, akit csak azért hordozott magával, hogy az emberi gyengeségek legalantasabbját kielégítse, ez volt a bámulatos a dologban! Bűnös hajlandósága ösztökélte erre az esztelenségre. A paráználkodás, hogy nevén nevezzem, e bűn hajtotta, folyvást ebben vétkezett legnagyobbat, mert máskülönben kiválóságban párját ritkította. Nem voltak szenvedélyei, dühös kitörést kivált nem tapasztaltam nála; szerényebb, udvariasabb, nyájasabb férfi széles e világon nem akadt. Káromkodás, illetlen szó nem hagyta el a száját, magatartását a legkisebb gáncs nem érhette a fent említett bűnös hajlandóságon kívül; és azóta sokszor keserűen elgondolkoztam azon, hogy én voltam nagyszerű jellemének egyetlen szégyenfoltja, én késztettem a bűnre, rajtam keresztül az ördög praktikált, énmiattam lépett félre. Majd két évig voltunk úton, s jobbára Rómában vagy Velencében tartózkodtam, közben csak kétszer jártam Firenzében és egyszer Nápolyban. Igen szórakoztató és tanulságos tapasztalatokra tettem szert e városokban, különösen a hölgyek viselkedését illetően: alkalmam volt rá, hogy sokat forgolódjak körükben, mert a vén boszorka, akit a herceg szolgálatomba fogadott, évekig élt Nápolyban és Velencében, mégpedig nem a legerkölcsösebb módon, de ez Nápolyban már így szokás; szó, ami szó, a vénasszony tökéletesen ismerte a világ e részének minden praktikáját.

Főúri társam egy kis török rabszolganővel ajándékozott meg, akit egy máltai hadihajó ejtett foglyul. Tőle tanultam meg törökül, megismerkedtem a török öltözködéssel és tánccal, a török vagy inkább mór dalokkal, s mindennek nagy hasznát láttam néhány évvel később egy rendkívüli alkalommal, de erről majd a helyén szólok. Mondanom sem kell, hogy olaszul is megtanultam: alig egy évet töltöttem Olaszországban, s máris meglehetősen elsajátítottam a nyelvet; elég szabad időm lévén, a nyelv iránti szeretetem folytán valamennyi olasz könyvet elolvastam, ami csak kezembe került.

Olyannyira szerelmese lettem Olaszországnak, de különösen Nápolynak és Velencének, hogy örömest elküldettem volna Amyért, s életem végéig szívesen időztem volna ott.

Róma viszont egyáltalán nem tetszett nekem. Rómát két dolog teszi a világ legkellemetlenebb városává: a papok és az egyházi személyek sokasága és a köznép zsiványsága, karattyolása; ezenkívül oly temérdek lakáj, inas és más szolganép él itt, hogy mondják, Rómában szinte alig akad közember, aki ne lenne inas, portás vagy bíborosok, nagykövetek komornyikja. Magatartásukból csak úgy süt a hamisság, a latorkodás, a szitkozódás; mikor Rómában voltam, az inasok nagy összetűzést okoztak két nagy római família között, a perpatvar azon tört ki, hogy két hintó (a két família hölgyei ültek bennük) szolgaszemélyzete összekapott azon, hogy melyikük adjon utat a másiknak, és mindkét részről összesen körülbelül harmincan sebesültek meg, öten vagy hatan ott is hagyták a fogukat, és a kocsiban ülő hölgyek majd belehaltak a rémületbe.

Nincs azonban kedvem ahhoz, hogy töviről hegyire leírjam utazásaimat, legalábbis egyelőre nem; túl tarka történet lenne.

Azt azonban nem hagyhatom szó nélkül, hogy a herceg mindvégig ugyanaz a nyájas, végtelenül kedves egyéniség maradt, aki mindig is volt. És állhatatossága annál is jobban esett, mivel olyan országban időztünk, ahol tudvalevő, hogy az erkölcsök igen szabadok. Biztos vagyok benne, hogy egyszer sem ruccant ki, holott megtehette volna, sőt még csak nem is kívánt meg semmi ilyesfélét.

Gyakran eszembe jut nemes egyénisége. Ha csak feleolyan hűséges és állhatatos hölgyéhez, a hercegnőhöz, aki a világ legkiválóbb asszonya volt, milyen makulátlan, erényes úr lett volna! Mennyire nem érhette volna még annyi gáncs sem, amennyiben, mikor már késő volt, hitvesétől részesült.

Erről gyakorta elbeszélgettünk, és a herceg egyszer, a szokásosnál jóval nagyobb aggodalommal hangjában, biztosított róla, mennyire hálás, hogy vállalkoztam vele erre a kockázatos és fáradságos útra, mert így megőriztem az ő becsületét. Felnéztem, és tűzvörösre gyúlt az arcom; nem, csak ne lepődj meg, mondta, jól hallottad: te őrizted meg becsületemet. Ó, uram, mondtam, nem az én feladatom, hogy megmagyarázzam szavait, de bárcsak úgy érthetném őket, ahogy szeretném. Remélem és szeretném hinni, hogy mindketten olyan becsületesek, tiszták maradtunk, ahogyan ez körülményeinkhez képest lehetséges. De mennyire, mondta ő, sokkal tisztább maradt becsületem, mintha nem lennél velem. Nem vitás, hogy nélküled elmerültem volna az itteni erkölcstelen életben. Nápolyban, Velencében, mert itt az effélét nem tekintik olyan bűnnek, mint a világ más részein; annyit elmondhatok, hogy Olaszországban rajtad kívül nőt nem érintettem, és ami még többet jelent, még csak meg sem kívántam, ezért mondom, hogy te őrizted meg becsületemet.

Nem tudtam szólni, és oly boldog voltam, hogy szinte elakadt a szavam, de megcsókolt, s különben sem tudtam volna mit mondani. Arra gondoltam, azt mondom, hogy nyilván felesége, a hercegnő is ugyanilyen hatással lett volna erényére, mégpedig jóval több haszonnal az ő számára; de úgy véltem, ezzel megsérthetem, és egyáltalán, az én helyzetemre is veszélyes lett volna, ha ezt megemlítem. De be kell vallanom, magam is tudtam, hogy a nőkkel szemben gyökerestül megváltozott; különös elégtételül szolgált, hogy minden erre vallott; igazat beszélt, mert hogy úgy mondjam, mindvégig csak az enyém volt.

Ismét várandós lettem, és Velencében betegedtem le, de sajnos, kevesebb szerencsével, mint annak előtte. Ismét fiút szültem, pompás fiúcska lett, de csak két hónapig élt; mikor azonban leküzdöttem magamban a gyengéd anyai szeretetet, nem is bántam már annyira, hogy a fiúcska meghalt, hiszen mérhetetlen sok gonddal járt volna egy gyermek visszautazásunk során.

Főúri társam röviddel ezután egyszer csak azzal állított be, hogy végéhez közeledik küldetése, és jó lenne, ha hozzálátnánk a visszautazás előkészületeihez. Nagyon megörültem, főleg azért, mert szerettem volna tudni, mi van hátrahagyott, mint említettem, igen tekintélyes értékeimmel. Igaz, hogy gyakran kaptam levelet Amytől, hogy minden a legnagyobb rendben van, és ez mindig meg is nyugtatott, mégis szívesen foglalkoztam a visszatérés gondolatával most, hogy a herceg tárgyalásai befejeződéshez közeledtek. Velencéből Torinóba utaztunk, és útközben megtekintettük Milánó híres városát. Torinóból ismét átkeltünk a hegyeken, ugyanúgy, mint idefelé, és hintóink Pont a Voisinben, Chamberry és Lyon között vártak bennünket; így tizenegy nap híján kétévi távollét után épségben megérkeztünk Párizsba.

A hátrahagyott kis családot változatlan körülmények között találtam, Amy örömében sírva fakadt, mikor meglátott, és magam is majdnem elpityeredtem.

Előző este a herceg elbúcsúzott, mert mint mondta, valószínűleg néhány előkelő úr fogja fogadni, talán a hercegnővel együtt, így hát két különböző fogadóban háltunk utolsó éjjel, nehogy a fogadására kijelölt személyek együtt találjanak bennünket.

Ezután több mint húsz napig nem láttam, annyira lefoglalták családi és hivatalos kötelezettségei. Elküldte komornyikját, hogy számot adjon távollétéről, azt üzente, ne nyugtalankodjam, és valóban, a magyarázat ki is elégített.

A bőség és szerencse közepette sem feledtem el, hogy voltam már gazdag is, szegény is, jól tudtam, hogy jelen körülményeim nem tartanak örökké, egy gyermekem volt már tőle, és újabbat vártam, és a gyakori szülés csökkentheti annak értékét, amit áruba bocsátok, vagyis azt az árut, amit a herceg szépségemnek nevezett; szépségem elmúltával a herceg lelkesedése is várhatóan lanyhulni fog, jelenlegi gyengéd kedvessége elhidegül, és idővel, mint ahogy ez a főrangúak szokása, elejt maga mellől; ezért rajta kellett lennem, hogy olyan puhára essem, amilyenre csak lehet.

Mondom, nem felejtettem el, hogy anyagi körülményeimet megszilárdítsam azzal a gondolattal, hogy jelenlegi vagyonomnál több sose lesz. Legalább tízezer fontot mondhattam magaménak, ezt hűséges barátom, az ékszerész hagyatékából mentettem meg, ugyanis meggyilkolása napján szinte tréfából mindenét rám hagyta, ha az úton leütnék, és ezen a címen rátettem kezemet értékeire.

Legnagyobb gondom az volt, hogyan tartsam meg s biztosítsam vagyonomat, melyet megtetézett, mégpedig nem is kevéssé, ... hercegének bőkezűsége, továbbá visszavonult életmódom, amit a herceg kívánságára inkább a feltűnés elkerülése végett, semmint takarékosság okából folytattunk, hiszen olyan pompás életet teremtett számomra, hogy kívánni sem tudtam volna különbet, ha tisztességgel párosul.

Rövidre fogom bűnös jólétem történetét, csak azt mondom el még, hogy egy harmadik fiúval ajándékoztam meg a herceget, körülbelül tizenegy hónappal Párizsba érkezésünk után. Most már nyilvánosabban élhettem, mert álnéven jártam-keltem, még külföldön a ... grófnője nevet adományozta a herceg nekem; fogatot, szolgákat tartottam nevem sugallta rangomnak megfelelően. Kapcsolatunk hosszabb ideig tartott, mint a hasonló viszonyok szoktak, azaz nyolc teljes évig, s ez idő alatt hűséges voltam hercegemhez, bár az is igaz, hogy ő hasonlóképpen nagyon ragaszkodott hozzám, hiszen annak előtte egyidőben két, sőt három titkos szeretőt is tartott, míg velem élt, nem járt el hozzájuk; annyira lekötöttem, hogy mindnek kiadta az útját; ezt nyilván nem takarékosságból tette, hiszen jómagam is elég pénzébe kerültem, hanem különös ragaszkodása bírta rá; viszont nem én provokáltam, hogy annyit költött rám, hanem amit adott, jószántából adta; annyira elhalmozott szívességeivel és ajándékaival, nem is volt alkalmam, hogy bármire is kérjem, szinte kívánni sem tudtam volna többet tőle. Ami hűségét illeti s azt, hogy kiadta hajdani szeretői útját, ezt nemcsak úgy magam állítom, hanem a vén satrafától tudom, ha szabad így neveznem, akit utazásunk idejére fogadott mellém, mert ő különös előszeretettel számtalanszor fecsegett nekem a herceg szoknyaügyeiről, már ahogy ő nevezte, s arról, miként tartott egyidőben három szeretőt, akiket ő kerített neki, és ő tette ki a szűrüket is nagy hirtelen, megszakítván a kapcsolatot a szajhákkal és kerítőnőjükkel is; mindnyájan tudták, hogy új szeretőre tett szert, de fel nem foghatták, ki lehet az illető, míg a vén satrafa olaszországi utunkon meg nem ismert; a satrafa elismerte, hogy a herceg jól választott, nem csoda, hogy ennyire le tudom kötni.

Mindebből megtudhattam, ami persze különös örömömre szolgált, hogy a herceg teljességgel az enyém. De bármily magasra hág a dagály, mégis megjön az apály utána; az ilyen természetű ügyekben előbb-utóbb bekövetkezik az apadás, s ez rendszerint viharosabb, mint az áradás. Hercegem roppant vagyonnal rendelkezett, bár fejedelem azért mégsem volt, de feltehetőleg egy szerető tartása nem csorbíthatta sem vagyonát, sem pozícióját. Jó néhány megbízatása volt mind Franciaországban, mind pedig külföldön, mert, mint említettem, bár a francia udvarban élt, nem volt francia alattvaló. Volt hercegi hitvese, akivel régóta házasságban élt, s aki (a hír szerint) párját ritkította az asszonyok között, hasonlóképpen előkelő, ha ugyan nem előkelőbb születésű, tetemes vagyonú hölgy; szépség, szellem és ezernyi más jó tulajdonság tekintetében az egész asszonynemben nem volt párja; erény, jellem dolgában nemcsak a főrangú hercegi, hanem minden asszonyok között makulátlanul kitűnő volt.

A legteljesebb összhangban éltek egymással, aminthogy ilyen emberpár között másképp nem is történhetett; a hercegnő azonban tudott férje gyengéiről, félrelépéseiről, tudta, hogy van egy kedvese, aki némelykor talán jobban leköti, mint ahogy az a hitves szempontjából megengedhető volna. A hercegnő mégis oly jó, nagylelkű, valóban megértő feleség volt, hogy emiatt sohasem zaklatta férjét, olyannyira, hogy a herceg lelkiismeretét már bánthatta, hogy hitvese oly mérhetetlen türelemmel viseli sérelmét. Maga ez a tudat is rábírhatta volna, hogy tegyen le vétkes szenvedélyéről, s maradjon meg otthonában. Nemsokára magam is kezdtem rájönni erre, nemcsak távolmaradásából, hanem mert megtudtam a dolgok állását, sőt néha-néha ő maga is beismerte előttem.

Ebben azonban nem tudtam helyette cselekedni. Egyszer-egyszer felajánlottam neki, hogy a hercegnő érdekében szakítsa meg kapcsolatunkat, mint ahogy azt a házasság szabályai elő is írják; hitvese nagylelkűségével érveltem, de képmutató voltam, mert ha valóban sikerül rábeszélnem, hogy térjen az erény útjára, elvesztem őt, s erre még gondolnom is rosszul esett, könnyen láthatta, hogy nem őszintén igyekszem erre rábírni. Egy ízben, mikor felsorakoztattam érveimet a herceg előtt arról, hogy főúri hitvese mily toronymagasan felette áll futó kalandjainak erény, tisztesség, születés és minden jó tulajdonság tekintetében, úgy vettem észre, hogy érveim hatni kezdtek rá. Felém fordult, s megkérdezte: Valóban szeretnéd, hogy elhagyjalak, el akarod hitetni velem, hogy őszintén beszélsz? Mosolyogva néztem a szemébe: Más nő miatt soha, attól megszakadna a szívem, de a hercegnő miatt, az más, és elakadt a szavam, könnyezni kezdtem, és hallgatagon ültem egy darabig. Nos, mondta, ha valaha is elhagylak, csak tisztességem miatt, hitvesem kedvéért teszem meg; hidd el, más nő miatt sohasem hagylak el. Ez nekem elég, uram, mondtam, ez ellen egy szavam sem lehet, és ígérhetem, ha bizton tudom, hogy nem más nő miatt hagy el, nem fogok zúgolódni, vagy ha mégis, magamba fojtom. Nem fogom háborgatni boldogságát.

Nem tudtam, mit beszélek, és azt mondtam, amit éppen olyan nehezemre esett volna véghezvinnem, mint amilyen nehezére esett volna a hercegnek is a válás; ő is bevallotta, hogy még a hercegnő kedvéért sem lenne képes rá.

A sors fordulata hozta a döntést. A hercegnő súlyosan megbetegedett, orvosai szerint élete veszélyben forgott. Betegágyához hívatta a herceget, hogy búcsút vegyen tőle. E fájdalmas búcsú során elhalmozta férjét jóságos, szenvedélyes szavakkal, megkövette, mert nem hagyott hátra gyermekeket (szült ugyan három gyermeket, de mindegyik korán meghalt); jelezte, hogy legfőbb vigasza halálában az, hogy a herceg leendő feleségétől, aki betölti majd a helyét, örökösei származnak a családnak; nagy alázattal, keresztényi komolysággal intette a herceget, bánjon méltón új hitvesével, akárki is lesz az; más szóval, hogy tartson ki mellette hűségesen, félrelépések nélkül, amint a házasság szentsége megköveteli; majd alázattal megkövette őfenségét, ha bármiben is megbántotta volna; és az égre hivatkozva, amelynek hamarosan az ítélőszéke elé kerül, kinyilatkoztatta, hogy életében soha nem tért le az erény útjáról; majd Jézus Krisztushoz és a Szűzanyához kezdett imádkozni férje üdvösségéért. Megindító és szenvedélyes szavakkal adta tanújelét ragaszkodásának, majd végső búcsút vett férjétől, és másnapra meghalt.

A hercegnő oly kivételes személyiség volt, annyira közel állt a herceghez, és oly hamar követte halála a fenti megindító beszélgetést, hogy mélységesen megrendítette a herceg lelkivilágát: utálattal nézett vissza korábbi életmódjára, mélabús lett, elzárkózott a társaságtól, és elhatározta, új életet kezd, csak az erény és a kegyes megbánás szabályai szerint, egyszóval testestül-lelkestül megváltozott.

Döntése lesújtott; úgy tíz nappal a hercegnő temetése után komornyikjával üzent, aki tapintatos szavakkal, illő bevezetés után tudtomra adta, hogy a herceg reméli, nem veszem zokon, de kénytelen közölni velem döntését, hogy nem találkozhatunk többé. Komornyikja hosszasan ecsetelte, milyen új életrendet folytat ura; olyan mérhetetlen csapás számára a hercegnő elvesztése, hogy mindenkinek az a véleménye, vagy hamarosan követi hitvesét, vagy pedig hátralévő napjait magányosan, kolostorban éli le.

Úgy hiszem, fölösleges volna részleteznem, hogyan fogadtam ezt a hírt. Először is nagyon meghökkentem, és csak üggyel-bajjal tudtam uralkodni magamon, noha a komornyik nagy tapintattal közölte a rábízott hírt, tisztelvén személyemet, hosszasan, szertartásosan festette le a helyzetet, s a maga részéről még hozzáfűzte, mily nehezére esik a rábízott üzenet közlése.

De mikor értesültem a történtek részleteiről és arról, milyen beszélgetés zajlott le a hercegi pár között röviddel a hercegnő halála előtt, megnyugodtam. Éreztem, hogy a herceg döntését semmi egyéb nem diktálta, csakis az, hogy valóságos jelentőségében felfogta, mint ahogyan józan férfinak kellett, a hercegnő szavainak súlyát, és megértette, ha nem kezd új életet, akkor sem tisztességes ember, sem hű keresztény nem lehet. Mondom, mikor az üzenet második részét hallottam, szinte már bele is nyugodtam, bár az ilyen változás érthető módon felkavarja az embert. De hát nekem sokkal több dolgon kellett eltöprengenem, nemcsak a hercegről volt szó. Bár a szegénység nem fenyegetett többé, mert először Amy szájából hangzott el a kísértő szó: mondj igent, és életben maradsz, vagy nemet, és koldusbotra jutsz; mondom, a szegénység nem állt a küszöbön, hogy szállást csináljon a bűnnek; nemcsak jó körülmények között éltem, de gazdag, sőt nemcsak gazdag, hanem mondhatnám dúsgazdag voltam; soha nem hittem volna, hogy ekkora jómódba kerülök, bár meg kell mondanom, nem szívesen gondoltam gazdagságomra, hiszen nem tudtam, mit kezdjek vagyonommal, féltem, hogy valamilyen turpisság révén mindenemet elvesztem, mert senkire nem bízhattam értékeim kezelését.

Hadd mondjam még azt is el, hogy a herceg nem nyersen vagy kiábrándulva tette ki a szűrömet, hanem önmagához híven: jóságosan és a legnagyobb udvariassággal, ahogy olyan férfihoz illik, aki végérvényesen az erényes életet választja, mert ráébredt, hogyan élt vissza jóságos hercegnője bizalmával. Nem ejtett el üres kézzel, hanem ismét önmagához méltón megparancsolta komornyikjának, fizesse ki helyettem házbéremet és két fia neveltetésének költségeit, és megüzente, hogyan intézzem nevelésüket, hogyan ellenőrizzem, jó kezekben vannak-e, hogyan javítsak sorsukon, ha a szükség úgy hozná. Mikor mindent így elrendezett, Lotaringiába vonult vissza, vagy legalábbis arra a környékre, ahol birtoka volt, s nem is hallottam többet felőle, legalábbis nem úgy, hogy a szeretője lettem volna.

Most tehát szabad lettem, útnak indulhattam volna a világ bármely részére, s magamnak kellett vagyonom gondját viselnem. Mindenekelőtt úgy döntöttem, hogy visszatérek Angliába, ott éreztem magam otthon (bár Franciaországban születtem, mindenkor angol nőnek tartottam magam), úgy véltem, Angliában jobban tudnám dolgaimat intézni, mint Franciaországban, legalábbis nem fenyegetne annyira a veszély, hogy megtévesztenek és kifosztanak, de nagyon nehéz volt felkerekednem tetemes vagyonommal, s nem tudtam, mitévő legyek.

Élt Párizsban egy holland üzletember, akiről az a hír járta, hogy rendkívül megbízható, tisztességes ember. Magam nem ismertem, nem is tudtam a módját, hogyan kerülhetnék vele olyan bizalmas viszonyba, hogy elmondhassam körülményeimet, de megbíztam Amyt, hűséges szolgálómat (mert így kell hívnom, hiszen ilyen minőségben élt velem), mondom, megbíztam Amyt, keresse fel, annál is inkább, mivel sikerült valakitől ajánlást szereznünk hozzá, s így ő könnyebben megközelíthette az üzletembert.

De a helyzetem ezzel cseppet sem javult, mert ha felkeresem ezt az üzletembert, mit tehetek? Volt pénzem, voltak ékszereim, roppant nagy értékben, és nála bizonyára mindent letétbe helyezhetnék. Ezt meg is tettem volna, és megtehettem volna jó néhány más párizsi kereskedővel is, akik Londonban fizetendő bonokat állítottak volna ki számomra; de így kockára tettem volna vagyonomat, azonkívül senkim nem volt Londonban, akihez a bonokat címezni lehetett volna, úgyhogy Párizsban kellett volna maradnom, míg értesítést kapok, hogy bonjaim kifizetése Londonban rendben van. Ugyanis Londonban egyetlen barátom sem volt.

Egyetlen orvossága volt helyzetemnek: egyvalakiben meg kellett bíznom. Elküldtem Amyt a holland üzletemberhez, aki kissé meglepődött, amikor Amy közölte vele, hogy mintegy tizenkétezer pisztolt szeretne átutaltatni Angliába, mondom, az üzletember turpisságra gyanakodott. Mikor azonban megtudta, hogy Amy csak szolgáló, s én magam kerestem fel, mindjárt másként látta a dolgot.

Az üzletember egész magatartásában annyi becsületességet fedeztem fel, olyan bizalomkeltően kezdett ügyem intézéséhez, hogy minden vonakodás nélkül előadtam egész históriámat: özvegy vagyok, el akarok adni néhány ékszert, továbbá bizonyos összeget Angliába szeretnék juttatni, hogy magam is oda utazhassam, de mivel senkit nem ismerek Londonban, nem tudom a módját, hogyan biztosítsam vagyonomat.

Az üzletember nyíltan azt tanácsolta, mikor végighallgatott, hogy a bonokkal utazzam először Amszterdamba és csak onnan Angliába. Így értékeimet a világ legbiztonságosabb bankjában helyezhetem el, ezenkívül pedig ő beajánl egy elismert ékszerszakértőhöz, aki becsületesen közreműködik értékeim eladásában.

Köszönetet mondtam javaslatáért, de olyannyira tartottam az utazás veszélyeitől idegen országban, nagy vagyonnal a birtokomban, hogy nem mertem vállalkozni rá. Az üzletember ekkor felajánlotta, hogy megpróbálja ékszereimet Párizsban értékesíteni, és a befolyt összeget is számlámra írja; néhány napon belül bemutatott egy zsidót, aki hajlandó volt ékszereimet megvenni. Ahogy megpillantotta az ékszereket, rögtön láttam, milyen balgaságra vetemedtem, és tudtam, hogy pusztulásom biztos, sőt talán a kivégzéstől sem menekedhetem meg: annyira megrémültem, hogy már arra gondoltam, megszököm, és összes ékszeremet, egész vagyonomat minden jóváírás nélkül a holland üzletember kezén hagyom. A következő dolog történt.

Amint a zsidó meglátta az ékszereket, nagy hangon karattyolni kezdett hollandul vagy portugálul az üzletembernek, láthatóan mindketten nagyon meglepődtek, a zsidó égnek emelte karját és elszörnyedve nézett rám, majd megint beszélni kezdett, ide-oda vonaglott, arca rángatózott, miközben beszélt, toporzékolt, kezét tördelte, mintha nemcsak megrökönyödésében tette volna, hanem dühroham fogta volna el. Majd sarkon fordult, és úgy nézett rám, mint maga az ördög. Életemben nem rettentem meg ennyire.

Végül nem álltam tovább szó nélkül. Uram, szóltam a hollandushoz, ugyan mit jelentsen ez a sok beszéd? Miért dühöng itt ez az úr? Ha üzletet akar velem kötni, miért nem olyan nyelven beszél, amelyen értek; vagy ha kettőjüknek van valami dolguk, ami előbbre való, visszavonulok, és akkor csatlakozom ismét társaságukhoz, amikor végeztek.

Dehogy, dehogy, asszonyom, mondta a hollandus nagyon nyájasan, maradjon csak, éppen önről és ékszereiről társalgunk, tüstént önnel is közöljük, amiről beszéltünk. Nagyon is önre tartozik a dolog. Rám?, mondtam, ugyan hogyan tartozhat rám, ami ezt az urat ilyen szélsőséges, ilyen sátáni pillantásokra ragadtatja? Úgy néz rám, mintha fel akarna falni a szemével.

A zsidó minden szavamat értette, és változatlan hévvel franciául folytatta mondókáját. Nos, asszonyom, nagyon is önre tartozik, nagyon is, ismételgette fejét rázva, majd a hollandushoz fordult: Kérem, mondja el, miről van szó. Várjunk egy kicsit, mondta az üzletember, beszéljük meg a dolgot előbb magunk között; majd a másik szobába vonultak vissza, ahol továbbra is nagy hangon tárgyaltak egy számomra érthetetlen nyelven. Kissé meglepődtem a zsidó szavain, annyi bizonyos, igen fúrta az oldalamat a kíváncsiság, hogy ugyan mit forgathat a fejében, türelmetlenül vártam visszaérkezésüket, sőt egy szolgát be is küldtem a szobába azzal az üzenettel, hogy beszélni akarok a hollandussal. Mikor belépett, bocsánatát kértem, hogy ilyen türelmetlen vagyok, de addig nem tudok megnyugodni, amíg el nem mondja, miről van szó. Nos, asszonyom, mondta a holland üzletember, magamat is meglepett a dolog. Ez az úr zsidó, elismert ékszerszakértő, ezért küldtem érte, hogy neki adjam el az ön dolgait, de amint rájuk pillantott, felismerte, és amint látta, dührohamban tört ki, mert azt mondja, ezek azok az ékszerek, amelyeket az angol ékszerésztől raboltak el úgy nyolc évvel ezelőtt, mikor a szerencsétlen Versailles-ba igyekezett, hogy bemutassa őket ... hercegének, és éppen az ékszerek miatt gyilkolták meg azt a szegény angolt; ezért akar rábírni mindenáron, hogy megkérdezzem, hogyan jutott ön az ékszerek birtokába; köti az ebet a karóhoz, hogy asszonyomat a törvény kezére kell juttatni, rablógyilkosság vádjával, kideríteni, kikkel cimborált, hogy a gazfickók elnyerjék méltó büntetésüket. Eközben a zsidó hívás nélkül, arcátlanul visszatért, amin újfent megütköztem.

A hollandus jól beszélt angolul, de tudta, hogy a zsidó nem bírja ezt a nyelvet, s így, mikor az megjelent a szobában, nyomban angolra váltotta a szót. Elmosolyodtam, mire a zsidó újabb dührohamban tört ki, fejét rázta, eltorzult az arca, így próbált rám ijeszteni, mert mint franciául elmondta, egy csepp okom sincs a nevetésre. Mindennek fittyet hányva, újból elnevettem magam, láthatta, hogy egy fikarcnyit sem törődöm haragjával, és a hollandushoz fordulva, így szóltam: Ezek az ékszerek Mr. ... angol ékszerész birtokában voltak (készséggel megneveztem néhai uramat), ebben ennek az úrnak igaza van, de tájékozatlanságára vall, ha kérdőre von, hogyan szereztem őket. És ha mindezt egy kicsit jobb modorban teszi, el is mondtam volna neki, ki vagyok: remélem, mindkettőjüket megnyugtatja, ha elmondom, hogy Mr. ... szerencsétlen özvegye vagyok, azé az úré, akit a versailles-i úton oly kegyetlenül meggyilkoltak. Néhai férjemtől nem ezeket az ékszereket rabolták el, hanem másokat, ezeket hátrahagyta nálam, éppen a támadástól való félelmében. Ha másként jutottam volna hozzájuk, hogyan merészeltem volna eladásra kínálni őket, éppen ott, ahol a bűntényt elkövették: bizonnyal egy más helyen próbáltam volna értékesíteni őket.

Közlésem nagyon kellemesen érintette a holland üzletembert, aki becsületes ember lévén, minden szavamnak hitelt adott, aminthogy a házasságot leszámítva, az utolsó szóig igazat is beszéltem. Oly könnyedén és nyugodtan adtam elő a dolgot, hogy nyilvánvaló, semmi részem nem lehet a szörnyű bűntényben, amelyet a zsidó emlegetett.

A zsidót meghökkentette, hogy az ékszerész özvegye vagyok, de mivel magam ellen ingereltem azzal, hogy ördöginek tituláltam nézését, elhatározta, hogy mégiscsak borsot tör az orrom alá; újfent kihívta a hollandust, és közölte vele, hogy a törvény kezére juttat.

Egy szerencsém volt, és ez tette lehetővé, hogy megmenekedjem, az, hogy a bolond nem tudta visszafojtani haragját, és újfent megerősítette, hogy gyilkosság vádjával le fog tartóztattatni, és drágán fogok fizetni azért, amiért sértegetni mertem. Ezzel el is távozott, de megkérte az üzletembert, tüstént tudassa vele, mikor jövök el ismét hozzá. Ha tudta volna, hogy az mindenről beszámol nekem, nem lett volna olyan ostoba, hogy erről is szót ejtsen.

Rossz szándéka azonban nyilvánvaló volt, a hollandus pedig előzékenyen beszámolt róla, mit forgat a fejében a zsidó, bizony nagyon is gonosz tervet. Számomra azonban még szörnyűbb következményei is lehettek volna a dolognak, mint más számára a helyemben, mert a bíróság előtt nem tudtam volna igazolni az ékszerésszel kötött házasság tényét, s így magamra irányíthattam volna bárki gyanúját, sőt az ékszerész angol rokonsága is üldözőbe vehetett volna, ha tudomásukra jut, hogy nem voltam az ékszerész felesége, csak élettársa, vagy nevén nevezve, szajhája, és azon nyomban bejelenthették volna igényüket az ékszerekre, hiszen magam ismertem be, hogy azok férjem tulajdonát képezték.

Mindez nyomban eszembe jutott, amikor a hollandus elmondta, milyen gonosz terveket forgat fejében az átkozott zsidó; a gazfickó (mert mi másnak nevezhetném) meggyőzte az üzletembert, hogy valóban törvény kezére juttat, de arckifejezése elárulta igazi szándékát, nem egyebet, mint azt, hogy megkaparintja az ékszereket.

Mikor először közöltem a hollandussal, hogy az ékszerek kinek a tulajdonát képezték (és itt megneveztem volt férjemet), a zsidó meglepődve kiáltott fel, hogy ugyan hol rejtegethették őket ennyi ideig, hol lehettek, és ki az az asszony, aki ide hozta őket?, tüstént le kell tartóztatni, mármint engem, s a törvény kezére kell adni, és mikor ezt mondta, akkor vágott olyan szörnyűséges képet, és nézett rám olyan sátánian.

A hollandus erre, látván, hogy a zsidó komolyan gondolja mindezt, így szólt: Ugyan, hallgasson már el egy pillanatra, nem kis dologról van itt szó. Menjünk át a másik szobába, és hányjuk-vessük meg a dolgot odabent. Ezzel visszavonultak, amint leírtam, és magamra hagytak.

Ekkor már nyugtalankodtam, mint az imént leírtam, kihívattam a hollandust, közöltem vele, hogy a meggyilkolt ékszerész özvegye vagyok, s a zsidó hiába gyanúsít azzal, hogy mindez nem jogos tulajdonom. Ekkor jelent meg a zsidó is, majd ketten ismét visszavonultak, és mikor a hollandus továbbra is úgy látta, hogy a másik nem áll el tervétől, úgy tett, mintha egy húron pendülne vele, és ráállna javaslatára.

Megegyeztek, hogy jogászhoz fordulnak tanácsért vagy útmutatásért, miként kell eljárni ebben a dologban, s másnap találkoznak, mikorra is a hollandus újra magához rendel az ékszerekkel egyetemben az eladás lebonyolítására. Mégsem lesz ez így jó, mondta az üzletember, inkább ráveszem, hogy hagyja itt az ékszereket, hogy másvalakinek is megmutathassam, s jobb árat kaphassak értük. Helyes, mondta erre a zsidó, én gondoskodom róla, hogy soha többé ne kapja vissza őket; vagy mi magunk tesszük rá a kezünket a király nevében, vagy pedig az asszony örömest itt hagyja, hogy a rá váró kellemetlenségektől szabaduljon.

A hollandus minden javaslatra ráállt, és megegyezésük szerint másnap reggel kellett találkozniuk, én pedig ott hagyom az ékszereket, és másnap délután négy órakor ismét jelentkezem; ezzel elváltak, csakhogy a derék hollandus elszörnyedvén a kegyetlen terven, tüstént közölte velem az egész fondorlatot. Most pedig, asszonyom, mondta, nyomban fontolja meg, mit akar tenni.

Azt válaszoltam, ha biztos volnék benne, hogy a bíróság igazol, cseppet sem félnék a gazfickótól, csakhogy nem tudom, hogyan intézik az effajta ügyeket Franciaországban. Elmondtam, hogy legnehezebben házasságomat tudnám igazolni, hiszen Angliában kötöttem, ráadásul Anglia egy távol eső részén, és szinte lehetetlen volna megszereznem a bizonylatokat, mert titokban esküdtünk meg. De ami a férje halálát illeti, asszonyom, annak körülményeit hogyan tudja igazolni? Nos, feleltem, ki tudhat erről? Angliában, tettem hozzá, ha erre vonatkozóan bárki gyanúba keveredik, először is bizonyítékokkal kellene igazolni a tényt, vagy legalább azt, hogy a gyanúnak van alapja. Mindenki tudja, hogy férjemet meggyilkolták, azt is, hogy kirabolták, de azt már senki sem tudhatja, hogy mit vittek el tőle, még én magam sem. És engem miért nem kérdezett senki? Párizsban élek, és azóta senkinek nem jutott eszébe olyan arcátlanság, hogy gyilkossággal vádoljon.

Engem teljesen kielégít a válasz, mondta a hollandus, de gazfickóval van dolgunk, az pedig semmitől nem riad vissza, meg kell fontolni, mivel védekezzünk. Tőle minden kitelik, bármire leteszi az esküt. És ha arra esküszik meg, hogy az ön férje azon a bizonyos reggelen megmutatta neki éppen ezeket az ékszereket, hogy felbecsültesse őket, mert tudni akarta, milyen árat kérjen ... hercegétől?

Nos, akkor, mondtam én, arra is megesküdhet, hogy én magam gyilkoltam meg férjemet, ha úgy véli, hogy ezzel használhat magának. Igaz, mondta a kereskedő, és ha ezt megteszi, nem tudom, mi mentheti meg asszonyomat a haláltól, de jómagam kiterveltem valamit: neki az a szándéka, hogy a Châteletbe viteti asszonyomat, hogy a gyanú alaposnak tűnjék, és lefoglaltatja az ékszereket, majd ha asszonyom cserébe nekiadja az ékszereket, eláll a vádemeléstől. Nos, a kérdés az, hogyan tudja asszonyom ezt elkerülni.

Szerencsétlenségemre, uram, feleltem, nincs időm a gondolkodásra, és nincs barátom sem, akitől tanácsot kérhetnék. Az ártatlan bizony áldozatul eshet ilyen arcátlan fickónak, aki nem riad vissza a hamis eskütől, bárkit hóhérkézre juttathat. De mondja, uram, olyan itt az igazságszolgáltatás, hogy miközben folyik ellenem az eljárás, ez a fickó megszerezheti az értéktárgyaimat?

Nem tudom, mit lehet tenni ilyen esetben, de ha nem ő, akkor maga a bíróság teszi rá a kezét, és bizonyára nagyon nehezen tudná ismét visszaszerezni őket. A költségek felemésztenék az ékszerek értékének legalább felét. Véleményem szerint sokkal helyesebb lenne, ha elejét vennénk, hogy egyáltalán megszerezzék őket.

De mitévő legyek, kérdeztem, hiszen már tudomásukra jutott, hogy nálam vannak az ékszerek. Ha letartóztatnak, kötelezhetnek rá, hogy adjam elő őket, és ha ezt megtagadom, fogva tartanak, míg ki nem adom.

Nem, asszonyom, mondta a kereskedő, de ahogy ez a gazember mondta, kínvallatásnak vethetik alá asszonyomat, azzal az ürüggyel, hogy kicsikarják önből férje gyilkosainak nevét.

Kicsikarják! Hogyan csikarhatnak ki belőlem valamit, amiről sejtelmem sincs?

Ha pellengérre kerül és vallatóra fogják, akkor is kiszedhetik önből a vallomást, ha nem asszonyom volt a tettes, és akkor semmi sem mentheti meg.

A kínvallatás gondolata majd halálra rémített, és minden lelkierőm elhagyott. Hogy ilyesmit bevalljak, nem, ez lehetetlen!

Egyáltalán nem lehetetlen. A világ legártatlanabb emberei is bevallottak már olyan dolgokat, amikről még csak nem is hallottak, nemhogy részük lett volna benne.

Akkor hát mit tegyek? Mit tanácsol?

Nos, mondta a hollandus, távozzék el a városból. Amúgy is az volt a szándéka, hogy négy-öt napon belül elutazik, induljon hát el két napon belül, és ha elfogadja tervemet, folytatta, el tudom intézni, hogy távozása után még jó néhány napig ne sejtse senki, hogy ön már nincs Párizsban. Ezután közölte velem annak a gazfickónak a tervét, hogy odarendeltet engem másnap délutánra, csak azért, hogy lefogasson, a derék ember pedig csak azért színlelte, hogy egyetért a zsidóval, közreműködik a gonosz tervben, és megszerzi számára az ékszereket, hogy időt nyerjünk. Kiállítom önnek, mondta a hollandus, a kívánt bonokat, és szavatolom, hogy nem lesz baj a kifizetéssel, most pedig fogja az ékszereit, és még ma este menjen el St. Germain’s en Lay-be; adok ön mellé egy embert, aki holnap Rouenba kíséri egy ottani hajómhoz, mely már készen áll, hogy Rotterdamba induljon. Fel fogják engedni a hajóra, és utasítom a legénységet, hogy amint a fedélzetre lép, vonják fel a vitorlákat, s küldök egy levelet rotterdami barátomnak, hogy gondoskodjék asszonyomról.

Akkori helyzetemben ez túlságosan jóságos ajánlat volt ahhoz, hogy visszautasítsam, és ne mondjak szívből jövő köszönetet érte. Ami az indulást illeti, már mindent előkészítettem, úgyhogy csak haza kellett mennem, magamhoz kellett vennem két-három bőröndöt, ládát, Amymet, és máris indulhattam.

Ezután az üzletember elmondta, hogyan hitegeti majd a zsidót, míg én biztonságba nem kerülök, és valóban nagyon ravaszul kitervelte. Először is, holnap, mikor idejön, azt mondom neki, hogy megegyezésünk szerint megkértem önt, hagyja nálam az ékszereket, de ön ehelyett azt ajánlotta, hogy délután hozza magával őket, úgyhogy négy óráig várunk majd önre. Akkor pedig, mintha éppen abban a pillanatban érkezett volna, felmutatok egy öntől származó levelet, amelyben közli, hogy egy váratlan látogatás megakadályozta, nem tud eljönni, de kérjem meg társamat, hogy tartsa pénzét készenlétben, mert sürgősen el akarja adni ékszereit, s másnap ugyanabban az időben feltétlenül meg fog jelenni.

A következő napon ismét várni fogunk asszonyomra, folytatta a hollandus, nyugtalanságot fogok színlelni, mintha nem érteném, miért nem jön, és megegyezünk majd a zsidóval, hogy másnap lefogatjuk asszonyomat, csakhogy másnap reggel értesíteni fogom, hogy asszonyom járt házamban, de mivel nem találta itt társamat, újabb időpontot beszéltünk meg. Mikor eljön, ékesen ecsetelem neki, mennyire nem is sejti asszonyom a veszélyt, mennyire fájlalta, hogy már nem találta itt üzletfelét, és általam újabb találkozóra hívja másnap délután három órára. Ekkor azonban asszonyom ismét üzen, hogy rosszulléte miatt kénytelen megint elhalasztani a találkozót, de másnap már egészen bizonyosan el tud jönni; végezetül ezen a napon asszonyom se nem üzen, se meg nem jelenik, életjelt sem ad magáról, mert erre az időre már Hollandiába ér.

Hogyne fogadtam volna el tervét, hiszen oly körültekintően eszelte ki, és oly őszinte jóakaratról tett tanúságot, hogy elvégeztem magamban: kezére bízom életemet-halálomat. Tüstént hazatértem, és Amyt előreküldtem néhány úticsomaggal. Finom bútoraimból néhány rakományt a hollandushoz küldtem letétbe, majd a ház kulcsaival visszatértem hozzá. Itt elrendeztük pénzügyeinket: hétezer-nyolcszáz pisztolt bíztam rá érmében és papírban, ezenkívül egy négyezer pisztolra szóló, félévenként három százalékot kamatozó „Párizsi Városháza” kölcsönkötvény másolatát, mely okmánynak eredetijét magamnál tartottam, s a félévenkénti felvételre is meghatalmazást adtam.

Mindenemet nyugodt lélekkel rábíztam volna, annyira becsületes volt, sőt távol állt tőle még a szándék is, hogy bármiben ártson nekem. Végre is hogyan kételkedhettem volna benne az után, hogy megmentette az életemet, és ami bizonyos, megkímélt a meghurcoltatástól és a pusztulástól?

Mindent előkészített, mire visszaérkeztem, megbeszélésünk szerint. Ami pénzemet illeti, először is kaptam tőle egy Rotterdamban fizetendő, négyezer pisztolra szóló váltót, amely egy genovai bankház intézvénye volt egy párizsi kereskedőhöz, a hollandus forgatmányával; biztosított róla, hogy pontosan kézhez kapom az összeget, így is lett, a megjelölt napon; a fennmaradó összeget pedig ugyancsak váltók formájában nyújtotta át, melyek az ő intézvényei voltak különböző hollandus kereskedőcégekhez. Ékszereimet is, már ahogyan tudtam, biztosítottam, s még aznap este egy barátja fogatán St. Germainbe, majd Rouenba értem. A kereskedő mellém adta egyik szolgáját is, aki lóháton kísért, és az úton segítségemre volt; ő közvetítette ura parancsát az indulásra, mikor a hajó kapitányának színe elé kerültünk. A hajó Rouentól mintegy három mérföldnyire horgonyzott a folyón, s én azonnal hajóra szálltam. Három órára rá útnak indultunk, és másnap a nyílt tengeren hajóztunk, így váltam el Franciaországtól, s ép bőrrel evickéltem ki egy csúnya ügyből, mely vesztemet okozhatta volna, sőt olyan ágrólszakadtan kellett volna visszatérnem Angliába, amilyen nem sokkal azelőtt voltam, hogy az országot elhagytam.

Most bőségesen volt időnk, hogy Amyvel visszatekintsünk arra a gonosz kelepcére, amiből megmenekültünk; ha még lett volna bennem hit, ha bíztam volna bármennyire is egy felsőbb hatalomban, amely irányítja és kormányozza a földön a történések okait és kimenetelét, ilyen élmény után, amiben részem volt, bizony lett volna okom, hogy köszönetet mondjak nemcsak amiért ilyen gazdagság birtokába jutottam, hanem azért is, hogy megmenekedhettem a biztos romlásból; csakhogy ilyesminek nyoma sem volt bennem; hálásnak hálás voltam éppen, de egyedül nagylelkű barátom, a hollandus üzletember iránt éreztem csak hálát, aki nélkül áldozatul estem volna a fenyegető veszélynek.

Őszinte hálát éreztem jóságáért és becsületességéért, mint már mondottam, s elhatároztam, hogy amint hányattatásaim végére jutok, ennek valamiképpen jelét is adom, egyelőre azonban a legnagyobb bizonytalanság vett körül, ami nem kevés aggodalmat okozott: a váltók kétségtelenül a kezemben voltak, és kibocsátójuk tisztességében nem lett volna okom kételkedni, hiszen megmentésemben, mint erről beszámoltam, oly sok jóindulatot árult el; de én nyugtával dicsérem a napot: lehet, hogy ezreket kell majd veszítenem, mikor sor kerül a váltók bemutatására, sőt nem lehetetlen, hogy összejátszottak a zsidóval, megfélemlítettek, hogy elmeneküljek, mivel az életem forog kockán, ők pedig később menekülésemre hivatkozva bizonyítanák bűnösségemet, így tennék rá kezüket vagyonomra. Ha a váltók hamisak, akkor sem tehetek semmit. Mindez persze csak felrémlett bennem, és valóban alaptalannak bizonyult, mert jótevőm ízig-vérig becsületes ember módjára cselekedett: egyenesen, önzetlenül járt el, nem kecsegtette a busás haszon, s igaz nyílt jószívűségben nem mérkőzhet vele senki a világon. Amit keresett a váltókon, feltétlenül megérdemelte, annyi haszon a kereskedelemben vitán felül jogos; egyetlen garassal sem rövidített meg.

Mikor hajónk Dover és Calais között haladt, ismét megpillantottam szeretett Angliámat, azt az Angliát, amelyet már szülőhazámnak tekintettem, hiszen ott nevelkedtem, furcsa öröm öntötte el a szívemet, mérhetetlen vágy fogott el, hogy partra léphessek, s nem sajnáltam volna akár húsz pisztolt sem a hajó kapitányától, ha nyomban kiköt, ő azonban azt válaszolta, hogy száz pisztol ellenében sem teheti meg, s én magamban azért fohászkodtam, bárcsak vihar vetné ki hajónkat az angol partokra, s én végre angol földre tehetném a lábam.

Két-három órán keresztül járt fejemben e gonosz gondolat, miközben a kormányos észak felé irányította hajónkat, és az angol partok lassan eltűntek szemem elől, jobb kéz felől, vagy mint a hajósok mondják, menetirányban pedig a flamand partok bontakoztak ki. Amint elmosódtak az angol sziklák, csökkent bennem a vágy is, hogy tüstént partra lépjek, be is láttam, milyen bolondos ötlet lett volna hátráltatni utunk végcéljának elérését: ha kitettek volna Angliában, előbb-utóbb vissza kellett volna hajóznom Hollandiába váltóim érvényesítése végett - mivel a váltók tetemes összegre rúgtak, és Hollandiában senkim nem volt, akit megbízhattam volna az ügy lebonyolításával, mindent csakis személyesen intézhettem. Alig telt el néhány óra, változni kezdett az idő, feltámadt, fütyült a szél, és a tengerészek oda-odakiáltottak egymásnak, hogy kemény idő lesz éjszaka. Két órával napnyugta előtt lehetett, éppen elhagytuk Dunquerque-et, és Ostende felé jártunk, mikor tombolni kezdett a szél, magasra csaptak a hullámok, félelmetes volt minden, különösen nekünk, akik annyit értettünk az egészből, amennyit láttunk; egyszóval leszállt az éjszaka, koromsötét lett, a szél egyre erősödött, és két óra telhetett el az éjszakából, amikor rettenetes vihar tört ki.

Nekem nem ez volt a legelső találkozásom a tengerrel, hiszen gyermek voltam, amikor Rochelle-ből hajón Angliába érkeztem, és ugyancsak hajón utaztam a Temzén Londonba, majd vissza Franciaországba jó pár évvel azután. De a fejem felett tengerész vezényszavak harsantak, kezdtem megrémülni, hiszen viharban még sohasem voltam a tengeren. Mikor aztán egyszer elhatároztam magam arra, hogy kitekintek a fedélköz ablakán, olyan rémület fogott el (a sötétség, a tomboló szél, a toronymagas hullámok, a holland matrózok lázas sietsége, a számomra érthetetlen nyelv, amelyből annyit sem értettem, káromkodás-e vagy ima), nos, olyan szörnyű döbbenet fogott el, hogy még az életemért is reszkettem.

Visszatérvén a szalonba, ott találtam Amyt, szörnyen elővette a tengeribetegség, bár adtam már neki egy korty szíverősítőt az imént. Mikor Amy látta, hogy szó nélkül leülök, kétszer-háromszor rám nézett, majd nem bírta tovább, és a lábam elé omlott: Drága asszonyom, mi lelte? Mitől ilyen sápadt? Csak nincs rosszul? Mi baj érte? Nem válaszoltam most se, csak néhányszor égnek emeltem a karomat. Amy kettőzött aggodalommal ostromolt. Erre sem szóltam, csak ennyit: Eridj a fedélköz ajtajához és tekints ki!, a szegény lány el is ment, de olyan döbbent arccal tért vissza, hogy olyat még soha senkin nem láttam. A kezét tördelte, és így kiáltozott. Végünk van, végünk van! Elsüllyed a hajó! Mindnyájan odaveszünk! Fel s alá rohangált a kabinban, mint aki az eszét vesztette. Én is rettegtem, de mikor láttam, mennyire szenved szegény, ez kissé magamhoz térített, és beszélni kezdtem hozzá, biztattam, hogy van még remény. Elmondtam, hogy sok-sok hajó éli túl a vihart, buzdítottam, higgyen benne, hogy nem fúlunk a vízbe; igaz, szörnyű vihar volt, de akkor még nem is sejtettem, hogy a matrózok is mennyire meg voltak rémülve. Minden erőmmel vigasztaltam, bár nehéz volt az én szívem is, akárcsak az övé: szinte láttam, hogy farkasszemet néz velem a halál, de más is nyugtalanított: a lelkiismeretem. Nagyon fel voltam dúlva, és senki nem önthetett volna belém erőt.

Amy viszont annyival rosszabb állapotban volt nálam, annyival jobban megrémült, hogy legalább míg őt vigasztaltam, elfoglaltam magam valamivel. Körbe-körbe szaladgált, mondom, a szalonban, mint aki eszét vesztette, és egyre kiáltozott: Végem van, végem van! A vízbe pusztulok!, és ehhez hasonlókat, míg egyszer a hajó nagyot rándult, nyilván a hullám lökött egyet rajta, Amy arcra bukott, mert szegény lány annyira legyöngült már a tengeribetegségtől, hogy elesett, beverte a fejét a támaszfalba, s valósággal élettelenül terült el a padlón, legalábbis az életnek semmi jelét nem adta.

Segítségért kiáltottam, de akárha hegytetőn hangzott volna el, ahol öt mérföldnyi körzetben teremtett lélek nincs, mert a matrózok olyan zajjal sürögtek-forogtak, hogy senki nem hallotta, senki sem jött segítségemre. Kinyitottam az ajtót, hogy a fedélközből hívjak segítséget, de leírhatatlan rémületemre csak két matrózt láttam ott, térden imádkoztak, s egy harmadik a kormányosfülkében a kormánykerék mellett néha felnyögött, amit imának véltem, de valószínűleg csak matróztársainak felelt, akik felülről irányították, milyen irányba fordítsa a kormánykereket.

Itt hiába kerestem segítséget, Amy pedig ott feküdt mozdulatlanul, nem lehetett tudni, él-e, hal-e. Visszatértem hát hozzá, felemeltem, hátát a támfalnak döntve felültettem, és zsebemből egy kis üvegcsét vettem elő, orrához tartottam, bedörzsöltem a halántékát, de Amy erre sem mutatott semmi életjelt, pulzusa is alig vert. Jó időbe telt, míg kezdett magához térni, de eleinte semmire sem emlékezett, ami történt vele. Mikor visszanyerte öntudatát, megkérdezte, hol van. Azt válaszoltam, hajón, de csak az Isten a tudója, meddig. Nincs még vége a viharnak? Egyáltalán nincs, feleltem. De hiszen, asszonyom, az előbb mintha teljesen csönd lett volna, a szél se fújt (míg ájultan hevert). Csönd? Attól ugyan még messze járunk, dehogy csendesült el a szél; lehet, hogy lassan lecsillapodik, de addigra mi már valamennyien vízbe fúlunk, és a mennyországban leszünk.

A mennyországban? Mi készteti asszonyomat, hogy a mennyországról beszéljen? Még hogy én a mennybe jussak! Nem, ha vízbe fúlok, elkárhozom. Hát nem tudja, asszonyom, milyen elvetemült teremtés vagyok én? Két férfi szajhája voltam, és gyalázatosan vétkeztem tizennégy éven át. Asszonyom tudja ezt, és tudja Isten is. Ha meghalok, ha vízbe fúlok, mi lesz velem? Bizony örök időkre elkárhozom, igen, úrnőm, örök időkre, végem van! Elvesztem! Ha vízbe fúlok, örökre elvesztem!

Az olvasó könnyen elképzelheti, milyen döfés volt szívembe Amy minden egyes jajszava. Rögtön ez járt az eszemben: szegény Amy! Ugyan mit követtél el, amit én nem? Én nemcsak a magam bűneiért, de a te vétkeidért is felelős vagyok. Eszembe jutott, hogy az ördög szolgálatába szegődtem, én vittem rossz útra, hiszen magam vetkőztettem le Amyt, magam tuszkoltam annak a férfinak az ágyába, akivel már magam is vétkeztem. Amy csak engem követett, én voltam a rossz példa a szeme előtt, minden ballépésére én vettem rá; együtt vétkeztünk, együtt is süllyedünk a tenger fenekére.

Mindez felrémlett előttem, míg Amy jajongott mellettem: én vagyok a gonosz! Én vittelek a romlásba, Amy! Én tettem, hogy bűnbe ess, és most neked kell szenvedned az én bűnömért! Ha elkárhozol örök időkre, ugyan milyen bűnhődés jut nekem osztályrészemül?

Csak annyi volt a különbség közöttünk, hogy én mindezt magamban sóhajtoztam, befelé gyászoltam. Amy meg hevesebb természetű lévén, fennhangon beszélt, kiáltozott, sikoltozott, mint akinek ütött a végórája.

Csak kevés vigasztalással tudtam Amynek szolgálni, de annyit elértem, hogy összeszedte magát egy kissé, és nem kürtölte szét a hajó egész személyzetének, milyen gondolatok gyötrik. De amikor a legjobban fegyelmezte magát, még akkor is éreztem a hangján az iszonyatot, ahogy elmúlt életéről beszélt, és továbbra is egyre hajtogatta, hogy el fog kárhozni, amit szörnyű volt hallanom, hiszen magam sem számíthattam másra.

Engem is elfogott azonban a bűnbánás, és viselt dolgaimra gondolván, kétszer-háromszor én is elpityeredtem. Isten irgalmazzon nekem, hajtogattam, és ezerszer is fogadalmat tettem, hogyan élek ezután, ha Istennek úgy tetszik, és megmenekülök; megváltozom, erényesen fogok élni, magányosan, férfi nélkül, és bűnös úton szerzett vagyonom nagy részét jótékony célra fordítom.

Sötét gondolataim közepette a legnagyobb megvetéssel és borzadva tekintettem vissza előző életemre. Pirultam és nem értettem, hogyan is lehettem képes minderre, meg is feledkezve tisztességről, erényről, olyannyira, hogy testemet pénzért áruba bocsátottam. Megfogadtam: ha ez egyszer úgy tetszik Istennek, hogy megment a haláltól, soha többé nem leszek ugyanaz, aki voltam.

Amy is imádkozott, fogadkozott, esküdözött: mentse csak meg Isten most az egyszer, új életet kezd. Hajnalodott, de a vihar még mindig nem hagyott alább. Mindenesetre megértük, hogy ránk virradt a következő nap, mert ezt egyikünk sem remélte. A hullámok még mindig toronymagasra hágtak, és a víz moraja éppoly szörnyűséges volt, akárcsak a hullámok látványa; a part még mindig sehol, a matrózok végképp nem tudtak tájékozódni. Nagy boldogságunkra azonban mégis partot értünk, mégpedig angol partot, valahol Suffolk grófságban. A hajó oly leromlott állapotban volt, hogy nagy nehézségek árán továbbhajóztunk Harwich kikötőjébe, ahol végre teljes biztonságban érezhettük magunkat. A hajó annyira megtelt vízzel, hogy ha még azon a napon nem kerülünk partra, napszállta előtt biztosan elsüllyed, mondták a tengerészek és a javítómunkások, akiket a kapitány a lékek betömésére felfogadott.

Amy nyomban jobban lett, mihelyt meghallotta, hogy az emberek közeli partot sejtenek. Ki is ment a fedélzetre, és ezekkel a szavakkal jött vissza: Ó, asszonyom, valóban látható már a part. Mintha csak tarajos felhők lennének, annak is néztem; de ha tényleg a part az, akkor bizony még sokáig tart, amíg elérjük, a tenger olyan viharos, hogy addig még százszor is elpusztulhatunk. Soha ilyen rémséges látványt. A hullámok olyan magasak, mint a hegyek; biztos elnyelnek bennünket, akármilyen közel van is a part.

Én már bizakodóbb voltam. Ha valóban partot látunk, akkor nyilván megmenekülünk. Meg is mondtam Amynek, nem ért ilyesmihez, nyugodt lehet, ha már egyszer előttünk a szárazföld, elindulnak egyenesen feléje, kikötőt keresnek; csakhogy, mint Amy hírül adta, a part valóban roppant messze volt még. Csakugyan felhőnek is lehetett volna nézni a szárazföldet, és attól tartottunk, a hullámok még szétzúzhatják hajónkat odáig. Amy újból elcsüggedt, szótlan lett. A szél azonban keletről fújt, és hajónkat a part felé sodorta, úgyhogy félórával később, mikor kikémleltem a fedélköz ablakán, már sokkal közelebb látszott a part. Visszamentem hát, és lelket öntöttem Amybe, s magam is új erőre kaptam.

Körülbelül egy óra múltán, sokkal több nem lehetett, határtalan örömünkre megpillantottuk Harwich kikötőjét, és nyílegyenest a kikötő felé tartva, néhány percen belül nyugodt vízen siklottunk; mondanom sem kell, milyen elmondhatatlan megnyugvás volt ez valamennyiünk számára. Így kerültem tehát időnek előtte, akaratommal és valóságos érdekeimmel ellentétben egy vihar jóvoltából oda, ahova kívánkoztam: Angliába.

Sem Amynek, sem nekem nem vált hasznunkra a kaland, mert amint elmúlt fejünk felől a veszély, úgy párolgott el félelmünk is a haláltól és attól, ami utána következik. Megbánás, fogadalmak, mind feledve voltak, visszanyertük régi kedélyünket és életfelfogásunkat, ismét olyanok lettünk, amilyenek voltunk, ha ugyan nem rosszabbak. Ezért hát örök igazság, hogy a halálfélelem sugallta bűnbánat szertefoszlik, amint a veszélynek vége; ritkán váltják valóra az olyan fogadalmakat, melyek betegágyban vagy viharos tengeren hangzanak el.

Persze azt nem állítom, hogy ez máról holnapra következett be: a nagy rémület egy ideig még markában tartott bennünket, a vihar nem fújta szét nyomban rémületünket. Amy első tette, mihelyt partra lépett, az volt, hogy a földre vetette magát és megcsókolta: hálát adott Istennek, amiért megóvta a vízbefúlástól, majd így szólt hozzám: Remélem, úrnőm, eztán már soha nem száll tengerre.

Magam sem értem, mi történt velem, de Amy sokkal nagyobb bűnbánatot árult el a tengeren, és sokkal jobban örült, hálát adva Istennek, mikor épségben földet ért a lábunk, mint én. Valahogy eltompultam minden iránt, nem tudom más magyarázatát adni. Nekem is éppúgy eltelt a lelkem rémülettel, én is ugyanolyan élesen láttam magam előtt a halál ábrázatát, mint Amy, de én nem tudtam feloldódni, gondolataimat nem mondtam el senkinek. Komor, magamba zárt bánat fogott el, mely sem szavakban, sem könnyekben nem tudott kitörni, s annál nehezebb volt elviselni.

Elborzadtam, visszatekintvén gonosz életemre, és bizton hittem, hogy a mélységek legmélyére kerülök, midőn a túlvilágon számot kell adnom minden cselekedetemről; s ilyen lelkiállapotban csak elszörnyedhettem, amikor magam elé idéztem romlottságomat, mint mondottam. Csakhogy az én megbánásom nem az igazi forrásból fakadt: romlottságomat, vétkeimet nem Isten elleni véteknek, az Ő szent voltát sértő bűnnek, könyörülete semmibevevésének és jósága megcsúfolásának láttam. Nem szálltam igazán magamba, bűneimet nem igazi színükben láttam, eszembe sem jutott Megváltóm, nem benne reménykedtem. Úgy szálltam magamba, mint a bűnöző, aki a vesztőhelyre érve bánja, hogy elkövette tettét, de nem azért, mert bűnt követett el, hanem csak azért, mert már a nyakán érzi a kötelet.

Igaz, hogy Amy bűnbánata is elillant, akár az enyém, de nem oly hamar. Egy ideig mindenesetre mindketten nagyon lehangoltak voltunk.

Amint kishajó jött értünk, partra szálltunk, és rögtön a harwichi fogadó felé vettük utunkat, hogy ott meghányjuk-vessük dolgainkat: Londonba menjünk-e, vagy várjuk ki a hajó javítását, ami a matrózok szerint legalább két hetet vett volna igénybe, és hajózzunk tovább, ahogy eredetileg üzleti ügyeim megkívánták, Hollandiába?

A józan ész szava arra ösztökélt, hogy nyomban induljak Hollandiába, mert ott kaphatom meg minden járandóságomat, ott fordulhatok a párizsi hollandus kereskedő ajánlólevelei révén köztiszteletben álló, becsületes személyekhez, akik viszont elláthatnak ajánlólevelekkel, hogy Londonban se maradjak ismerős nélkül. Minden vágyam az volt, hogy előkelő emberek társaságába kerülhessek Londonban. Jelenlegi helyzetemben azonban egyetlen ismerőst sem tudtam volna felkutatni. Ezért eltökéltem, hogy bármi történjék is, első utamnak Hollandiába kell vezetnie.

Amy azonban sírva fakadt, és egész testében remegni kezdett; majdnem roham fogta el, mikor csak megemlítettem neki, hogy újból vízre szállok. Könyörgött, ne menjek, de legalábbis ne kívánjam, hogy velem tartson, még ha ez azt jelenti is, hogy koldulnia kell. A fogadóban kinevették, tréfálkozva megkérdezték, van-e valami be nem vallott bűne, ami a lelkiismeretét terheli, s amiért nem mer vízre szállni; mert ha megint viharba kerül, és történetesen valamikor együtt hált gazdájával, rémületében bizonyosan elmondaná úrnőjének; mert gyakorta megesik, hogy fiatal cselédek tengeri vihar idejében ijedtükben kifecsegik valahány fiatalember nevét, akivel együtt háltak; volt egy szolgáló, aki úrnőjével nagy viharba került; gazdája, egy londoni ..., aki a Cityben az ... utcában lakott. A lány rémületében bevallotta úrnőjének, hogy együtt hált gazdájával és a műhelybéli segédekkel ilyen és ilyen gyakran, itt és itt, és így tovább; mire Londonba visszaérve úrnője nekirontott férjeurának, és voltaképpen a csacska lány az egész család romlását idézte elő. Amynek nem kellett szégyenkeznie, mert igaz, hogy együtt hált gazdájával, de ez úrnője tudtával, sőt, úrnője akaratából esett meg. Ez az én bűnöm volt, nem az övé, és világosan belátom, oly rút dolgot követtem el, amit hiába is lepleznék.

Úgy gondoltam, hogy mire elkészül a hajónk, Amy víziszonya is elmúlik, ehelyett azonban a szegény lány egyre rosszabbul lett. Mikor indulni kellett, hogy oda ne vesszen a befizetett útiköltség, Amy annyira megrémült, hogy valósággal roham tört ki rajta, s a hajó mégis nélkülünk indult tovább.

De mint fentebb kifejtettem, hollandiai utazásom elengedhetetlenül szükséges volt, arra kényszerültem hát, hogy egy teherhajón kis idővel később Amy nélkül elinduljak. Amynek meghagytam, hogy Londonba menjen, és ott várja be további utasításaimat. Ráérő hölgyből üzletasszony vált belőlem, és a lebonyolítandó üzlet nem is volt csekély.

Felfogadtam egy szolgát Harwichban, aki járt Rotterdamban, ismerte a várost, beszélte a nyelvét, s így nagy segítségemre lehetett, és útnak indultam. Könnyű, gyors átkelésünk volt, kellemes volt az idő, és Rotterdamba érvén hamarosan ráakadtam kereskedőmre, aki megkülönböztetett tisztelettel fogadott. Először elfogadta négyezer pisztolos váltómat, s pontosan ki is fizette; a többi, Amszterdamban fizetendő váltómat elküldette Amszterdamba, és így szerezte meg a jelzett összegeket számomra; és bár az egyik ezerkétszáz koronára szóló váltót nem fogadták el, ezt ő maga fizette ki helyettük a forgató iránti tiszteletből, mint mondotta, s ez a megbecsülés párizsi kereskedő barátomnak szólt.

Ekkor tárgyalásokat kezdtem általa ékszereimet illetően. Jó néhány ékszerésszel becsültette fel őket, külön-külön és együttesen. Különösen egyikük értett nagyon az ékszerekhez, és bár ő nem foglalkozott akkoriban adásvétellel, pártfogóim felkérték, legyen jelen a tárgyalásokon, nehogy kárt szenvedjek.

Mindez majd egy fél évig húzódott. Magam intéztem dolgaimat, nagy összegek forogtak a kezemen, s hamarosan jobban beletanultam, mint valami gyakorlott üzletasszony. A bankban nagy összegű számlám volt már, és készpénzváltók, bonok révén még többet mondhattam magaménak.

Úgy három hónapja lehettem Rotterdamban, mikor Amy arról értesített, hogy levelet kapott, mint írta, barátjától, a herceg komornyikjától, aki valóban jó barátja lehetett, mert Amy bevallása szerint legalább száz ízben háltak együtt, vagyis olyan sűrűn, ahogy a férfinak kedve szottyant rá; de nagyon valószínű, hogy a nyolc év folyamán több alkalommal is. Őt nevezte tehát barátjának Amy, s levelezésben állottak. Ő írta, hogy különös „jó barátom”, valóságos férjem, a zsandár, meghalt, egy véletlen összetűzés alkalmával vesztette életét; Amy pedig, amilyen cafka, üdvözletét küldte, hogy most már istenigazában szabad asszony lehetek. Most egyéb dolga sincs úrnőmnek, mint hogy Angliába hajózzon, hintót-lovakat vegyen, és ha úrnőm szépsége és jósága nem csinál úrnőmből hercegnőt, akkor kutya legyek, írta. Én azonban még nem bonyolítottam le ügyeimet, különben sem volt kedvem újabb házasságot kötni. Olyan balszerencsém volt első férjemmel, hogy a házasságnak még csak a gondolatától is borsózott a hátam. A feleséggel közönyösen bánnak, a szeretőt szenvedéllyel szeretik; a feleség csak szolga, a szerető viszont uralkodó; a feleség lemond mindenéről, elítélik, ha magára gondolva pénzt rak félre, még a gombostűpénz miatt is csak korholás éri; a szerető viszont valóra váltja a mondást, hogy ami a férfié, az az övé is; a feleség ezer sértést nyel le, vissza nem vághat, ha nem akarja, hogy utcára tegyék; a sértett szerető viszont azon nyomban új férfit talál.

Ezek az én érveim a szajhaság mellett, mert más szemmel nem néztem soha; az sem jutott eszembe, hogy másrészről a feleség tisztességgel mutatkozhat férje oldalán, otthona van, háza, szolgái, fogata, barátokat láthat vendégül, gyermekeit ország-világ előtt vállalhatja, viszonzásul ragaszkodást és szeretetet kap, hiszen saját gyermekei, s az angol törvények értelmében férje birtokára is igényt tarthat, ha az meghal, s ő özvegységre jut.

A szajha ezzel szemben csak szállásán lapít, sötéttel jönnek látogatói, sem Isten, sem ember nem áll ki érte; egy ideig eltartják, de előbb-utóbb elejtik, és sorsára hagyják. Ha gyermeke születik, azon kell lennie, hogy megszabaduljon tőle; ha megéri, rá kell jönnie, hogy gyermekei gyűlölik és szégyellik; addig mondhatja magáénak a férfit, amíg abban dühöng az ördög, a bűn; ezért amíg az övé, kiszipolyozza, ha a férfi megbetegszik vagy bajba esik, a szajhát terheli a vád. Minden vétkét a szajhára hárítja a férfi, és ha a megbánás útjára tér, ha csak egyetlen lépést tesz a javulás felé, első cselekedete, hogy kiebrudalja szeretőjét, elhagyja, elbánik vele, meggyűlöli, és soha lakása tájára sem megy. És tegyük még hozzá, ami biztos törvény: mennél őszintébb, nyíltabb a megbánás, annál jobban meggyűlöli a férfi, lelke mélyéből elátkozza volt szeretőjét; jótét lélek az a férfi, aki Isten bocsánatát kéri volt szeretője bűneire is.

Feleség és kitartott szerető közt tehát annyiféle a különbség, és nekem oly sok alkalmam volt, hogy kitapasztaljam valamennyit, hogy jó ideig elidőzhetnék ennél. De az én dolgom az, hogy történetet mondjak el. Hosszú még tévelygésem története. Ha elbeszélésem tanulsága még visszatérítene erre a témára, szentelek neki időt. Most azonban haladjunk tovább.

Mialatt Hollandiában időztem, jó néhány levelet kaptam barátomtól (joggal nevezhetem így) Párizsból, melyekben beszámolt róla, hogyan mesterkedett tovább az a gazfickó zsidó, miután kereket oldottam; hogyan türelmetlenkedett, míg a kereskedő azzal hitegette, hogy elfoglaltságom miatt még nem jöhetek, és hogyan tombolt, mikor megtudta, hogy bottal ütheti a nyomomat.

Azt hiszem, távozásom után fáradhatatlanul nyomozott utánam, mígnem rájött, hol laktam; azt is megtudta, hogy egy rangos férfi kedvese voltam, hogy kié, nem tudta, csak inasa libériájának színére jött rá. Mégis helyesen találgatott, csakhogy nem rendelkezett bizonyítékokkal. Felkutatta hát a herceg komornyikját, és olyan arcátlanul beszélt vele, hogy az annak rendje-módja szerint elnáspángolta; mikor ez sem gyógyította ki orcátlanságából, egy éjjel két férfi megleste a gazembert a Pont Neufön, köpönyegbe burkolták, elcipelték egy félreeső helyre, és mindkét fülét levágták, értésére adva, hogy ezt azért kapta, mert tiszteletlenül beszélt magasabb rangúakról, majd figyelmeztették, jobb lesz, ha ezután jobban vigyáz szavaira, és illedelmesebben viselkedik, mert legközelebb tőből vágják ki a nyelvét.

Ez véget vetett szemtelenkedéseinek engem illetően, de nemsokára felkereste a hollandust, és megfenyegette, hogy cinkosság vádjával feljelenti, mert közreműködött az ékszerész meggyilkolásában, és így tovább.

A kereskedő kivette a zsidó beszédjéből, úgy tudja, hogy engem ... hercege védelmezett, sőt úgy sejti, még mindig a herceg versailles-i szállásán rejtőzködöm; azt ugyanis nem sikerült kiszaglásznia, hogy eltávoztam, s azt hitte, még mindig Párizsban vagyok, s a hollandus jól tudja tartózkodásom helyét. A kereskedő természetesen rendreutasította, de a gazfickó így is sok gondot és kiadást okozhatott neki, hiszen meg akarta vádolni, hogy én az ő közreműködésével menekültem biztos helyre, és a pör folyamán a kereskedőnek vagy elő kellett volna engem kerítenie, vagy hatalmas összeget kellett volna fizetnie.

A kereskedő azonban nem hagyta magát: feljelentette a zsidót csalás vádjával, feltárta a való tényeket, miszerint hamis váddal akarta bíróság kezére adni az ékszerész özvegyét, csak azért, hogy megkaparintsa az ékszereit, továbbá őt magát is rá akarta venni, hogy játsszanak össze, és osztozkodjanak az ékszereken; a rosszhiszemű eljárást az is bizonyította, hogy a zsidó kijelentette, ha kiadom az ékszereket, nem tesz ellenem feljelentést. A hollandus keresete sikerrel is járt, mert a zsidó a Conciergerie börtönébe jutott, a kereskedőt pedig végképp tisztázta a bíróság. A zsidó azonban hamarosan szabadlábra került, bizonyára nagy pénz ellenében, és még sokáig zaklatta a kereskedőt, halállal is fenyegette, azzal, hogy eltéteti láb alól. A hollandus csak két hónapja temette el feleségét, özvegységre jutván, s mivel nem tudhatta, mit forral még ellene a gazember, úgy látta helyesnek, ha elhagyja Párizst, és Hollandiába utazik.

Ha minde bonyodalom okozóját keressük, kétségkívül én hoztam e becsületes ember fejére ezt a sok bajt-bonyodalmat; és mikor később módomban állott volna, hogy mindenért kárpótoljam, mégsem tettem, csak azt mondhatom, hogy újabb hálátlansággal tetéztem számos eddigi balgaságomat; no de erről hamarosan többet is szólok.

Egy délelőtt meglepetés ért a rotterdami kereskedő házában, akihez épp ő ajánlott be. Irodájában épp váltóim ügyét intéztem, majd levélíráshoz készülődtem (párizsi kereskedő barátomnak szándékoztam írni), mikor lódobogásra figyeltem fel, ami bizony ritka egy olyan városban, ahol mindenki vízen közlekedik; mint kiderült, kompon kelt át a Maason Williamstadtból, és onnan kocsival jött egyenesen a házig. Látom, hogy egy úr száll ki, és a kapu felé közeledik. Természetesen senkit nem vártam, ezért nem csoda, hogy módfelett, mondhatnám rendkívül meglepődtem, mikor felismertem benne párizsi kereskedő barátomat, jótevőmet, megmentőmet.

Bevallom, nagyon megörvendeztem ezen a meglepetésen, olyannyira örültem, hogy ismét láthatom becsületes, nyájas arcát annak, aki valósággal az életemet mentette meg. Ahogy megpillantott, hozzám szaladt, karjaiba zárt, és olyan szabadossággal csókolt meg, amilyennek még soha eddig nem adta jelét. Kedves ... asszony, szólított meg, örülök, hogy épségben viszontláthatom ebben az országban. Ha még két napig Párizsban marad, aligha kerülhette volna el a pusztulást. Magam is annyira örültem, hogy jó ideig egy szót sem tudtam szólni, majd könnyekben törtem ki, és csak mikor összeszedtem magam, tudtam válaszolni: Annál nagyobb hála kötelez ön iránt, aki közreműködött benne, hogy életben maradhassak; majd hozzátettem: Örülök, hogy újra találkoztunk, így legalább módom lesz rá, hogy rendezzem tetemes tartozásomat, hiszen annyira lekötelezett. Ó, válaszolta ő, mi sem egyszerűbb ennél, ezt mi ketten könnyűszerrel elintézzük majd. De kérem, mondja meg, hol van a szállása.

Egy tisztességes, jó hírű házban, feleltem, ahova az ön barátja ajánlott, és ezzel rámutattam az éppen jelenlévő rotterdami kereskedőre.

Ahol pedig ön is lakhat, vágott közbe az, ha teendői megengedik, és igényeinek megfelel.

Kész örömmel, szólt a párizsi kereskedő; s így, asszonyom, folytatta felém fordulva, legalább mindig a közelében leszek, s elmondhatom történetemet, amelyet bizonnyal szívesen hallgat majd meg, bár hosszúra nyúlik, de szerencsére önre nézve jól végződik: hogyan zaklatott sokáig az az ördögadta zsidó, milyen pokoli csapdába ejtette volna asszonyomat, ha megtalálja.

Lesz rá időm, mondtam, de jómagam is sokat mesélek majd, mert elválásunk óta nem kevés kalandban volt részem.

Nos tehát egy házba költözött velem, hálószobája a nappalimba nyílott, nyilván nem kívánsága ellenére, úgyhogy szinte az ágyból tudtunk egymással beszélgetni. Ez egyáltalán nem nyugtalanított, hiszen tökéletesen erkölcsös férfinak ismertem, és az is volt; ám ha nem lett volna az, az sem zavart volna, hiszen az erény nem árucikkem.

Két-három napba is beletelt, míg barátom lebonyolította legégetőbb üzleti ügyeit, s eztán kölcsönösen belekezdtünk kalandjaink történetébe; az elbeszélés majd két hétig tartott, minden időnket ez foglalta le. Mindenekelőtt én mondtam el részletesen, amit átéltem, s hogy a szörnyű vihar Harwichba vetett bennünket, s ott kellett hagynom hűséges kísérőmet, mert annyira elrémítették az átélt veszélyek, hogy soha többé nem merészkedik hajóra. Magam is bízvást lemondtam volna az útról, ha nem Hollandiába szóltak volna a tőle kapott váltók, de láthatja, hogy a pénze után bárhova elmegy az asszonyféle.

Ő mosolygott asszonyi félelmünkön, mondván, hogy ezeken a tengereken gyakoriak a viharok, meg aztán oly sűrűn sorakoznak mindkét parton a kikötők, hogy szinte sohasem vész oda hajó a tengeren errefelé. Mert ha, magyarázta, nem érik el az egyik partot, ott a másik, két közeli part közül választhatnak a bajba jutott hajók. De mikor elmondtam, milyen komisz hajónk volt, hogy már sima vizet ért Harwichnál, s mégiscsak szárazra kellett vontatni, különben elmerült volna a kikötő vizében, s beszámoltam róla, hogyan imádkoztak térden állva a holland matrózok, akkor kezdte elhinni, hogy nem minden ok nélkül rémültünk meg annyira; mindenesetre mosolyogva hozzátette: De asszonyomat olyan jónak, erényesnek ismerem, hogy csak attól kellett tartania, hogy valamicskével korábban kerül a mennyországba, ez pedig nem adhatott okot ilyen nagy ijedelemre.

Bevallom, ezt hallván az arcomba szökött minden vérem, úgy éreztem, rögvest elájulok. Szerencsétlen úriember, nem sokat tudsz te rólam, gondoltam magamban. Mit nem adnék, ha valóban olyan lennék, amilyennek gondolsz. Ő látta zavaromat, de kivárta, amíg újból szólok. Ó, uram, a halálnak minden formája iszonyatos, de a viharba jutott hajón fenyegető halál bizony valamennyinél félelmetesebb; és ha valóban olyan szent lennék is, amilyennek gondol (amilyen pedig, Isten a tudója, bizony egyáltalán nem vagyok), még akkor is szörnyű halálfélelmet kellett kiállnom; én bizony békésen szeretném lehunyni a szemem. Barátom elhalmozott jóságos szavakkal, gondosan váltogatva a komoly beszédet a bókokkal, csakhogy én léhább voltam annál, hogysem igazán átérezhettem volna mindezt, ezért fordítottam egyet beszélgetésünkön, és arról kezdtem fecsegni, mi bírt rá, hogy elhagyjam a biztonságos angol partokat, és Hollandiába hajózzak, de hogy mennyire szeretnék már ismét ott lenni.

Azt felelte erre, örül, hogy a szükség Hollandiába hozott, olyannyira részt akar venni jó sorsom alakításában, meg további szándékai is vannak velem, hogy ha nem talál meg ilyen szerencsésen Hollandiában, bizony Angliába is utánam jött volna; valójában főleg emiatt vált meg Párizstól.

Közöltem vele, nagyon lekötelez, hogy ennyire foglalkoztatja sorsom, annyira adósa voltam már amúgy is, hogy igazán nem tudtam, miképpen lehet ezt még jobban fokozni; neki köszönhetem életemet; mi lehet ennél értékesebb, amit meghálálhatnék? Erre kifogástalan udvariassággal azt felelte, rám bízza majd, hogyan fejezzem ki hálámat mindazért, amit értem tett és még tenni fog.

Kezdtem érteni már, miben sántikál: nyilván meg akar nyerni szeretőjének; én mindenesetre továbbra is értetlenséget színleltem, s különben is úgy tudtam, hogy felesége van Párizsban; aztán meg, legalábbis pillanatnyilag, semmi kedvem nem volt újabb szerelmi bonyodalmakba keveredni, de azért szöget ütött a fejembe egy kijelentése, ami merőben új helyzetet teremtett; valamire azt mondta, hogy megboldogult felesége életében történt. Meghökkentem. Mit jelentsen ez, hát az úrnak nincs felesége Párizsban? Nincs többé, mert szeptemberben temettem el szegényt, felelte, vagyis röviddel azután halhatott meg, hogy én elhagytam Franciaországot. Ekkor egy házban laktunk, szinte egymás mellett, s e közelség módot adott volna oly szoros kapcsolatra, amilyet csak akarunk; csakhogy az ilyen alkalom a gonosz lélekbe is csak olyan szándékot plántálhat, aminek csírája eleve benne volt.

Nos, ő is, bár tisztes távolból, udvarolt nekem, szándékai is tisztesek maradtak; amint mindvégig talpig becsületes és önzetlen férfinak ismertem meg, olyan szigorúan erkölcsös maradt továbbra is mindaddig, amíg magam nem változtattam meg jellemének ezt a vonását, akár akarta, akár nem; de mindjárt szó kerül erről is.

Nem sokkal fenti beszélgetésünk után ismét szóba hozta, amire már célzott, mégpedig azt, hogy van egy terve velem kapcsolatban; ha ráállnék, minden kötelezettségemet lerónám vele. Azt feleltem, hogy ésszerűen meg sem tagadhatnék tőle semmit sem, egyetlen dolgot kivéve, amire, remélem, amúgy sem gondol, hiszen háládatlan teremtés lennék, ha erőmhöz mérten nem követnék el mindent a kedvéért, amit csak lehet.

Erre azt válaszolta, hogy csakis olyan dologra kér, amit módom van megtenni, hiszen máskülönben vétene barátságunk ellen; mindazonáltal még most sem bújt ki a szög a zsákból, ismét másra fordult a szó. Már arra gondoltam, hogy üzleti balszerencse űzte el Párizsból, adósságokba keveredett, és csődbe jutott üzlete; úgy véltem, ezúttal az én vagyonom révén szeretne változtatni helyzetén; szívesen segítettem volna rajta nagyobb összeggel, hiszen ha meggondoljuk, nem is tagadhattam volna meg tőle semmiféle segítséget, mikor éppen ő mentette meg számomra egész vagyonomat; így hát el is döntöttem, magam hozom szóba a dolgot az első adandó alkalommal, ami két-három napon belül be is következett, nem kis örömömre.

Részletesen elbeszélte, bár nem első alkalommal, hogyan vetett véget a zsidó zaklatásainak, mennyi pénzébe került, hogyan szabadult meg tőle, milyen áron, s bármennyire kapott is kártérítést, a gazember sosem lenne képes jóvátenni a csorbát, melyet az ő jó hírnevén ejtett. Azt is elmondta, hogy ... hercegének komornyikja rossz néven vette, hogyan beszélt uráról a zsidó, hogyan módolta ki a Pont Neuf-i találkozót, és így tovább, mint már fentebb beszámoltam róla, s ezúttal is jót kacagtam az eseten.

Nagy kár, mondtam ekkor, hogy itt kell ülnöm, és nem hálálhatom meg a herceg komornyikjának, amit értem tett. Ha ön tanácsot adna, illő ajándékot küldenék neki, így jutalmaznám meg, amit értem és gazdájáért, a hercegért tett. Barátom azt válaszolta, hogy rám bízza, milyen ajándékot küldjünk a derék embernek. Ötszáz koronát javasoltam. Ez túl sok, mondta, hiszen asszonyom csak felerészt érdekelt a zsidó dolgában; a komornyik kizárólag azért tanította móresre a zsidót, mert az tiszteletlen hangon szólt a hercegről. Végül semmit sem tettünk, mert egyikünk sem tudta, hogyan értesítsük a derék embert, vagy hogyan érjük el; úgy döntöttem, hogy Angliában veszem újra kezembe az ügyet, mert Amy, a szolgálóm, levelezett vele, sőt a szeretője volt.

De önnek, uram, önzetlen segítségét, folytattam, ugyancsak meg kell hálálnom, vissza kell fizetnem, amit tisztán az én érdekemben költött. Ezért hát lássuk csak - s itt szünetet tartván, kezdtem összeszámlálni minden kiadását, már amit saját elbeszéléséből kivettem, minden ügyes-bajos találkozását a zsidóval, és a végösszeg körülbelül kétezer-egyszázharminc koronát tett ki. Ekkor előhúztam néhány amszterdami kereskedő váltóját, a bankszámlám kivonatát összegeztem, aztán a kezébe akartam nyomni az összeget.

Mikor felfogta, mire készülök, melegen félbeszakított, bizonygatta, hogy semmit sem fogad el tőlem szolgálataiért, s erősködött, tegyem csak szépen el irataimat s váltóimat. Nem ilyen céllal beszélte el megpróbáltatásait; saját maga zúdította magára a bajt, hogy éppen azt az átkozott gazembert hozta a nyakamra, bármilyen jóhiszeműen tette is, kész elfogadni érte büntetését: tetemes kiadásait. E büntetésre azért is rászolgált, mert rám ilyen balszerencsét hozott; aztán meg reméli, nem tételezem fel róla, hogy pénzt fogad el egy özvegytől, csak azért, mert jó szolgálatot tett értem idegen országban, megpróbáltatások közepette; elismételte, hogy sokkalta mélyebb szándék vezérelte irántam tanúsított jóságát, s olyan helyzetbe akart hozni, amelyben zavartalanul élvezhetem mindezt, sokkal nagyobb mértékben is, de erről legközelebb beszéljünk, s akkor vessük mérlegre dolgainkat.

Nos, gondoltam, most színt vall, de tovább halogatta, amiből újfent csak arra következtettem, hogy nem szerelmi ügyről van szó, hiszen az ilyen természetű dolgokat ritkán halogatják; csakis pénz lehet a dolog mögött. Ezzel a gondolattal törtem meg a csendet: Uram, tudja, hogy végtelenül a lekötelezettje vagyok, semmi szívességet nem tagadnék meg, de mert oly szerény és nem említi, miben szenved szükséget, hadd kérdezzem meg, milyen gond háborítja üzletével, ingóságaival kapcsolatban; ha valóban gondjai vannak, tartsa szem előtt, hogy nekem módomban áll segítenem; ha pénzre van szüksége uramnak, kölcsönzök én akár öt- vagy hatezer pisztolt is, amit úgy kell visszafizetnie, ahogy üzletmenete megengedi; ha semmit sem fizet vissza, azért sem fogom, biztosíthatom, soha háborgatni.

Szertartásosan felemelkedett, és oly szavakkal mondott köszönetet, ami elárulta, hogy jóval udvariasabb és előkelőbb emberek között forgott, mint a hollandusokról általában tartják. Mikor komplimentje végére ért, közelembe lépett, és biztosított róla, ismételten illő köszönetet mondva szíves ajánlatomért, hogy éppenséggel nem szenved anyagi szükséget; semmi anyagi jellegű balszerencse nem érte, csak más baj, felesége és egyik gyermeke halála, ami bizony nem csekély bánat szívének; ez azonban nem olyasvalami, amiben segíthetnék vagy viszonozhatnám szolgálatait; egyszerűen arra gondolt, hogy mivel a Gondviselés (mintha a végzet rendelte volna ekképpen) elszólította feleségét ez ősszel, kárpótolnám-e veszteségét?, ezzel szorosan karjába zárt, megcsókolt oly hevesen, hogy nem is tiltakozhattam, még lélegeznem is alig engedett.

Mikor szóhoz jutottam, kijelentettem, hogy, mint azt már elmondtam, csakis egyetlen dolgot kell tőle megtagadnom, és nagyon fáj, hogy éppen erre kér.

Magamban csak mosolyogtam, amiért ilyen kerülő úton merte csak megpendíteni ezt, amiről pedig, ha mindent tudott volna rólam, kevesebb teketóriázással is bátran szólhatott volna. De volt egy másik okom is, amiért eltökéltem, hogy kosarat adok neki abban, amiben, ha kevésbé becsületes és erényes úton környékez meg, igent mondtam volna, de erre azonnal rátérek.

Mondom, sokáig kerülgette a forró kását, de ahogy kibökte, olyan elszántan ragaszkodott hozzá, hogy majdnem lehetetlennek tűnt nemet mondanom. Én mindenesetre makacsul ellenkeztem, természetesen a legnagyobb gyengédséggel hangomban, az elképzelhető legnagyobb tisztelettel szavaimban, gyakorta felemlítve, hogy a világon semmi mást nem tagadnék meg tőle; és tisztelettel, őszinte bizalommal bántam vele, akárha fivérem lett volna.

Mindent megkísérelt, hogy keresztülvigye tervét, de én kérlelhetetlen maradtam, végül úgy vélte, megtalálta a módját, ami sikerre viszi célját; nem is tévedett volna egyetlen asszonynál sem ezen a világon, csak nálam nem ért célt; azt gondolta, megkörnyékez, velem hál, ami után, úgy vélte, a világ legtermészetesebb dolga lesz, hogy készségesen feleségül megyek hozzá.

Eddig is olyan meghitt kapcsolatban voltunk egymással, akár a házastársak, de megmaradtunk a tisztesség és illendőség határain belül. Egy este azonban nagyon vígan voltunk, és úgy éreztem, szántszándékkal intézte így, hogy aztán a maga hasznára fordítsa vidámságomat. El is határoztam, legalább olyan vígnak mutatom magam, mint ő, és majd ha megkörnyékez, előbb-utóbb beadom a derekam.

Hajnali egy óra körül, mert ilyen sokáig fennmaradtunk azon az éjjelen, így szóltam: Egy óra van, most már le kell feküdnöm. Nos, felelte, én is veled tartok. Dehogy, dehogy, eridj a magad szobájába. Elismételte, hogy velem akar hálni. Nos, mondtam, ha ennyire akarod, nem tudom, mit mondjak, tégy, ahogy jónak látod. Ezzel faképnél hagytam, és a magam szobájába mentem, de az ajtót nem csuktam be. A maga szobájából is jól láthatta, hogy levetkőztem, hiszen az övé ugyanazon az emeleten volt; szomszédos az enyémmel; néhány perc múlva ő is levetkőzött, és köntösben-papucsban az ajtómhoz lépett.

Azt hittem, hogy lefeküdt, és az imént csak tréfálkozott, talán eszébe sem jutott az a dolog, sőt tán soha nem is akarta; ezért hát betettem az ajtómat, azazhogy kilincsre csuktam, mert bereteszelni nemigen volt szokásom, azzal lefeküdtem. Egy perce sem lehettem még ágyban, mikor köntösben az ajtómhoz lépett, résre nyitotta, csak annyira, hogy halkan beszólhasson: Tényleg lefeküdtél? Persze, mondtam, eridj te is lefeküdni. Nem, nem megyek, az imént beleegyeztél, hogy veled háljak, ne is próbálj most elküldeni. Ezzel belép, megfordul, reteszre zárja az ajtót, és máris az ágyam mellett áll. Úgy tettem, mintha haragudnék, húzódoznék, sőt még korholtam is, küldtem vissza a szobájába, de azért több melegség volt a hangomban: csak a köntöse, papucsa meg inge volt rajta, ledobta magáról a köntöst, és az ágyamba bújt.

Úgy tettem, mintha védekeznék, de nem védekeztem igazán, hiszen eleve eldöntöttem, hogy vele hálok, ha így tartja a kedve, és meglátom, mi lesz.

Egész éjjel velem maradt, és a két rákövetkező éjjelen és nappal is istenigazában vígan voltunk. A harmadik este elkomorodott: Úgy érzem, kedvesem, tovább feszítettem a húrt, mint az szándékom volt, vagy azt feltehetted rólam, hiszen csakis a legtisztességesebb szándékkal voltam mindig irányodban; de hogy kiköszörüljem a csorbát, és bebizonyítsam, milyen komoly szándékok vezettek, és milyen becsületes leszek veled mindig, kész vagyok feleségül venni téged, akár holnap reggel, mégpedig olyan feltételekkel, mint azt eredetileg elterveztem.

Ez, meg kell adni, ékes szavakkal szólt becsülete és érzései őszintesége mellett; én azonban mást értettem ki belőle: a pénzemet akarta. Elhűlt benne a vér, mikor látta, milyen hidegen, közönyösen fogadom ajánlatát, és elismételtem, hogy ezt az egyet nem tehetem meg érte.

Egészen elképedt. Hogy nem jössz hozzám, most sem? Hogy már együtt háltunk? Hűvösen, bár tisztelettel válaszoltam: Igen, és ez az én szégyenem, hogy uram meglepett, és kedvét töltötte velem; de remélem, nem neheztel meg, ha mégsem egyezem bele a házasságba. Ha várandós leszek, uram majd eldönti, mi történjék. Remélem, nem kürtöli világgá szégyenemet, ha az meg is esett. De nem beszélek erről tovább. Ezzel felálltam, és házasságról tovább hallani sem akartam.

Lehet, hogy az olvasó furcsállja mindezt, talán hasznos lesz, ha világosabban beszélek; miként éreztem és gondolkodtam akkor. Tudtam, hogy amíg szerető vagyok, a sorsom az lesz, hogy kapok attól, aki kitart, ha feleség lesz belőlem, mindenemet férjem kezére kell adnom, magamat is beleértve. Pénzem volt elég, nem kellett a megunt szeretők sorsától tartanom, s ezért semmi kedvem nem volt húszezer fontomat eldobni magamtól csak azért, hogy egy férjet vegyek a nyakamba, nagyon is drágának találtam volna, ha ilyen áron kell lakásra szert tennem.

A kereskedő terve, hogy rávesz, háljak vele, visszafelé sült el; egy arasszal sem volt közelebb céljához, mármint ahhoz, hogy feleségül megkapjon. Kifogyott érveiből, mert kerek perec visszautasítottam; mikor nem fogadta el a Párizsban elszenvedett veszteségért jóvátételül felajánlott ezer pisztolt, azért tette, mert akkor még remélhette, hogy feleségül megyek hozzá; mikor ilyen makacs ellenállásba ütközött, bizony meglepődött, és elég okom van rá, hogy azt gondoljam: megbánta, amiért nem fogadta el az ezer pisztolt.

De így jár az a férfi, aki gonosz tervekkel akarja elérni célját. Én, aki véghetetlenül lekötelezettje voltam, most már úgy beszélhettem vele, mint aki kiegyenlítette tartozását; mintha egy szajha ölelése felért volna nemcsak ezer pisztollal, de mindazzal a fáradozással, amellyel megmentette életemet és ingóságaimat.

Ő akarta így. Ha drága vásár voltam is, ő maga állt rá a vásárra; nem mondhatta, hogy rászedtem. Amint ő azzal akart rászedni engem, hogy háljak vele, s aztán majd megszerez feleségnek, én viszont arra használtam fel éjszakáinkat, hogy törlesszek tartozásomból, és tisztességgel megtarthassam az ezer pisztolt.

Ő persze nagyon csalódottnak látszott, jó ideig azt sem tudta, mit kezdjen magával. Ha nem az lett volna a terve, hogy utána megkapjon feleségül, nem hiszem, hogy megkörnyékezett volna; és ugyanígy: ha nem tudta volna, milyen vagyonos vagyok, márpedig pontosan tudta, nem kérte volna meg a kezemet, miután együtt háltunk. Mert ugyan miféle férfi akar feleségül venni egy ringyót, még ha ő maga tette is ringyóvá? Tudtam jól, hogy megvan neki a magához való esze, ezért mindjárt sejtettem, hogy csak a pénzem miatt akar feleségül venni, különösen mikor láthatta gyors engedékenységemből, miféle vagyok; az is tény viszont, hogy mikor engedtem ostromának, nem kötöttem ki feltétlenül, hogy csak akkor állok kötélnek, ha aztán feleségül vesz; én csak engedtem, hogy kedvét töltse minden alku nélkül.

Eddig csak találgattuk egymás szándékait, de mikor tovább zaklatott házassági ajánlatával, miközben továbbra is együtt hált velem, mégpedig olyan gyakran, ahogy kedve tartotta, én pedig továbbra is kereken visszautasítottam, bár mindig engedtem neki, ha szeretkezni akart, mondom, végül annyira lefoglalta mindez beszélgetéseinket, hogy nyilvánvaló lett: mindketten magyarázattal tartozunk egymásnak.

Egy reggel, törvénytelen viszonyunk kellős közepén, még ágyban, a férfi felsóhajtott és megkérdezte, válaszolok-e egyetlen kérdésére ugyanolyan közvetlen nyíltsággal, mint ahogyan eddig bántam vele. Hogyne, feleltem. Miért nem fogadom el őt férjemül, mikor teljes házastársi szabadsággal engedem élni? Ha már olyan kedves vagy velem, hogy ágyadba fogadtál, ugyan miért nem fogadsz el egészen, örökre, hogy szemrehányás nélkül élvezhessük egymást?

Ez az egyetlen dolog, amit meg kell tagadnom tőle, feleltem, és ezért ez az egyetlen dolog, amelynek nem tudom okát adni. Igaz, hogy ágyamba fogadtam, és a közfelfogás szerint ez a legnagyobb szívesség, amit asszony férfiembernek tehet, de látnia kell, hogy ebben része volt annak a lekötelezettségnek is, amit iránta éreztem, mert kimentett pokoli körülményeimből; ha tehetem, még ennél nagyobb viszonzásra is kész vagyok, csak a felesége nem lehetek; ismerje el, hogy nagyon szeretem, magatartásom ezt kétségtelenné teszi, de nem akarok még egyszer házasságot kötni, nem akarom feladni szabadságomat, hiszen tudja jól, hogy egyszer már feladtam, és mennyire meg kellett szenvednem érte; utálom a házasságnak még a gondolatát is, és nagyon szeretném, ha nem ragaszkodna ennyire ehhez. Azt látnia kellett, hogy őt magát egyáltalán nem utálom, és ezt bebizonyítanám akkor is, ha gyermekem születne tőle, mert mindenemet ráhagynám.

Sokáig hallgatott, majd így szólt: Te vagy, kedvesem, az első asszony a világon, aki együtt hált egy férfival, s aztán kosarat adott neki. Valamilyen okának kell lennie, hogy visszautasítottál, ezért még egy kérdést tennék fel. Ha eltalálom az okát, és eloszlatom kétségeidet, hozzám jössz akkor? Azt feleltem, ha megszabadít kétségeimtől, akkor bele kell egyeznem a házasságba, mert nem tagadhatok meg valamit úgy, hogy okom ne legyen rá.

Akkor hát szerintem vagy az az oka, hogy valaki máshoz ígérkeztél, esetleg van is férjed, vagy pedig az, hogy nem szívesen mondasz le vagyonodról, mert még nagyobb vagyont akarsz szerezni. Ha az első eset áll fenn, egy szót sem szólok többé, de ha a második, akkor kész vagyok mindent elkövetni, hogy eloszlassam félelmedet, s minden kételyedre választ találjak.

Megdorgáltam, hogy az első eset egyáltalán eszébe jutott, hogy olyan alávalónak tart, hogy ilyen könnyen engedtem neki, és ilyen könnyedén viszonyt folytattam vele, miközben más vőlegény vagy férj vár reám valahol. Megnyugtattam, hogy erről szó sincs, ilyesmi még csak fel sem merült, s nem ezért mondtam nemet.

Akkor hát, mondta, a második körülményt illetően az az ajánlatom, hogy egyetlen pisztolodhoz sem nyúlok úgy, hogy ki ne kérném önkéntes hozzájárulásodat, sem most, sem ezután; egyedül te fogod intézni vagyonod dolgát, és végrendeletedben is arra bízod, akire neked tetszik; s mondta mindezt azért, hogy lássam: a pénzem nélkül is el tud tartani, nem a pénzem hozta Párizsból idáig utánam.

Nagyon meglepődtem, mikor ezt hallottam, és ezt láthatta is rajtam; nemcsak hogy nem számítottam ilyen fordulatra, de azt sem tudtam, mit feleljek. Valóban eloszlatta ezzel ellenkezésem legfőbb okát, sőt minden további szabódást lehetetlenné tett; igazán nem tudtam, hogyan válaszoljak. Mert ha önzetlen ajánlatára most már igent mondok, menten kiviláglik, hogy csakis a pénz miatt ellenkeztem idáig, s könnyebben eldobom magamtól erényemet, mint pénzecskémet, ami bármennyire igaz, mégis túl vaskos dolog lett volna ahhoz, hogy elismerjem, s így erre hivatkozva sem utasíthattam többé vissza. Meg aztán ha feleségül megyek hozzá, és a magam vagyonához nem engedem nyúlni, még csak bele se szólhat, miként bánok a pénzemmel, ez nemcsak különös, hanem embertelen kívánság is lett volna, és örökös torzsalkodás forrása kettőnk között; úgy éreztem, hogy új fordulatot kell adnom beszélgetésünknek, és bár először nem is gondoltam rá, most elhatároztam, hogy fellengzős leszek, bár, mondom, eleve azért húzódoztam a házasságtól, mert nem akarózott kiengednem vagyonomat a kezemből, de mégis új fordulatot hoztam, a következőképpen:

Elmondtam neki, hogy nézetem a házasságról valószínűleg különbözik a közfelfogástól; véleményem szerint a nő éppen olyan szabad ember, mint a férfi, szabadnak születik, és ha megfelelően intézi dolgait, ugyanolyan célszerűen tud élni szabadságával, mint a férfiember; a házasság jelenlegi törvényei mások, és az emberiség manapság egészen más elveket vall; az asszonynak fel kell adnia magát, ha házasságot köt, és be kell érnie azzal, hogy legjobb esetben is csak ura első számú szolgálója legyen. Attól a pillanattól kezdve, hogy hozzámegy egy férfihoz, ugyanolyan helyzetbe kerül, mint ama szolga az izraeliták között, akinek fülét kifúrták, vagyis az ajtófélfához szegezték, ami által is életfogytiglan szolgának kötelezte el magát.

A házassági szerződés lényege nem más, mondtam, mint az asszony szabadságának, vagyonának és önállóságának feladása a férj javára; amint megkötötte a házasságot, az asszony menten rabszolgává változik.

Ő elismerte, hogy mondókámnak egyes részletei megfelelnek a valóságnak, de kért, fontoljam meg azt is, hogy a férfiember viseli a házasság ügyes-bajos dolgainak terhét, neki kell vállalnia az üzlet gondjait, neki kell fáradoznia, neki kell aggódnia a család megélhetéséért, miközben az asszony semmi mást nem tesz, csak lehörpöli a házasélet tejének javát, egy helyben maradhat, kiszolgálják, istenítik, minden kívánságát lesik, természetesen ha a férj úgy bánik vele, miként az illendő. Egészében véve a férj fáradozása csak arra való, hogy gondtalan életet biztosítson a feleségnek, aki csak névleg játszik alárendelt szerepet a házasság kötelékében, hiszen még szegény sorsú családokban is, ahol őket nyomasztja a házvezetés és az élelembeszerzés gondja, még itt is nekik van könnyebb dolguk, mert az asszony csak beosztja, elkölti azt, amit a férj keres, és hiába mondják, hogy az asszony csak szolga, a feleség nemcsak férje, hanem az egész háznép felett is uralkodik, és ha a férj megteszi kötelességét, asszonya élete csakis nyugalom és derű, egyéb dolga sincs, mint hogy derűs maradjon, és környezetét is jókedvre derítse.

Azzal vágtam vissza, hogy az asszony, amíg magányos, a férfiember felelősségével intézi ügyeit, s mivel maga rendelkezik egész vagyona felett, teljes önállósággal helytállhat mindenért, amit tesz, egyszóval teljesen egyenrangú a férfival, senki nem irányítja, és mert senkinek nem tartozik számadással, senki nem dirigál neki; majd elénekeltem Mr. ... két sorát:

Mert, ó, szabadnak lenni szédítő,
A szabadság a legjobb szerető!

Hozzátettem, hogy az a vagyonos asszony, aki mindenét feláldozza, hogy egy nagy férfi rabszolgája lehessen, kötözni való bolond, és megérdemli, hogy koldusbotra jusson; mert én úgy tartom, hogy az asszony éppen olyan alkalmas az irányításra és vagyona élvezetére férj nélkül, mint egy férfi feleség nélkül; ha pedig úgy hozza kedve, hogy engedjen teste vágyainak, éppúgy tarthat magának férfit, mint ahogy a férfiak tartják szeretőiket; amíg nincs férje, az asszony a maga gazdája, de ha eldobja magától ezt a hatalmat, megérdemli, hogy olyan nyomorúságos sorsra jusson, mint a legutolsó koldus.

Akármit is mondott volna erre, érvelésem erejét már nem tudta volna gyengíteni, egyetlen érve maradt, mégpedig az, hogy a házasság egyetemesen elfogadott intézmény, és ő arra számított, hogy én is beérem azzal, ami az egész világnak megfelel; úgy gondolja, hogy az igaz szeretet férfi és feleség között valamennyi ellenvetésemet megcáfolja arra vonatkozólag, hogy az asszony rabszolgává meg szolgálóvá válik, mert ahol kölcsönös a szeretet, ott nincs függőség, hiszen egy az érdek, a cél egy, és mindez csakis azért, hogy mind a két ember egyformán boldog legyen.

Hát éppen ez az, ami nem tetszik nekem, vágtam közbe. Az asszonynak szüntelen szeretetet kell mutatni ura iránt s feladni egész egyéniségét: nem lehetnek önálló céljai, nézetei, kedvtelései, el kell fogadnia férje céljait, nézeteit, igenis, tehetetlen áldozat lesz belőle. Teljes szellemi tunyaságban kell élnie, és csak a hit élteti, de nem az Istenben való hit, hanem a férjébe vetett hite; aszerint marad fenn a vízen vagy süllyed el a mélyben, hogy a férje bölcs-e vagy ostoba, szerencsés vagy balszerencsés; és vélt boldogsága kellős közepén is, anélkül hogy gyanítaná, a legnagyobb nyomorba zuhanhat. Milyen gyakran láttam én előkelő hölgyeket, folytattam, akiknek mindenük megvolt, hintójuk, seregnyi inasuk, drága bútoraik, baráti körük, látogatóik, jó társaságuk, és máról holnapra katasztrófa zúdul rájuk, mindenüket elviszi a végrehajtó, egy ingük se marad; ha volt saját vagyonuk, a hitelezőké lesz, hiába él a férjük, az utcára kerülnek, és barátaik (ha ugyan maradtak) könyörületére vannak bízva, vagy követhetik uralkodójukat, a férjüket, az adósok börtönébe, és ott nyomoroghatnak tovább vagyonuk roncsaiból, amíg férjük faképnél nem hagyja őket; végig kell nézniök, hogyan éheznek gyermekeik, hogy fenyegeti őket magukat is az éhhalál, míg szívük meg nem szakad, és halálba nem sírják magukat. Ez, és nem más, mondtam, sok úrihölgy sorsa, akinek pedig tízezer fontnyi vagyona volt.

Nem vette észre, milyen érzéssel mondtam el mindezt, hiszen nem tudhatta, hogy hasonló sorsot próbáltam magam is: bizony közel álltam ahhoz, hogy én is halálra sírjam magam, hiszen éheztem én is majd két éven át.

Megrázta a fejét, és ezt kérdezte: ugyan merre éltél, milyen szörnyű sorsú családok szomszédságában laktál, hogy ilyen iszonyú sötéten látod a helyzetet? Ez valóban megtörténhet, mondta, ha a férj kockázatos üzleti vállalkozásokba kezd, és kellő elővigyázatosság nélkül erején felül üzleti kalandokba bocsátkozik, vagyonát egyetlen lapra teszi fel; de ami őt illeti, neki legalább akkora vagyona van, mint nekem, és kettőnknek már nem is lenne szükségünk rá, hogy továbbra is üzleti ügyekkel foglalkozzunk, hanem letelepedhetnénk bárhol, ahol akarom, akár Angliában, Franciaországban vagy Hollandiában, és olyan boldogan élhetnénk, amilyen boldogságot ez a világ csak nyújtani képes; ha ragaszkodom ahhoz, hogy saját vagyonomat magam kezeljem, ha egybekelnénk, és nem bíznám rá a magamét, ő bizony rám bízná mindenét: egy bárkán hajóznánk, és én lennék a kormányos.

Igen ám, válaszoltam, én tarthatnám a kormánykereket, te kezelnéd a műszereket, úgy lennénk, mint hajósinas és kapitány: hiába van a kormánykerék a hajósinas kezében, valójában a kapitány irányítja a hajót.

Nevetett hasonlatomon: Nem, te leszel a kormányos, te fogod irányítani a hajót. Igen, vágtam vissza, amíg úgy tetszik neked, de bármikor kiveheted kezemből a kormánykereket, és én elhordhatom az irhámat. Nem veled szemben vagyok én gyanakvó, hanem a házassági törvényekben nem bízom, mert azok a te kezedbe adják a hatalmat, szinte előírják, hogy te légy a parancsnok, engem meg bizonyos engedelmességre szorítanak. Mi most teljesen egyenlők vagyunk, de ha összeházasodnánk, tüstént te kerülnél trónra, alázatos feleségeddel lábaidnál, ami pedig azt illeti, hogy a házastársak céljai közösek, kölcsönösen megbecsülik és szeretik egymást, gyengédek egymáshoz, és ehhez hasonló, az asszony valóban nagyon hálás az ilyen bánásmódért, de nem segíthet magán, ha nem kapja meg.

Erre sem adta fel a küzdelmet, és olyan érvvel állt elő, amelytől végre biztos sikert remélt: arra célzott, hogy a házasságokról az égben döntenek, ez az élet rendje. Isten így rendelte el az ember boldogulásának s utódszerzésének módját, az öröklés is csak úgy törvényes, ha a gyermekek házasságon belül születnek, a többi ivadék törvénytelen, gyalázatos életre van kárhoztatva; és valóban meggyőzően hangzott, amit mondott.

De hiába. Ismét visszavágtam: Itt valóban te vagy kedvezőbb helyzetben, de nem volna tisztességes, ha visszaélnél ezzel az előnnyel. Készségesen elismerem, hogy helyesebb lett volna hozzád mennem feleségül, mint engedni ostromodnak, és anélkül is mindent megadni neked, de a mondott okok miatt képtelen vagyok megbékélni a házasság intézményével. Viszont nagyon kedveltelek, túlságosan le is köteleztél, ezért nem álltam tovább ellen ostromodnak, ezért adtam be a derekam; most már csak két dolgot tehetek, hogy kiköszörüljem a tisztességemen esett csorbát anélkül, hogy elszánnám magam a végzetes lépésre, és a házasságba menekülnék; és ez a teljes bűnbánat a múltat illetően, továbbá az, hogy véget kell vetnem paráznaságomnak.

Nem tetszett neki, hogy így beszélek róla, váltig bizonygatta, hogy félreértettem őt, sokkal jobb érzésű, és sokkal jobban szeret annál, hogysem felhánytorgassa azt, amibe reám törvén ő vitt bele. Amit mondott, előbbi szavaimra vonatkozott, mármint hogy asszony is tarthat szeretőt, akárcsak a férfi, meg hogy én az ilyen életmódot éppúgy megengedhetőnek vélem, mint a házasságot.

Itt néhány bók következett, amit nem érdemes elismételnem, hanem hozzátettem, hogy úgy gondolom, mikor velem hált, biztos volt benne, hogy hozzámegyek feleségül; és valóban, a történtek után el is várhatta volna ezt, de most már láthatja, hogy én éppen ellenkezőleg gondolkozom: ha egy asszony olyan gyenge, hogy házasság előtt odaadja magát a férfinak, gyengeségére csak újabb gyengeséget halmozna, ha férjéül fogadja az illetőt, mert így szégyenét haláláig magán kell viselnie, és egész életét avval a férfival kell leélnie, aki bármikor felhánytorgathatja botlását. Bolondul tette, hogy engedett, de hogy hozzáment a férfihoz, az még bolondabb cselekedet, mert akkor jár el erősen és bátran, és akkor moshatja le magáról szégyenét, ha kikosarazza a férfit, mert így botlására feledés borul. Elválnak útjaik, és ha nem fecsegik el a titkot, a ballépésről senki más nem tud; de ha összeházasodnak, folytattam, az a legbotorabb lépés a világon, mert így az asszony bemocskolja önmagát (tisztesség ne essék), és bűne bűzében kell leélnie életét. Nem és nem, tettem hozzá, ha szeretője voltam valakinek, feleségeként soha többé nem hálok vele. Ez nemcsak azt jelentené, hogy folytonosan emlékeznem kell bűnömre, hanem nyoma is marad a családban: ha a nő hozzámegy a férfihoz, bármikor szemére vethetik botlását, hacsak férje nem ritkítja párját tisztességben; ha gyermekei születnek, így vagy úgy megtudják; ha erényesek lesznek a gyermekek, nyilvánvalóan meggyűlölik anyjukat, ha pedig ők is gonosz útra lépnek, anyjuknak gyötrelmet okoz, hogy tőle örökölték a bűnt, és azt vélheti, hogy mindent tőle tanultak. Ezzel szemben ha a férfi és a nő nem kel egybe, vége szakad a bűnnek, elhallgat a lelkiismeret szava; idővel mindenre feledés borul, az asszonynak csak néhány utcával arrébb kell költöznie, és kilábolt szégyenéből, soha többé nem kell róla hallania.

A férfit meglepte érvelésem, és belátta, hogy lényegében igazam van. Ami az asszony önálló vagyonkezelését illeti, ez ellen úriembernek nem lehet ellenvetése, ha az illető asszony meg tud birkózni ezzel a feladattal, csakhogy általában a gyengébbik nem alig ért az ilyen feladathoz, nem áll rá az agya, s a legtöbb nő sokkal jobban teszi, ha választ magának egy rátermett, becsületes férfit, aki tisztában van vele, hogyan tegyen eleget kívánságainak, hogyan szeresse, és így a vagyon gondja nem terheli többé feleségét.

Erre azt mondtam, hogy az ilyen asszony drágán vásárolja meg nyugalmát, mert a vagyonkezelés gondjával együtt nagyon gyakran maga a vagyon is átszáll a férfira. Szerintem a női nem sokkal helyesebben tenné, ha nem vagyona kezelésének gondja miatt aggódna, hanem inkább pénzét féltené; ha senkire nem bízzuk magunkat, nem érhet bennünket csalódás; a legnagyobb biztonság a földön az, ha a magunk kezében tartjuk a kormánykereket.

Azt felelte, hogy gondolataimmal merőben új dolgot kezdek el; akármilyen körmönfontan indokolom is nézeteimet, azok teljességgel ellenkeznek a közfelfogással, és be kell vallania, nagy csalódást okoztam neki: ha tudta volna, hogy így gondolkodom, soha nem kísérelte volna meg azt, amit tett. Nem gonosz szándék hajtotta, jót akart tenni velem, és nagyon fáj neki, hogy ilyen szerencsétlenül ütött ki a dolog. Soha nem hányná szememre azt, ami köztünk történt, becsül annyira, hogy fel sem tételezi, hogy én ilyesmire képesnek tartom; de látván, hogy a történtek ellenére is határozottan nemet mondok, csak egy módon tud megóvni az emberek rossz nyelvétől, ha visszatér Párizsba, mert így, saját érvelésem szerint, a történtekre feledés borul, és soha nem származhat belőlük károm.

Ez már nem volt kedvemre való, mert eszem ágában sem volt kiadni az útját; azt sem akartam viszont, hogy teljes függőségbe kerüljek, ezért hirtelenében nem tudtam, mitévő legyek, kétségeim támadtak, határozottságom inogni kezdett.

Ugyanabban a házban laktunk, és láttam, hogy valóban útra készülődik, azt is megtudtam, hogy pénzt utalt át Párizsba, azután bort rendelt Troyes-ból, Champagne-ból; nem tudtam, hogyan cselekedjek: egyáltalán nem volt kedvemre a válás, méghozzá épp akkor jöttem rá, hogy várandós vagyok, amit még nem is közöltem vele. Néha azt gondoltam, egyáltalán nem szólok neki erről, de idegen helyen éltem, ismerőseim nem voltak, csak nagy vagyonom, ami barátok híján még veszélyesebbé tette helyzetemet.

Ezért egy reggel, mikor láttam rajta, hogy nem szívesen indul útnak, így szóltam hozzá: Látom, hogy csak nehezen szánja rá magát a válásra. Annál szívtelenebb vagy, válaszolta, nagyon is szívtelen, hogy egy olyan férfit kosarazol ki, aki nem tud elválni tőled.

Annyira nem vagyok szívtelen, mondtam, hogy ha kívánja, a világ végére is vele tartok, csak Párizsba nem, ahova tudja, hogy nem mehetek.

Milyen kár, mondta, hogy bár ennyire szeretjük egymást, mégis el kell válnunk.

Akkor hát, mondtam, mi végre hagysz el?

Mert nem fogadsz el férjedül.

Ha nem is, azért magaddal vihetsz, csak Párizsba nem.

Azt mondta, hogy nagyon nehezére esne nélkülem mennie bárhová, de vagy Párizsba, vagy pedig Kelet-Indiába szólítják ügyei.

Nem szoktam kérlelni senkit, mondtam, de rászánnám magam még egy kelet-indiai útra is, ha a szükség úgy hozza.

Azt válaszolta, hála az égnek, sehová sem kell okvetlen elmennie, csupán kapott egy csábító meghívást Kelet-Indiába.

Megismételtem, egy szóval sem ellenkeznék emiatt, követem bárhova, csak azt kívánom, hogy ne Párizsba vigyen, mert oda nem mehetek.

Azt felelte, sajnos, számára nincs más orvosság, csak olyan helyre kell mennie, ahová én nem tarthatok vele, mert ha nem leszek az övé, nem tudja elviselni jelenlétemet.

Ennél szívtelenebbül nem is beszélhetne, feleltem, és azt mondtam, ne is csodálkozzék, ha megharagszom, hiszen azért tudtam a módját, hogyan járjak a kedvére úgy, hogy ne engedjek annak, aminek nem engedhetek.

Meglepődött, és azt mondta, bizonyára szeretem, ha titokzatosnak hisznek, de tudjam meg, őt még senki sem állíthatta meg útján, ha egyszer elhatározta, hogy menni készül, csakis én, mert én képes volnék őt bármire rávenni.

Igen, mondtam, én megállíthatnám, mert tudom róla, hogy éppen olyan kevéssé lenne képes rosszat tenni velem, amennyire igazságtalanul sem járna el velem, és hogy habozásából kizökkentsem, megmondtam, hogy gyereket várok.

Hozzám lépett, karjaiba zárt, szinte ezerszer is megcsókolt: Miért voltál olyan szívtelen, hogy nem mondtad ezt előbb?

Azt válaszoltam, nehezemre esett, hogy ezzel tartsam vissza, nem akartam úgy tenni, mint a halálra ítélt nők, akik hasukra hivatkozva akarják elkerülni az akasztófát; azt gondoltam, elég bizonyítékát adtam, hogy legalább annyira szeretem, mintha a felesége lennék, hiszen vele háltam, gyermekét hordozom a szívem alatt, nem akarok tőle elválni, még Kelet-Indiába is vele megyek; csak egy dologra nem vagyok hajlandó, minden mást szíves örömest megadok neki, mit kíván még?

Szótlanul állt egy darabig, majd megszólalt: Nagyon sok mondanivalóm van, de ígérd meg, nem veszed rossz néven, ha kissé szabadon fogok beszélni.

Azt feleltem, beszéljen, amilyen szabadon csak akar, hiszen annyi más téren minden szabadságot megadtam neki, hogy nem vehetek zokon tőle semmit.

Nos, akkor, remélem, elhiszed, keresztény hitben születtem és nevelkedtem, s ma is sok minden szent a lelkemnek. Mikor először tértem le az erény útjáról, és tépáztam meg a tiédet, mikor megleptelek, és olyasmire kényszerítettelek, amit néhány órával előbb egyikünk sem akart, ezt azzal a gondolattal tettem, hogy mindenképpen a feleségem leszel, ha egyszer ennyit megengedsz. Őszintén eltökéltem, hogy feleségemmé teszlek.

De olyan ellenkezéssel találtam szemben magamat meglepetésemre, amit hasonló körülmények között férfi még asszony részéről nem tapasztalt, hiszen ki hallott olyat, hogy egy asszony kikosarazza azt a férfit, akivel együtt hált, különösen ha gyermeket is vár tőle. Senki másnak nincsenek ilyen elképzelései, csak neked, mondta, és bár olyan alaposan megindokoltad döntésedet, hogy alig lehet szavam, mégis azt kell mondanom, hogy van benne valami természetellenes, káros magadnak, de legfőképpen káros a születendő gyermeknek, akire, ha összeházasodnánk, az életben nem is kevés jó várna, így azonban már születése előtt is gyalázatra van kárhoztatva, örökre viselnie kell a szemrehányásokat olyasmiért, amiben nem bűnös, már bölcsőjében is rajta lesz a gyalázat bélyege, viselnie kell szülei bűnét és balgaságát, azért kell szenvednie, amit soha nem követett el. Ez tulajdonképpen kegyetlenség a magzattal szemben, akit, azt kell mondanom, bár az anyja vagy, nem szeretsz eléggé, mert nem törekszel arra, hogy teljes jogú ember lehessen, és nem óvod meg a gyalázattól, amelyért egyedül nekünk kell szégyenkeznünk. Könyörögve kérlek, ha kereszténynek és jó anyának vallod magadat, ne engedd, hogy a méhedben hordott ártatlan bárány születése előtt elkárhozzék, ne engedd, hogy bűnünk általa örök figyelmeztetés maradjon, hiszen ezt olyan könnyen elkerülhetnénk.

Ekkor csupa gyengédséggel hangjában (és azt hiszem, könnyek csillogtak szemében) így szólt: Hadd ismételjem meg: keresztény vagyok, és nem törődhetek bele abba, amit vak meggondolatlansággal elkövettem, ez nem lenne törvényes, sehogy sem tudnám igazolni önmagam előtt, ezért bevallom, hogy nem tudnék olyan életet élni, amelyet mindketten el kell ítéljünk, és bár jobban szeretlek mindenki másnál a világon, és azt hiszem, erre tanúbizonyságot is tettem, mikor eltökéltem, hogy a történtek után is feleségül veszlek, s lemondtam egész vagyonodról, egyszóval úgy lettél volna a feleségem, hogy előzőleg már velem háltál, és ráadásul egy fillér hozományod sem lett volna, márpedig ilyen házasságra körülményeim nem kényszerítenek; mondom, akármennyire szeretlek is, nem tudok lemondani evilági boldogulásomról és túlvilági üdvözülésemről; remélem, azért nem hiszed, hogy nem tisztellek eléggé.

Ha valaha is élt a világon olyan férfi, akit a legőszintébb szándék vezetett, akkor ő az a férfi volt; ha valaha is visszautasított épeszű asszony ilyen férfit, méghozzá ilyen semmi indokok alapján, akkor én voltam ez az asszony. Ekkora balgaságot soha senki nem követett el ezen a világon.

Elvett volna feleségül, de nem akarta, hogy a szeretője legyek. Létezett valaha asszony, aki ezért megneheztelt egy férfira? Létezett volna olyan ostoba asszony, aki inkább vállalta a szajhaságot, mikor tisztességes feleség is lehetett volna belőle? Aki elvakult, csak hajszálnyit különbözik attól, akit megszállt az ördög. Hajthatatlan maradtam, és továbbra is az asszonyi szabadságra hivatkoztam, ő azonban közbevágott, és soha nem tapasztalt gyengédséggel, de a legnagyobb tisztelettel így válaszolt: Drágám, a szabadságra hivatkozol, és közben lemondasz arról a szabadságról, amely Isten és a természet ajándéka; védekezésül egy bűnös szabadság mellett törsz lándzsát, amely nem tisztességes, nem istenfélő. A tisztesség feladása árán is ilyen szabadságra vágyol?

Azt feleltem, hogy félreértett: Én nem törtem lándzsát az efféle szabadság mellett, csupán azt mondtam, hogy azok védelmezik ezt a szabadságot, akik gyengék ahhoz, hogy elfojtsák testük vágyait. Az ilyen asszonynak joga van szeretőt tartania, akár a férfinak, ha jónak látja; de azt egy szóval sem említettem, hogy én is ezt akarom tenni; és bár a történtek alapján joggal érhet szemrehányás, a jövőt illetően meg fogja látni, hogy eztán a bűnös hajlandóságnak legkisebb jele nélkül fogok vele érintkezni.

Erre azt felelte, a maga részéről ezt nem ígérheti, ő nem elég erős ahhoz, hogy legyőzze a kísértést, annál kevésbé, mert tudja magáról, hogy már hódolt neki. Valójában azért határozta el, mert a kísértést akarja elkerülni, hogy visszatér Párizsba. Ez nem azt jelenti, hogy szívesen hagy el, mert hívó szavamnak bizony nem tudna ellenállni, de mit tehet, ha tisztességes keresztényhez illő körülmények között nem maradhat velem. Reméli, mondta, nem veszem tőle rossz néven, hogy fáj neki, ha az a csöppség, aki őt apjának nevezhetné, valaha szemére vetheti, hogy fattyú lett belőle; mindenesetre meglepi, hogy annyira kegyetlenül nem törődöm születendő gyermekemmel; neki bizony fáj még csak gondolnia is a kisdedre, de nem tudná elviselni, hogy lássa, bocsássam meg, de nem tudja megvárni lebetegedésemet.

Láthatóan fel volt zaklatva, alig tudta visszafojtani szenvedélyét, ezért nem akartam folytatni beszélgetésünket, csak azt mondtam, gondolkodjék az ügyön. Ó, csak ezt ne kívánd, mert egyedül neked kell itt gondolkodnod; ezzel kiviharzott a szobából, világosan látszott rajta, hogy fel van dúlva.

Ha nem lettem volna a világ legbotorabb, legelvetemültebb teremtése, nem tudtam volna így viselkedni! Kezemre pályázott a legtisztább s oly makulátlanul becsületes férfi, akinél különbet nem hord hátán a föld. Életem megmentője volt, de nemcsak az életemet s minden vagyonomat óvta meg rendkívüli módon a végromlástól. Szinte az őrületig szeretett, csak miattam jött Párizsból Rotterdamba. Házasságot ajánlott, bár várandós voltam, hajlandó volt lemondani egész vagyonomról, és beleegyezett, hogy magam kezeljem pénzemet, amellett magának is volt mit aprítania a tejbe. Ha igent mondok, ezzel örök időkre bebiztosítom magam még egy katasztrófa ellen is: kettőnk vagyona együtt évenként kétezer fontot jövedelmezett volna, úgy élhettem volna, sőt talán boldogabban is, mint egy királynő; de mindenekelőtt most végre örökre hátat fordíthattam volna bűnös, buja életemnek, amelyben évekig tobzódtam: nyugalomban és bőségben, tisztességben letelepedhettem volna valahol, nekivágni a nagy feladatnak, amely már olyan régen előttem állt: a megbánásnak.

Elvetemültségemnek azonban nem volt határa. Makacsul elvetettem továbbra is a házasság gondolatát, de abba sem akartam beletörődni, hogy elhagyjon. A gyerek miatt nem aggódtam, megígértem neki, hogy a gyermek soha nem fogja őt vádolni, amiért fattyúnak született. Ha fiú lesz, bizonyos lehet benne, hogy fiát megillető nevelésben részesítem; még egy ideig így beszélgettünk, de láttam, szilárdan eltökélte, hogy útnak indul, visszavonultam hát, de nem tudtam visszafojtani könnyeimet, erre hozzám lépett, csókokkal borítván arcomat tovább kérlelt, esdekelt, megpróbáltatásom idején tanúsított jóságára hivatkozott, arra a tisztességre, ahogyan pénzügyeimet rendezte, és hogy annyira becsül, hogy az ezer pisztolt sem fogadta el a zsidóval kapcsolatos költségeiért, és mindezt a bajban kötött szövetségünk kedvéért tette, ismét legőszintébb szeretetéről biztosított, kérvén, ne űzzem el magamtól.

De nem ment velem semmire: ostoba voltam, eszeveszett, könyörgése süket fülekre talált. Elváltunk, és csak azt kérte, ígérjem meg, értesítem, ha megszületik a kisded, amire szavamat adtam. Kérdésére, hogyan kívánom kezdeni független életemet, közöltem vele, egyenesen Angliába utazom, Londonba, s ott szülöm meg gyermekemet, de, mondottam, ha úgy döntött, hogy elhagy, nyilván édeskeveset érdekli, mi lesz velem.

Aznap még ott töltötte az éjszakát, de korán reggel útra kelt, és hátrahagyott levelében elismételte mindazt, amit már hosszú ideje mondott, gondjaimra bízván születendő gyermekét, és azt kívánta, hogy az általa visszautasított ezer pisztolt kamatostul a gyermek nevelésére, épülésére fordítsam; ezzel akart rászorítani, hogy vagyonom e kis részét az árvának juttassam, bizonyos benne, írta, ha ezt nem mulasztom el, jobb szolgálatot teszek, mintha olyan értéktelen személyre pazarolnám, mint ő maga. Végezetül azt ajánlotta, hozzá hasonlóan bánjam meg együtt elkövetett vétkeinket, kérte, bocsássam meg, hogy ő volt a kezdeményező, s a maga részéről mindent megbocsátott nekem, csak kegyetlenségemet nem, amiért konokul visszautasítottam; ezt azért nem tudja oly könnyű szívvel megbocsátani, mert úgy érzi, ezzel nemcsak ő szenvedett sérelmet, hanem e lépéssel saját romlásomat idéztem elő, és keservesen meg fogom bánni. Megjósolta, végzetes eseményeknek nézek elébe, mert egészen bizonyos benne, ez lesz a sorsom; végül egy komisz férj okozza majd pusztulásomat. Elővigyázatosságra intett, és kívánta, hogy ne teljesüljön be jóslata, de arra is emlékeztetett, hogy ha valaha is viszontagságok közé keveredek, jusson eszembe Párizsban élő hű barátom, akire bízvást számíthatok, mert soha nem fogja szememre vetni szívtelenségemet, mindig kész lesz jóval viszonozni elszenvedett sérelmét.

Ez a levél szíven ütött. Nem tudtam elképzelni, hogy az ördög segítsége nélkül bárki is ilyen levelet írhatott, mert olyan dolgokat jósolt meg ez a levél, méghozzá kérlelhetetlenül, hogy elhűlt bennem a vér; és mikor valóban megestek ezek a dolgok, visszatekintve biztos voltam benne, hogy csalódott barátom többet sejtett, mint amit ember tudhatott. Gyengéd szóval intett, térjek a bűnbánat útjára, és ugyanilyen jóságosan óvott a rám váró viszontagságoktól is, és nagylelkűen megígérte, hogy szükség esetén segítségemre lesz - ilyen emberrel még nem találkoztam; és bár eleinte nem sokat törődtem jóslataival, hiszen oly kicsi volt az esély, hogy valóban bekövetkezzenek, levelének más részei olyannyira megindítottak, hogy komor hangulat szállt meg, és majd egy egész napon át zokogtam, szinte abba se tudtam hagyni; és mégis mindeközben, mint akit megbabonáztak, egy pillanatra sem jutott eszembe, hogy mégiscsak el kellett volna fogadnom férjemül. Azt tiszta szívből kívántam, bárcsak velem maradt volna, de leküzdhetetlenül viszolyogtam a házasság gondolatától, fejemben ezernyi gondolat kavargott, hogy fiatalságom, vonzó külsőm és víg kedélyem sokkal rangosabb férfiúnak is megnyerheti tetszését, és akármi lesz, Londonban próbálok szerencsét.

Annyira elvakított a hiúság, hogy eldobtam magamtól az egyedül kínálkozó alkalmat, hogy végleg rendezzem a helyzetemet, és vagyonomat életem tartamára biztosítsam. Minden olvasóm számára legyen sorsom emlékeztető, milyen balgaságokba és őrültségekbe kergetheti az embert a pokoli büszkeség és elbizakodottság, hogyan vezetnek bennünket félre szenvedélyeink, milyen veszélyes lépésekre ragadtat bennünket törtető akaratunk.

Gazdag voltam, szép, kellemes modorú, s nem is öreg. Volt már alkalmam tapasztalni, mennyire tudok hatni a legmagasabb rangú férfiak érzékeire is. Soha nem felejtettem el, hogy ... hercege egy elragadtatott pillanatában Franciaország legszebb asszonyának titulált. Tudtam, Londonban is lehetek még valaki, és milyen jól adnám a valakit. Ismertem a viselkedés csínját-bínját, hiszen hercegek is hevertek már a lábam előtt, nem kisebb dologra vágyakoztam, mint hogy magának a királynak legyek a kedvese. De hadd térjek vissza valódi körülményeimre.

Nagy nehezen törődtem csak bele, hogy tisztes üzletember barátom elhagyott: végtelenül megbántam, hogy nem tartottam magam mellett, és levele olvastán nagy bizonytalanság fogott el. Mihelyt visszahozhatatlanul eltűnt az életemből, minden vagyonom felét odaadtam volna, ha ismét viszontláthatom, mert felfogásom egy pillanat alatt megváltozott: ezerszeres bolondnak neveztem magam, hogy ismét a vak szerencse és a bujaság útját választottam. Mikor az erény és a tisztesség roncsain a legnagyobb kockázatok közepette a bűn és a gyalázat tengerén hajózván, végre biztos kikötőre találtam volna, mégsem vetettem horgonyt.

Jóslatain elszörnyedtem, segítőkész ígéretei könnyeket csaltak a szemembe, de annyira megrémültem csak a gondolatán is, hogy valaha is ilyen nyomorúságok közé juthatok, hogy fejemben ezernyi aggodalom és félelem kavargott: de azt is hittem, nem lehetséges, hogy én, akinek ekkora vagyona van, valaha is visszasüllyedjek a nyomorba.

Újból felmerült előttem éhező öt gyermekem képe, akikről előzőleg már szót ejtettem, s ahogy ott ültem, folyvást az járt a fejemben, hogyan törhet rám a romlás, és hogyan tudnám elkerülni.

De lassan-lassan felejteni kezdtem. Üzletember barátom visszahozhatatlanul elhagyott, hiszen már említettem, semmiképp sem követhettem Párizsba, írni sem mertem neki, hogy visszahívjam, mert hitem szerint mindenképpen visszautasított volna; ültem tehát és keservesen sírtam napokon keresztül, sőt mondhatnám, talán heteken keresztül is; de mondom, lassan-lassan mindent elfelejtettem, és mert ügyeim intézése jócskán foglalkoztatott, figyelmem elterelődött fenyegető végzetemről, rossz előérzetem is megszűnt.

Ékszereimet pénzzé tettem, néhai élettársam, az ékszerész gyémántgyűrűje kivételével, melyet megfelelő alkalmakkor magam is viseltem, eladtam a hercegtől származó gyémánt nyakéket és a különleges fülbevalókat is, amelyek körülbelül hatszáz pisztolt értek; eladtam a finom mívű ládikót is, amelyet uram Versailles-ba indultakor bízott rám, valamint egy kis ládikó rubint és smaragdot is. Úgy emlékszem, az egész kollekcióért Hágában hétezer-hatszáz pisztolt kaptam. Pénzzé tettem az összes Párizsban kiállított váltót, és ezzel a magammal hozott készpénzen kívül újabb tizenháromezer-kilencszáz pisztolt vettem fel; készpénzben tehát és az egy amszterdami bankban folyószámlára tett pénzzel együtt több mint huszonegyezer pisztolom volt megtartott ékszereimen kívül, és most már csak arra volt gondom, hogyan juttassam el ezt a vagyont Angliába.

Annyi emberrel volt dolgom pénzügyekben, és olyan nagy értékű ékszereket adtam el, hogy alkalmam nyílt Hollandia legjelesebb kereskedőivel ismeretséget kötni: most már nem volt szükségem tanácsra, hogyan utaljam át Angliába pénzemet. Valahány jól ismert kereskedőt igénybe vettem, hogy ne kockáztassam egész vagyonomat egyetlen vállalkozón, no meg azért is, hogy senki ne tudja, milyen nagy összeget tett ki teljes vagyonom: mondom, jó néhány kereskedőt foglalkoztatva egész vagyonomat Londonban fizetendő váltókba fektettem. Néhányat magamhoz vettem, néhányat (egy esetleges tengeri szerencsétlenségre is gondolva) az első kereskedő kezére bíztam, azéra, akihez eredetileg párizsi barátom beajánlott.

Kilenc hónapot töltöttem Hollandiában, visszautasítottam a legjobb házassági ajánlatot, aminőt hozzám hasonló asszony valaha is kapott, haragban, kegyetlenül váltam el legjobb barátomtól, a világ legtisztességesebb férfiától, nagy vagyonommal a zsebemben, egy fattyúval a szívem alatt Brielben postahajóra szálltam, és szerencsésen megérkeztem Harwichba, ahol utasításomra Amy fogadott.

Szíves örömest adtam volna tízezer fontot is, hogy megszabaduljak testem terhétől, amelyhez a fentiek szerint jutottam, de erre semmiképp nem volt mód, ezért ki kellett békülnöm a gondolattal, hogy a szokásos úton, nagy türelemmel és nagy kínok közepette fogok tőle megszabadulni.

Természetesen el tudtam kerülni a hasonlóan bajba jutott asszonyokra váró megaláztatásokat. Mindent előre elterveztem: Amyt bíztam volt meg, hogy egy küldött összeg segítségével házat béreljen számomra, amit meg is tett: egy nagyon csinos házat vett ki számomra a ... utcában, a Charing-Cross közelében, felfogadott két szolgálólányt és egy inast, akit libériába is öltöztetett, majd egy bérelt négylovas hintóval az inas kíséretében jött fogadásomra Harwichba, ahol érkezésemig egy hetet töltött: tüstént Londonba indulhattam tehát, mégpedig saját házamba, ahova jó egészségben meg is érkeztem ... álnéven, francia hölgynek adva ki magam.

Első tennivalóm az volt, hogy értékesítsem váltóimat; ez, hogy rövidre fogjam, minden nehézség nélkül sikerült is. Ekkor elhatároztam, hogy a város környékén inkognitóban egy vidéki csendes házba költözöm, és lebetegedésemig ott fogok lakni; ez a legkisebb feltűnés nélkül sikerült is, hiszen előkelő fogatom és kíséretem minden zaklatástól meg afféléktől is megóvott, hogy az egyházközség a dolgaimba üsse az orrát. Egy ideig nem is mutatkoztam új házamban, majd különböző okok miatt úgy döntöttem, hogy inkább a Pall Mallen veszek ki nagy lakást, ahonnan titkos ajtó vezetett a király kertjébe, a főkertész tudtával, aki maga is ugyanabban a házban lakott.

Minden ingóságom biztosítottam tehát, de még mindig nyugtalanított a sok készpénz, hogyan tudnám úgy elhelyezni, hogy rendes évi kamatot húzzak belőle. Egy kis idő múltán azonban a hírneves Sir Robert Clayton közreműködésével tizennégyezer fontot jelzálogkölcsönbe fektettem, amelyből ezernyolcszáz fontot törlesztettek évenként, évi hétszáz font kamat fizetése mellett.

Néhány más jövedelemforrással együtt mindez csinos, ezerfontos jövedelmet jelentett évente, elég ahhoz, gondolná az ember, hogy Angliában bárki asszonyt megóvjon a szajhálkodástól.

Londontól mintegy négy mérföldnyire, ...-ban hoztam világra pompás fiúgyermekemet, és minderről híven beszámoltam apjának, párizsi barátomnak. Levelemben leírtam, mennyire megbántam, hogy el kellett válnunk, és nyíltan jeleztem, hogy ha még egyszer láthatnám, másként bánnék vele, mint a múltban. Válasza nagyon nyájas és lekötelező volt, de látogatására vonatkozó szavaimat mintha nem is olvasta volna, ezért úgy éreztem, végképp megszűnt érdeklődése irántam. Nagy örömmel fogadta a gyermek születésének hírét, kérte, hogy a boldogtalan csecsemő jövője érdekében ne mulasszam el mindenben valóra váltani, amit megfogadtam. Újból írtam neki, és ígéretet tettem, hogy az utolsó betűig mindenben állom szavamat, de oly balga, oly mérhetetlenül gyenge voltam, feledve azt, hogy szóra sem méltatta meghívásomat, szinte bocsánatát kértem a Rotterdamban történtekért, és oly mélyre süllyedtem, hogy kérdőre vontam, miért nem felelt meghívásomra, sőt másodszor is invitáltam, csaknem nyíltan ki is mondtam, ha Angliába jönne, feleségül mennék hozzá; minderre azonban egy szóval se felelt, amit elutasításnak kellett vennem, úgyhogy mélységesen felkavart, és megbántam, hogy ezt az ajánlatot megtettem, hiszen félreérthetetlenül kikosarazott, így kétszeresen is bosszút állt: válaszra sem méltatott, és rákényszerültem, hogy kétszer is megkérdezzem levélben, elvesz-e, s most én álltam elő azzal, amire ő könyörögve kért még Hollandiában.

Felkeltem gyermekágyamból, és rövidesen beköltöztem Pall Mall-i lakásomba, és nagy vagyonomhoz illően kezdtem valaki lenni. Most néhány szót arról, hogyan jelentem meg az emberek előtt fogat, kíséret, fellépés dolgában.

Hatvan fontot fizettem egy évben lakbér fejében, mert egész évre béreltem nagyon szép lakásomat, nagyon gazdagon bútorozva. Saját szolgáim takarították és gondozták, beszereztem a konyha- és tüzelőeszközöket. Felszerelésem szemrevaló volt, bár nem túlságosan nagy: volt hintóm, kocsisom, inasom, Amym, akit most már úrihölgyként öltöztettem, és társalkodónői minőségben mindig magam mellett tartottam, s ezenkívül volt még három cselédem, így éltem egy darabig. A legdivatosabb öltözékekben jártam, gazdagon, ami pedig az ékszereket illeti, annak bőviben voltam. A személyzet libériáját ezüsttel hímeztettem, a nemességen kívül senkinek nem voltak ilyen gazdagon öltöztetett inasai, így mutatkoztam, hagytam, hadd találgassák az emberek, ki vagyok, anélkül hogy túlságos feltűnést keltettem volna.

Amy társaságában néha sétákat tettem a Mallen, de nem érintkeztem senkivel, ismerőseim nem voltak, de igyekeztem mindig vidám és vonzó külsővel megjelenni mindenütt. Észre kellett vennem azonban, hogy az emberek nem haladtak el mellettem úgy, mint én mellettük. Megtudtam, hogy szomszédaim oldalát majd kifúrja a kíváncsiság, ki lehetek, s milyenek a körülményeim.

Egyedül Amy tudta kíváncsiságukat kielégíteni, egyedül ő adhatott felvilágosítást rólam, és amilyen locsi-fecsi pletykamester volt, most tökélyre vitte kedvelt szórakozását. Elhíresztelte, hogy egy francia nagyúr igen vagyonos özvegye vagyok, és azért jöttem Angliába, hogy átvegyek egy örökségül itt rám maradt birtokot, vagyonom legalább negyvenezer fontra rúg, és más hasonlókat.

Nem is tudtuk Amyvel, milyen helytelenül cselekszünk, mert az elmondottak felhívták rám az úgynevezett hozományvadász férfiak figyelmét, akik, mint ők mondják, ostromolják a hölgyeket, de csak azért, hogy foglyul ejtsék őket, mert én meg így nevezem ezt; és amint megkaparintják feleségül, egyetlen gondjuk, hogy eltékozolják a nő vagyonát. De amilyen helytelenül tettem, hogy kikosaraztam a hollandi üzletembert, aki megengedte volna, hogy magam kezeljem vagyonomat házasságunk után is, holott magának is volt mit aprítani a tejbe, épp annyira helyesen cselekedtem most, hogy kikosaraztam számos jó családból származó vagyonos urat, akik tovább nyújtóztak, mint a takarójuk ért, és folytonosan pénzszűkében voltak, nagyobb összegre volt szükségük, hogy legsürgetőbb kötelezettségeiknek eleget tehessenek, amint ők mondták, én viszont úgy nevezem ezt, hogy az asszony pénzéből akarták adósságukat, testvérük örökrészét vagy hozományát kifizetni; a feleség pedig örök életére rab marad, és csak az ő tetszésük szerint cselekedhet. Világosan láttam, mit ér az ilyen élet, s nem is álltam kötélnek. A sok mendemonda rólam és vagyonomról temérdek rangos urat vonzott körém, akik különböző praktikákkal megtalálták a módját, hogyan környékezzenek meg, de kivétel nélkül mindnyájuknak azt feleltem, hogy így magányosan jól érzem magam, nincs semmire gondom, s nem látom értelmét, hogy egy vagyon miatt, ha mégolyan nagy is a vagyon, házasságra adjam fejemet. Címhez jutottam volna, sőt rangban egy sorba kerültem volna a főrendek hitveseivel (ezt azért említem, mert egyik kérőm egy főrend elsőszülött fia volt), de mi szükségem volt a rangra, mikor vagyonos voltam, évi járadékom 2000 fontra rúgott, és sokkal boldogabb voltam, mint ha egy nemesúr tiszteletbeli rabszolgájának sorsát választom, mert az efféle nagyúri feleségek életét nem tartottam annál többre.

Említettem Sir Robert Claytont, akivel összehozott a jó szerencse. Ő segített a jelzálogügylethez, és meg kell vallanom, hogy tanácsai nyomán nagyon előnyösen alakultak vagyoni viszonyaim, ezért mondom, hogy a jó szerencse hozott össze vele. Az ő révén jutottam hétszáz font évi jövedelemhez, tehát nemcsak azzal kötelezett le, hogy mindig a makulátlan tiszta üzletkötésre mutatott példát, hanem vagyonom kezelésében éleslátásával is segítségemre volt. Mikor látta, hogy nem fűlik a fogam a házassághoz, gyakran célzott rá, milyen páratlanul tetézhetem vagyonomat, ha mindig szem előtt tartom, hogy háztartásom költségei soha ne haladják meg évi jövedelmemet, és így minden évben növelhetem tőkémet.

Meggyőzött, és beláttam, csak előnyömre lehet, ha megfogadom a tanácsát. Sir Robert szavaimból, de főleg Amytől arról értesült, hogy évente kétezer font tiszta jövedelmem van. Úgy véli, mondotta, hogy jelenlegi életmódom mellett ezernél többet nem kell költenem, és így, józanul, meglévő tőkémhez csatolhatom minden évben a fennmaradó ezret. Bebizonyította, hogy ezzel az eljárással, a kamatokat hozzászámítva, pontosan megduplázódna az elkölthető ezer fontom, fel is vázolta mindezt egy papírra, hogy jobban megítélhessem, majd kijelentette, bárcsak Anglia minden férfia tartaná magát ehhez a szabályhoz, minden egyes család éppannyira növelné jövedelmét, mint a kereskedők teszik; míg most az a helyzet, mondta Sir Robert, hogy az urak és a nemesség legalább annyit, de inkább többet költenek, mint amennyi a jövedelmük, és majd mindegyikük kölcsönökre szorul, mindnyájukat pénzhiány szorongatja, sőt el is adósodnak.

Sir Robert gyakran megfordult nálam, és (saját szavait idézve) igencsak kedvére volt neki a társaságom, hiszen előző életemről nem tudott, sőt nem is sejtett semmit. Valahányszor csak eljött, mindannyiszor szót kerített a mértékletes életmód témájára, egyszer elhozott egy újabb tervezetet, amely, hasonlóképpen az elsőhöz, számjegyekkel bizonyította be, hogyan növekedhetne vagyonom, ha tanácsaihoz híven szűkebbre fogom pénztárcám száját. A tervezet szerint ha évente ezer fontot teszek félre, és minden évben ehhez hozzáadódik az összeg kamata, tizenkét év múlva huszonegyezer-ötvennyolc font lenne a bankban. Ezek után pedig már kétezer fontot tehetnék félre évente.

Azzal védekeztem, hogy fiatal vagyok még, megszoktam, hogy bőségben, előkelően éljek, s ezért nem tudnám rávenni magamat, hogy most fösvény életmódot kezdjek el.

Erre azt válaszolta: ha úgy gondolom, hogy elég vagyonom van, üsse kő, de ha többet akarok, egyedül így tudom elérni, tizenkét év leforgása alatt annyira meggazdagodnék, hogy magam sem tudnám, mihez kezdjek a pénzzel.

Igen, igen, mondtam, ön gazdag vénasszonyt akar belőlem csinálni, csakhogy ehhez nekem nem fűlik a fogam. Inkább legyen most húszezer fontom, mint ötvenéves koromban hatvanezer.

Nos, akkor, mondta ő, ezek szerint méltóságodnak nincsenek gyermekei.

Nincsenek ellátatlan gyermekeim, válaszoltam, s ettől bizony nem lett okosabb, annyit tudott, mint eddig. Életmódomra vonatkozó javaslatát azonban nagyon megfontolandónak véltem, bár akkor nem szóltam semmit. Elhatároztam, hogy megjelenésem fényén mit sem csökkentve, kicsit szűkebbre fogom kiadásaimat, összébb húzódom, és félreteszek mindig némi pénzt, ha nem is annyit, mint amennyit ő javasolt. Sir Robert az év vége felé tette javaslatát, s mikor vége lett az évnek, felkerestem és megköszöntem tanácsát. Elmondtam, hogy sokat töprengtem felette, és bár ahhoz nem volt szívem, hogy kerek ezer fontot félretegyek, de mert most nem veszem át tőle féléves járandóságomat, úgy határoztam, hogy ezt a hétszáz fontot félreteszem. Egy pennyhez sem nyúlok, és szeretném, ha ő gondoskodna az összeg előnyös elhelyezéséről.

Sir Robert mestere volt a tisztes úton történő vagyongyarapításnak, így válaszolt: Asszonyom, örülök, hogy egyetért javaslatommal, de rosszul kezdte el: fel kellett volna vennie a félévi kamatot, majd nyomban be kellett volna fizetnie ismét, így elvesztette háromszázötven font félévi kamatát, kilenc fontot, mert csak ötszázalékos kamat jár a jelzálogkölcsönre.

Most már mindegy, szóltam, de így is ki tudja helyezni, ugye?

Hagyjuk érintetlenül az összeget a következő évig, és akkor egyben ezernégyszáz fontot helyezhetünk ki, míg közben fizetem a hétszáz font kamatát. Ezzel átnyújtott egy váltót erről az összegről, mely százanként hat fontot tett ki. Sir Robert Clayton váltóját mindenki örömmel fogadta, így hát köszönetet mondtam, és a járandósághoz valóban nem nyúltam, a következő évben s a rákövetkezőben ugyanezt cselekedtem, s akkor Sir Robert átnyújtott nekem egy kötvényt kétezer-kétszáz font jelzálogkölcsönről hatszázalékos kamatra, így évente százharminckét font járult hozzá jövedelmemhez, ami nem is lebecsülendő.

De hadd térjek vissza történetemhez. Mint mondtam, rájöttem, hogy rosszul kezdtem londoni életemet: valósággal üldöztek a hozományvadász látogatók. Mindenki tudta, hogy óriási vagyonom van, és hogy Sir Robert kezeli pénzügyeimet, így hát Sir Robertet legalább annyira körülrajzották, mint jómagamat. Én azonban nem takargattam a házasságról vallott nézeteimet: ugyanazt mondtam el Sir Robertnek, mint amit a hollandus üzletembernek, és Sir Robert elismerte, hogy igazam van, és ha oly nagyra értékelem szabadságomat, amilyen sokra becsülöm a kezemen levő vagyont, csak magamat hibáztathatom azért, ha pénzem valaki más kezére jut.

Sir Robert azonban nem is sejtette, hogy mi a tervem. Arra törekedtem, hogy valaki kitartottja legyek, és csinos járandóságot kaphassak. Egy véleményen voltunk, hogy állandóan félre kell tennem némi pénzt, csakhogy én ezt erkölcstelen úton akartam megszerezni.

Egy napon Sir Robert komoly arccal közölte, hogy egy házassági ajánlat közvetítésére kérték meg. Ez az ajánlat, mondta, minden eddigi ajánlatot felülmúl, s üzletember az illető. Egy véleményen voltam Sir Roberttel, hogy a tisztes üzletembernél senki sem áll nagyobb becsben ebben az országban. Az igazi széles látókörű üzletember legtöbbször túltesz a legelőkelőbb nemesúron is tudás, jó modor és ítélőképesség tekintetében, a kereskedő meghódítja a világot, s bár nincs igazi birtoka, vagyona segítségével túltesz a legtöbb birtokos nemesúron; egy jól menő üzlettel rendelkező kereskedő többet tud költeni tőkéjéből, mint egy ötezer fontos évi jövedelmű nemes, hiszen a kereskedő abból költ, amit keres. És emellett nagy összegeket félre is tesz minden évben.

A birtok állóvíz, az üzlet kiapadhatatlan forrás, folytatta Sir Robert, ha jelzálogkölcsönt vesz fel a nemes az ingatlanára, aligha rázhatja le magáról a terheket; a kereskedő vagyona viszont állandó mozgásban van, és Sir Robert megemlített néhány kereskedőt, aki sokkalta nagyobb pompában, sokkal nagyobb költekezések közepette él, mint Anglia legtöbb nemesura, s emellett vagyona egyre növekszik.

Azt is elmondta, hogy a londoni kereskedők némelyike jóval több pénzt tud áldozni családjára, gyermekeire, mint általában a nemesség olyan tagjai, akiknek évente ezer fontnál kevesebb a jövedelmük.

Mindebből az csendült ki, hogy jobban járok, ha vagyonomat egy jeles kereskedőre bízom, aki már eleve pompás körülmények között él, és aki soha nem szenved pénzszűkében, mert virágzó üzletének és forgótőkéjének segítségével hatalmas vagyont hagyna rám és gyermekeimre, és királynőként élhetnék mellette.

Ez így is volt. Ha megfogadom jóakaróm tanácsát, nagyon boldog lehettem volna, de olyan erős volt bennem a vagyoni függetlenség iránti vágy, hogy azt mondtam, az én szememben nem létezik más házasság, csak olyan, amely a legjobb esetben is alantas, ha ugyan nem rabszolgai szerepet ró rám. És ebbe nem szándékozom belemenni. Jelenleg teljes szabadságban élek, és fel nem foghatom, milyen értelemmel bírnak az olyan szavak, mint házastársi kötelesség és engedelmesség. Nem látom be, miért jár a férfinemnek egyre több szabadság, azon az áron, hogy az asszonyokat, még ha nagyobb is vagyonuk, mint a férjüké, a férfiak alkotta házasság törvényeinek vetik alá. Asszonynak lenni balszerencse, de én elhatároztam, hogy nem erősítem ezt a törvényt, és ha a szabadság csak a férfiak sajátja, akkor én férfiasszony leszek, mert ha szabadnak születtem, szabadon is akarok meghalni.

Sir Robert elmosolyodott, mert azt mondta, az amazonok nyelvén beszélek. Kevés hozzám hasonló asszonnyal találkozott, vagy ha volt is dolga ilyenekkel, azokban nem volt meg a kellő eltökéltség. Érvelésemben sok az igazság, csak egy bökkenő van, mondta, hogy tudomása szerint én már egyszer megházasodtam. Azt mondtam, valóban, de azt még nem hallotta tőlem, hogy tapasztalataim arra ösztökélnének, hogy egy második kísérletet tegyek; örülök, hogy túl vagyok a megpróbáltatásokon, és ha újra magamra venném ezeket a terheket, csak magam lennék a hibás.

Sir Robert jókedvűen felnevetett, de letett arról, hogy tovább érveljen, csak azt mondta el, hogy felhívta rám néhány jeles londoni kereskedő figyelmét. De tekintve, hogy ellenzem, nem zaklat ezzel többé; helyeselte takarékosságomat, és megjósolta, hogy hamarosan hallatlanul gazdag leszek, azt azonban nem tudta, nem is gyanította, hogy óriási vagyonom ellenére is egyszerű ringyó vagyok, és attól sem riadok vissza, hogy erényem további feláldozásával tetézzem pénzemet.

De haladjunk tovább életem elbeszélésében. Mondom, rájöttem, hogy eddigi életmódom nem vezet célhoz, csak a hozományvadászokat vonzza körém, és így magamat, de pénzemet is nagy veszély fenyegeti. Elárasztottak az udvarlók, a piperkőc széptevők, de nem tudtam velük mit kezdeni. Mást forgattam a fejemben, és annyira elragadott hiúságom, hogy csak a király személyével elégedtem volna meg. Gőgös vágyamat valószínűleg egy úr elejtett szavai keltették fel, akivel társaságban összekerültem, és korábban tető alá is hozta volna a dolgot, de az udvarnál ez már vesztett játszma volt. Mindenesetre már az maga, hogy ez nem is olyan szűk körben szóba került, temérdek csodálót vonzott körém, akik közül egynek sem voltak tiszta szándékai.

Új játékba kezdtem. Az udvar rendkívül fényűzően és vidáman folytatta életét, bár több volt a férfi, mint a nő, mert a királynő csak ritkán mutatkozott. Éppenséggel nem nevezhető rágalomnak azt állítani, hogy az udvaroncok legtöbbje nagyon erkölcstelen volt. Maga a király is jó néhány pompás szeretőt tartott, és ezeket a hölgyeket a hivalkodás légköre vette körül. És ha az uralkodó megengedte magának a szabadosságot, ugyan ki kívánhatta volna, hogy udvaroncai szent életűek legyenek; nem szándékom rosszabb színben lefesteni a helyzetet, mint amilyen volt, de valamirevaló asszonynak minden ujjára jutott férfi.

Engem is körülrajzottak a csodálók, és néhány igen előkelő úr látogatását is fogadhattam, akik mindig egy-két hozzám bejáratos idős hölgy közvetítésével ismerkedtek meg velem, az egyik közülük, mint később megtudtam, előre kitervelt céllal férkőzött a bizalmamba.

A társalgás udvariasan és jó modorban folyt. Egyszer néhány úr kártyajátékot játszott, és meg is alakult az úgynevezett kártyaparti. Most már tudom, hogy ez az egyik öreg hölgy ötlete volt, aki így látott rá lehetőséget, hogy állandóan bemutathasson újabb és újabb férfiaknak. Az urak magas tétben játszottak, sokáig maradtak, és búcsúzóul tisztes szavakkal engedélyt kértek, hogy másnap este is eljöhessenek. Magam is jó hangulatban voltam, és egyszer így szóltam ... lordhoz: Látom, jól szórakoznak nálam, és szívesen jönnének el máskor is; ha nincs is kártyaasztalom, szívesen rendeznék egy kis mulatságot holnap este, ha kedvük van hozzá. Meghívásomat nagy örömmel fogadták.

Valóban, másnap este kezdtek érkezni az urak, és tüstént láthatták, értem a módját, hogyan tegyem kellemessé az összejövetelt. Lakásomban volt egy nagy ebédlőm, öt másik szobával ugyanazon az emeleten, valamennyi szobát szalonná alakítottam át az estély céljaira, arra a napra kihordattam az ágyakat. Három szobában borokkal és édességekkel megrakott tálalóasztalokat helyeztem el, a negyedik szobában zöld kártyaasztalt állítottam fel, és az ötödikben fogadtam az érkezők tisztelgését. Ruházatom roppant előnyös volt, valamennyi ékszeremet feltettem. ... lord, akihez a meghívást intéztem, kitűnően összeválogatott zenészeket küldött át a színházból, a hölgyek táncoltak, kitűnő volt a hangulat, mikor úgy tizenegy óra tájban valaki közölte, hogy négy álarcos úr meg akarja tisztelni rendezvényemet. Kissé zavartnak látszottam, mert ... lord nyugalomra intett, mondván, hogy az ajtónál őrök állnak, s bármilyen zavar esetén közbelépnek, majd egy másik úr sejtenem engedte, hogy esetleg a király is az álarcos urak között lehet. Vérvörösre gyulladt az arcom, és nagyon meglepődtem. Hiába, nem volt visszaút, továbbra is szalonomban maradtam, de sarkig kitártam a lengőajtókat.

Kisvártatva beléptek az álarcosok, egy pompás ŕ la comique táncot adtak elő. A tánc még tartott, amikor eltávoztam, egy hölgyre azt az üzenetet bízván, hogy hamarosan visszatérek. Félóra sem telt bele, s török hercegnői öltözékben jelentem meg. Ezt a ruhát Leghornban kaptam, ahol hercegem, mint már elbeszéltem, török rabszolganőt vásárolt nekem. A máltai hadihajó, amely elfogta a Konstantinápolyból Alexandriába igyekvő török hajót, a rabszolganőkkel együtt remekbe készült ruhákat is zsákmányolt. A ruha egészen különleges volt, érdekességképpen vásároltam, mert sohasem láttam hozzá hasonlót. Finom perzsa vagy indiai damasztból készült, alapszíne fehér volt, kék és arany virágokkal átszőtt, majd ötméteres uszállyal. Alul ugyanabból az anyagból készült mellény volt arannyal hímezve, gyöngyökkel díszítve és türkizkövekkel tarkítva. A mellényhez egy széles törökös fűző járult, és ott, ahol a kapcsok voltak, mindkét oldalon gyémántokkal volt kirakva. Azt senki nem tudta, hogy nem valódi gyémántok voltak. A turbán vagy fejék pompás csúcsos ékszerben végződött, mely lebegő lenge anyagba volt tűzve, s homlokom fölé egy másik drágakövet illesztettem.

Hatvan pisztolt fizettem az öltözékért Olaszországban, de Törökországban jóval többet érhetett. Nem is gondoltam, milyen jó hasznát veszem majd, bár török rabszolganőm segítségével gyakran felöltöttem, később Amyvel is, csak mulatságból, ugyan hogy mutatok benne. Amyt jó előre felküldtem, készítse elő a ruhát, úgyhogy csak fel kellett öltenem, és alig több, mint negyedóra múltán ismét a társaságban voltam. Mikor leértem, a szoba tele volt, de úgy rendelkeztem, hogy néhány percre húzzák be a lengőajtókat, így fogadtam a jelenlevő hölgyek bókjait.

... lord történetesen ugyanebben a szobában tartózkodott, s a másik ajtón kisietett, és az egyik álarcos, magas, jó alakú úrral tért vissza. Nevét nem tudtam, hiszen ilyen alkalmakkor az álarcosok nem mutatkoztak be, s nem is volt illendő kilétüket firtatni. Franciául szólt hozzám, és közölte, hogy életében nem látott még ilyen szép ruhát, táncolni hívott. Beleegyezésem jeléül meghajoltam, de azt mondtam, hogy mohamedán lévén, nem ismerem ennek az országnak a táncait. Nem hiszem, hogy a zenészek ismerik a mór zenét. Vidáman válaszolta, hogy keresztény arcomról ítélve úgy hiszi, fog menni a keresztény tánc is, mert, tette hozzá, ennyi szépség nem lakhatik egy mohamedán nőben. A lengőajtók kitárultak, és a férfi a szobába vezetett. A társaság roppant meglepetéssel fogadta beléptemet, még a zenészek is abbahagyták bámulatukban a játékot egy pillanatra, mert a ruha nemcsak meglepő, hanem vadonatúj, csodaszép és gazdagon díszített volt.

A férfi, akárki volt is, ŕ courant, lépésben vezetett egy ideig, majd megkérdezte, volna-e kedvem egy körtánchoz, vagyis volna-e kedvem ellejteni egy körtáncot egymagamban. Azt feleltem, inkább francia táncokat járnék vele, s ezzel, miután két francia táncot lejtettünk s visszakísért szalonomba, csatlakozott álarcos társaihoz. Mikor a szalon bejáratánál magamra hagyott, nem léptem be, hanem sarkon fordultam, és Amyt magamhoz rendelve, néhány, a zenészeknek szóló utasítást adtam neki. Ebből tüstént megértette a társaság, hogy szólótáncot készülök előadni. Az egész társaság felemelkedett és elhalmozott bókjaival, majd mindenki hátrább húzódott, helyt adva nekem. A zenészek eleinte nem találtak rá arra a melódiára, amelyet kértem, egy francia dal volt ez, s ezért visszaküldtem hozzájuk Amyt, mialatt továbbra is a szalonajtónál álltam. Amy ismét beszélt velük, és most már jól kezdték el. Intettem nekik, hogy ezúttal jó a dallam, és a szoba közepéig haladtam előre. Újfent rázendítettek, és én egy Franciaországban tanult figurát adtam elő, melyet még ... hercegének kérésére sajátítottam el, hogy szórakoztassam. Pompás figura volt ez, egy híres párizsi táncmester szólótánc-kompozíciója, s újdonsága miatt a társaság hallatlan örömét lelte benne, mindenki azt hitte, török figurát táncolok, sőt az egyik úr elkövette azt a bolondságot, hogy kijelentette, sőt azt hiszem, meg is esküdött rá, hogy látta ezt a táncot Konstantinápolyban, ami nevetséges állítás volt.

Táncom végeztével az összegyűltek tapsban törtek ki, kiáltozni kezdtek, és az egyik úr felkiáltott: Roxana! Roxana! Azt a...!, és ekkor ragadt rám végleg az udvarnép körében a Roxana név, olyan véglegesen, mintha Roxanának kereszteltek volna. Úgy láttam, hogy mindenki kitűnően szórakozott aznap este, és álló héten át az egész város az estélyemről, de különösen a ruhámról beszélt; a Roxana név azon a héten minden pohárköszöntőben elhangzott.

Most tehát úgy kezdtek alakulni a dolgok, ahogy elterveztem, olyan népszerű lettem, hogy többet nem is kívánhattam. Estélyem éppen addig tartott, amíg én akartam, amíg éppen kezdtem megelégelni az éjszakázást; az álarcos urak körülbelül hajnali három órakor távoztak, a többi úr leült játszani, a zene szólt, és néhány hölgy még hajnali hat órakor is táncolt.

Majd meghaltam a kíváncsiságtól, ki lehetett a táncosom, némelyik úr sejteni engedte, hogy magas vendég van a társaságban, egyikük szavaiból az tűnt ki, hogy a király volt az, de ezt nem hittem el; erre valaki úgy nyilatkozott, őfelségéhez sem lenne méltatlan Roxanával parkettre lépni; végül is máig sem tudom biztosan, ki lehetett, de a mozgása fiatalosabb volt, mint az uralkodóé, aki akkoriban már abban a korban volt, hogy álarcban is meg lehetett különböztetni egy fiatal embertől.

Akárhogy is, másnap reggel egy küldönc ötszáz guineát hozott, és közölte, hogy megbízója szeretné, ha a következő kedden ismét bált rendeznék lakásomon, de arra kér, bízzam rá az elintézendőket. Nagy örömömre szolgált ez a hír, azt mondhatom, de azért erősen ostromoltam a küldöncöt, árulja el, ki küldte a pénzt. Hiába, mélyen hallgatott, akár a sír, és akármennyire is unszoltam, csak meghajolt, és arra kért, ne kérdezzek olyat, amire nem tud kielégítően válaszolni.

Elfelejtettem megemlíteni, hogy azok az urak, akik az estélyen kártyáztak, száz guineát hagytak a kasszában, amint mondták, majd a játék végeztével magukhoz kérették hálószobám főudvarmesternőjét (s ki mást illettek volna e címmel, mint Amyt), és átadták neki az összeget, a személyzetnek szánt húsz guinea kíséretében.

Nagyúri bőkezűségük meglepett, de nagy örömömre is szolgált, azt sem tudtam, hova legyek, de különösen az villanyozott fel, hogy netán mégiscsak a királlyal táncoltam, s olyan hiúság fogott el, hogy nemcsak azt nem tudtam, másokkal hányadán állok, de lassacskán már azt sem, hogy hányadán saját magammal.

A következő kedden tehát ismét fogadnom kellett ugyanazt a társaságot, de sajnos, a rendezés dolgát kivették a kezemből: három úr, akik valószínűleg komornyikok lehettek, felkeresett szombaton, kétségkívül bizonyítva, hogy nem szélhámosok, hiszen köztük volt az is, aki az ötszáz guineát hozta, mondom, hárman temérdek üveg bort és kosárszám hoztak édességet, mintha több hasonló alkalomra gondoskodnának, mégpedig nem is szűkösen.

Két dologban azonban hiányokat észlelvén, magamnak kellett intézkednem: be kellett szereznem tizenkét tucat finom damasztszalvétát, hozzá való három-három damasztterítőt az összes asztalra, és megfelelő számú pohárszéket. Vásároltam ezüstneműt, minden pohárszékhez elegendőt. Az urak azonban nem hagyták, hogy ezeket használjam, mert gondoskodtak finom porcelán edényekről és tányérokról, és evőeszközt is hoztak az étkezéshez, mondván, ahol annyi ember megfordul, nem vállalhatnak felelősséget más ezüstjéért, mindezt egy nagy üvegszekrényben helyeztük el szobámban, s mondhatom, látványosságszámba ment.

Kedd este annyi úr és hölgy érkezett, hogy lakásom szinte szűknek bizonyult; a főrangúak kiadták az utasítást, hogy több embert ne engedjenek be. Az utca tele volt címeres fogatokkal, üveghintókkal, egyszóval nem is tudtam minden látogatómat fogadni. Megtartottam társalgónak kis szalonomat, mint a múlt alkalommal, a táncosok pedig a nagytermet töltötték meg, tömve volt valamennyi vendégszoba, sőt a lenti három helyiség is, pedig az már nem is tartozott az én lakásomhoz.

Jól jött most, hogy olyan erős őrség állt az ajtóm előtt, hiszen olyan nagy tömeg gyűlt össze, hogy akadhattak bajkeverők is, ha még többen jönnek, zűrzavar támadhatott volna. A három főkomornyik azonban mindent elintézett, és akit kellett, rendben beeresztett.

Nem tudtam, és ma sem tudom, ki táncolt velem a múltkori alkalommal, amikor én rendeztem a bált, de nem hittem, hogy a király megjelent volna estélyemen, főleg azért, mert volt ott öt személy, aki nem viselt álarcot, hárman közülük kék térdszalagot viseltek, és csak akkor jelentek meg, amikor táncolni kezdtem.

Ez az összejövetel ugyanúgy zajlott le, mint az első, bár a társaság ez alkalommal még előkelőbb volt. Gazdagon öltözve és felékszerezve kis szobám közepén helyezkedtem el, mint a múltkor, és a társaság valamennyi tagját sorra üdvözöltem, amint elhaladtak előttem. ... lord, aki olyan nyíltan beszélt hozzám első alkalommal, hozzám lépett, és álarcát levéve közvetítette a társaság ama reményét, hogy újfent láthatnak múltkori öltözékemben, amely oly rendkívüli volt, hogy újabb mulatság rendezésére ösztönzött. És gondolja meg, asszonyom, mondta, akadnak ebben a társaságban olyanok, akiket érdemes lekötelezni.

Meghajoltam és tüstént visszavonultam. Amíg odafenn öltöztem, két ismeretlen hölgy lépett lakásomba, egy nemesúr kérésére, aki családjával együtt Perzsiában hosszabb időt töltött; már azt gondoltam, hogy túltesznek rajtam, lefőznek.

Egyikük nagyon finoman volt öltözve, egy grúz nemes szűz öltözékében, a másik pedig örmény ruhában jelent meg. Mindkettőjük kíséretében egy rabszolganő.

Berakott alsószoknyájuk felfedte bokájukat, elöl rövid kötényt viseltek, amely a legfinomabb varrott csipkéből volt, köpönyegük hosszú ujja hátul bőven az uszályra omlott, ékszert nem viseltek, de fejükön és keblükön virágok voltak, s mindketten lefátyolozva léptek a szobába.

Rabszolganőik fedetlen fejjel jelentek meg, de csípőig érő hosszú fekete hajukat szalagok kötötték fonatokba. Ők is gazdagon voltak öltözve, és szépségben felvették úrnőikkel a versenyt, egyikük sem viselt álarcot. Szobámban várakoztak, amíg visszaérek, és perzsa módra köszöntöttek, azazhogy keresztbe vetett lábbal törökülésbe ereszkedtek le a földre rakott párnákra.

Csodálatos látványt nyújtottak, valóban egészen elbűvöltek. Franciául köszöntöttek, és én ugyanezen a nyelven válaszoltam. Mikor az ajtók kitárultak, beléptek a bálterembe, és egy olyan táncot adtak elő, amelyhez foghatót még senki sem látott, egy gitárhoz hasonló hangszer és egy apró, halk szavú trombita kíséretével, amelyet ... lord szerzett be.

Három szólótáncot adtak elő, hiszen senki nem tudott csatlakozni. Az újdonság varázsával hatott táncuk, mégis volt benne valami egzotikus vadság, mert élethűen fejezték ki barbár hazájuk légkörét, én azonban a mohamedán öltözék leple alatt is franciás maradtam, s ez valóban az újdonság erejével hatott, és sokkal nagyobb tetszést aratott.

Amint bemutatták grúziai és örmény táncaikat, mint említettem, három számot, visszavonultak, ismét bókoltak, mert én voltam a bál királynője, és eltávoztak, hogy átöltözzenek.

Néhány úr ekkor táncra kért fel néhány álarcos hölgyet, de amint ez befejeződött, senki sem indult táncba, hanem kiáltozni kezdtek: Roxana! Roxana! Eközben ... lord egy újabb álarcos személyt vezetett be hozzám, akit nem ismertem, csak annyit láttam, hogy nem ő volt az, aki a múltkor táncra kért. Ez a nemesúr (mert később megtudtam, hogy ... hercege volt) egy rövid bók után a bálterem közepére vezetett.

Múltkori öltözékemben voltam, azzal a különbséggel, hogy palástot vetettem magamra, amely a török díszruháknak része, anyaga bíbor- és zöld színű volt, a zöldje arannyal átszőve, tihajám, azaz fejékem csak annyiban különbözött a múltkoritól, hogy magasabb volt, és csúcsát több drágakővel ékítettem, ami azt a látszatot keltette, mintha korona lenne a turbán tetején.

Nem viseltem álarcot, nem is festettem ki magam, mégis a legkülönb voltam a megjelent hölgyek között, mármint azok között, akiket nem takart álarc. Az álarcosok között viszont meglehet, akadt nálam szebb hölgy is: az bizonyos, hogy öltözékem rendkívül előnyömre szolgált, mindenki élvezettel tekintett rám, amitől csak még jobban kivirultam.

Mikor befejeztük a táncot, nem ajánlottam fel, hogy újfent szólót táncolok, csakhogy a társaság ismét felkiáltott: „Roxana!”, és két úr lépett be a szobába, s felkértek, adjam elő a török szólótáncot. Szívesen tettem eleget kérésüknek, és visszatértem a bálterembe. Tánc közben egy csoportra terelődött figyelmem, öt személyből állt, akik közül csak egy viselt süveget. Rögtön sejtettem, ki lehet, és egy pillanatra zavarba jöttem; hanem azután folytattam táncomat, és nagy tetszésnyilvánítás közepette visszatértem szobámba. Ekkor az öt úr a báltermen keresztül sok előkelőséggel a nyomában követett, s a süveges így szólt: Madame Roxana, csodálatos volt ez a produkció. Már azon voltam, hogy kézcsókra térdet hajtok, ő azonban egy kézmozdulattal megállított, üdvözölt, visszatért a nagyterembe, majd eltávozott.

Nem mondom el, ki volt az illető, de utólag sok mindent megtudtam. Már éppen visszavonultam volna, hogy átöltözzem, mert ez az öltözék nagyon vékonynak mutatott, hiszen kifűzött mellrésze azt a látszatot keltette, mintha egy szál ingben lettem volna, de nem tehettem, mert legalább nyolc úr kért fel egymás után táncolni, legtöbbjük a legelőkelőbb körökből; később tudtam meg, hogy egyikük M...th hercege volt.

Hajnali kettő vagy három óra körül a társaság ritkulni kezdett, különösen a hölgyek szállingóztak lassan-lassan hazafelé; az urak behúzódtak az alsó szobába, letették álarcukat, és játszani kezdtek.

Amy a játékszobában szolgált fel, egész éjszaka ott tartózkodott, és reggel, mikor hazaindultak, az urak a kezébe nyomták a kasszát, amelyből hatvankét és fél guineát számolt ki; a többi szolgák is csinos borravalókat kaptak. Mikor mindenki hazament, Amy így szólt hozzám: Úrnőm, és szinte elsírta magát, mit kezdjek ezzel a sok pénzzel? A szegény teremtéssel madarat lehetett volna fogatni örömében.

Elememben éreztem magam. Mindenki rólam beszélt; különb hírnevet nem is kívánhattam volna, és egy csepp kétségem sem volt afelől, hogy ebből még lesz valami. Bár mesés gazdagságom híre inkább elriasztotta, semmint vonzotta körém a hozományvadászokat: Roxana túl nagy falat lett nekik.

Most olyan fordulat következett életemben, amelyre fátyolt kell borítanom emberi szem és fül elől egyaránt; három évig és egy hónapig visszavonultan élt Roxana, mivel oly kapcsolatba keveredett s oly személyiséggel, hogy mind a kötelesség, mind egyéni esküje tiltja szólnia róla, legalábbis egyelőre.

Ezután újból megjelentem a nyilvánosság előtt, de bármennyire megsokasodtak a földi javak visszavonultságom idején, mégsem jelenhettem meg régi fényemben a nyilvánosság előtt; sokan gyanítani kezdték, miért rejtőztem el, és kinek kedvéért, kezdték rebesgetni, hogy Roxana csak egyszerűen Roxana, sem jobb, sem rosszabb, de semmiképpen sem az a tisztes, erényes hölgy, akinek eleinte vélték.

Nos, képzeljenek engem maguk elé, hét esztendeje éltem már akkor Londonban, vagyonom Sir Robert Clayton tanácsainak megfelelően nemcsak gyarapodott, hanem viszonylag rövid idő alatt hihetetlen gazdagságot halmoztam fel, és ha csak gondolataimban felmerül a szándék, hogy megjavuljak, könnyedén megtehettem volna, hiszen a szajhák megrontója, a pénz, nálam már nem számított, sőt már kapzsiságom is jóllakott. Mert mint fentebb már említettem, állandóan félretettem a tizennégyezer font kamatait a számos bőkezű ajándékon kívül, melyeket két éven át rendezett álarcos mulatságaimon kaptam, és háromévi busásan jutalmazott visszavonultságom hozamából megdupláztam eredeti vagyonomat, és ezüstneműimet, ékszereimet nem számítva, ötezer fontom volt otthon készpénzben.

Szó, ami szó, harmincötezer fontnyi vagyonom gyűlt össze; megtaláltam a módját, hogy ne tékozoljam el a tőkét, sőt még a kamatokat sem, s így csak a kamatokból évente kétezer fontot tehettem alaptőkémhez, ez így folyt rendszeresen. Mikor vége szakadt annak, amit visszavonultságnak nevezek, s anyagiakban meggyarapodva, ismét bekapcsolódtam a társas életbe, olyasféleképp festhettem, mint az évekig tárolt, megkopott, elszíneződött ezüsttárgy, így kerültem elő, s elhagyott szeretőnek látszhattam, nem is voltam más, bár szépségem cseppet sem csökkent, hacsak nem számítjuk, hogy felszedtem néhány fontot magamra, és sosem tagadtam, éveim száma is néggyel növekedett.

Fiatalos kedélyemet, sugárzó társasági modoromat azonban megőriztem, vagy ha nem, bókolóim nem mondtak igazat; így léptem újra a világ elé, és bár nem voltam olyan népszerű, mint azelőtt, erre nem is törekedtem, hiszen tudtam, lehetetlen feladat a letűnt népszerűséget visszaszerezni. Társaságom azonban bőven volt, méghozzá a legkiválóbb, a rangját tekintve; gyakran felkerestek, s folyt nálam a mulatság és a játék, s mindenkor igen kellemes szórakozást nyújtottam vendégeimnek.

Egyikük sem közeledett felém alantas szándékkal: dúsgazdag voltam, és úgy vélték, felette állok annak, hogy számítóan kitartassam magam - így hát meg sem környékeztek.

Végül azonban egy rangos úr kezdett ostromolni, akinek (ami különösen vonzó volt számomra) óriási vagyona volt. Először hosszasan tárgyalta gazdagságom hírét. Tudatlan figura!, mondtam magamban, főúr létedre nem tudod, hogy nem élt még a világon asszonyszemély, aki visszautasította volna a szajhaság bűnéért járó fizetséget? Bizonyos lehet benne lordságod, ha bármit is kap tőlem, meg kell érte fizetnie. Az, hogy ilyen gazdag vagyok, csak növeli a taksát, hiszen hogyan ajánlhatna garasokat egy kétezer font évi jövedelemmel rendelkező asszonynak.

Miután hosszasan csűrte-csavarta az anyagiak kérdését, és biztosított, hogy semmiféle szándékai nincsenek velem kapcsolatban, nem is azért jött, mintha pénzt kívánna ajánlani avagy kiüríteni a zsebemet, amitől különben nem is tartottam, hiszen sokkal jobban szeretem a pénzt, semhogy ilyen módon veszítsem el; majd a szerelemről kezdett beszélni, ami persze nevetséges számomra a lényeg, azaz a pénz említése nélkül, végül már alig győztem türelemmel kivárni a szónoklatát.

Nyájasan fogadtam szavait, tudtára adva, hogy az ocsmány ajánlatot is sértődés nélkül hallgatom végig, de ez nem jelenti azt, hogy könnyen kötélnek állok. Hosszú ideig eljárt hozzám, és oly tüzesen, állhatatosan udvarolt, mintha feleségül akart volna venni. Jó néhány értékes ajándékot hozott, amelyet látszólag húzódozva fogadtam el, pedig valójában cseppet sem fanyalogtam.

Lassan-lassan merészebbek lettek ajánlatai, és mikor végre azzal állt elő, hogy kitart, hangsúlyozván, akármilyen gazdag vagyok, nem kevésbé kötelessége jutalmazni, ha kegyeimben részesülhet. Ha az övé leszek, mindennel ellát, akármennyibe kerül is. Közöltem vele, hogy a legmértékletesebb életmód mellett is évi ötszáz fontot emészt fel a háztartásom, ennek ellenére nem ragaszkodom a rendszeres juttatásokhoz, mert erről az a véleményem, hogy hasonlít a házasság kötelékéhez, és bár biztos vagyok benne, hogy ő feddhetetlen úr, a kötelékektől mégis irtózom; noha korántsem vagyok olyan gazdag, mint amilyennek híresztelnek, annyira szegény sem vagyok, hogy kénytelen lennék vállalni a lekötöttséget.

Megígérte, mindenről gondoskodik, és látszott rajta, hogy komolyan gondolja; elmondta, ő maga sem látja szükségesnek magánkapcsolatunkat bármiféle kötelékkel szorosabbra fűzni, engem egyedül a tisztesség köteléke fűz hozzá, de ez nem lesz igazi teher, ami pedig a más jellegű kötelességeket illeti, biztosan reméli, hűségemben nem fog csalódni. Ami a kitartási járandóságot illeti, hamarosan megbizonyosodhatom felőle, hogy jóval többre becsüli viszonyunkat évi ötszáz fontnál, s ezzel elkezdődött kapcsolatunk.

Beszélgetésünk végeztével tüstént kedvesebb lettem irányában, és amint az idő és a személyes társalgás előrehaladt, kapcsolatunk egyre meghittebbé vált, egyre közelebb kerültünk a lényeghez, az évi ötszáz fonthoz. Ezt az összeget nyomban felajánlotta, és örömmel vette, hogy elégnek találtam, én pedig tudván, mennyire jól járok, megfogadtam, hogy engedelmes leszek, s becsületszóra elköteleztem magam.

Mikor így célt ért, így szóltam hozzá: Nos, uram, láthatja, milyen gyenge vagyok, milyen gyorsan beadtam a derekam, anélkül, hogy bármi biztosítékot kapnék, hiszen a folyósítást tetszése szerint bármikor be is szüntetheti, ha bizalmamért nem tüntet ki megbecsüléssel, ezt olyan sértésnek tekintem, amit igyekezni fogok sohasem kiérdemelni.

Erre megígérte, be fogja bizonyítani, hogy nem akart túljárni az eszemen, mint azt annyi más esetben teszik a férfiak, s amilyen önzetlen bizalmat árultam el irányában, olyannyira meggyőződhetek majd felőle, hogy becsületes férfira akadtam benne, tudja ő, mit mivel háláljon meg; ezzel előhúzta egy ékszerész háromszáz fontra szóló váltóját, melyet annak zálogául tesz le a kezembe, hogy érezzem, nem járok rosszul vele.

Ez nagyon biztató volt, és kirajzolódott előttem egész jövő kapcsolatunk. Önként egyre nagyobb gyengédséggel fogadtam, ami részéről viszonzásra talált, és számos tanújelét adtam, hogy nemcsak kötelességből, hanem hajlandóságból csakis az övé akarok lenni, ami nagyon kedvére volt. Röviddel ezután úgy véltem, helyesebb lenne, életmódomhoz is jobban illene, ha kissé elzárkóznám a nyilvánosságtól; elmondtam a lordnak, hogy ez esetben nem kellene elszenvednem más férfiak és a hozományvadászok állandó zaklatásait, akik most már kiismervén, egyre szemtelenebbül tették ajánlataikat, ami annyira undorított, mintha csak hites feleség lettem volna, a többi asszonyhoz hasonló nő. Ezek a látogatások kezdtek nagyon kellemetlenekké válni, sértettek, untattak, és őlordsága sem vette volna szívesen, ha tovább folytatódnak. Érdekes lenne elbeszélnem, milyen úton-módon adtam ki látogatóim útját, hogyan utasítottam vissza némelyikük sértéseit azzal, hogy örülnék, ha megkímélnének botrányos ajánlataiktól, hozzátéve, hogy nem kívánom többé látni őket, és ne fáradjanak azzal, hogy felkeresnek. Mindezt nem udvariatlanul mondtam, de eltökéltem, hogy feltétlenül megszabadulok tőlük. Hosszas lenne mindezt itt elmesélni; azt javasoltam őlordságának, szerezzen számomra új lakást, hogy senki ne háborgathasson; emellett azt is számba vettem, hogy ha visszavonulok, jóval kevesebb pénzből is kijövök, s az évi ötszáz font járandóságomból jócskán félre is tehetek.

A lord örömmel fogadta javaslatomat, sőt várakozásomon felül teljesítette a kívánságomat, egy nagyon takaros házban talált számomra szállást, olyan környéken, ahol senki nem ismerte őt. Valószínűleg egy ügynöke szerezte neki ezt a házat, melynek a hátsó kapuja egy parkra nyílt, onnan a kertbe léphetett, ami ritka dolog volt az akkori házaknál.

Kulcsa lévén, tetszése szerint az éjszaka és a nappal bármely percében felkereshetett, és mert a ház földszintjére egy másik lelakatolt ajtó is vezetett, amelyhez egyedül neki volt kulcsa, akár éjfélkor, akár hajnali kettőkor egyenest a hálószobámba volt bejárása. Nota bene, attól nem tartottam, hogy valaki mással talál meglepni ágyamban, mert kívüle senkivel nem érintkeztem.

Egy kellemes éjszakán úgy esett, hogy őlordsága sokáig elidőzött nálam, és nem várván őt vissza aznap éjszakára, Amyt vettem ágyamba, és mindketten mélyen aludtunk, amikor három óra körül a lord a szobámba lépett. Jó hangulatban volt, de nem pityókásan, mondom, jött egyenest a hálószobámba.

Amy majd szörnyethalt rémületében, felsikoltott; én viszont nyugodtan így szóltam: Nem vártuk lordságodat ma éjszakára, és volt egy kis ijedség is a tűzzel. Ó, mondta ő, látom, hálótársad is akadt. Szabadkozni kezdtem. Csak ne szégyenkezz, mondta, hiszen nem férfival hálsz, látom; de vidám kedvében lévén, visszaszívta szavát, s rám förmedt. Ejnye, a mindenségit, mondta, honnan tudjam, valóban nem férfi-e? Remélem, uram, elhiszi, hogy ez csak Amy. Hogyne, felelte, ez valóban Amy, de honnan tudjam, micsoda? Mert éppúgy lehet Amy leányzó, mint Amy uraság. Remélem, megengeded, hogy efelől meggyőződhessem. Természetesen, válaszoltam, csak győződjék meg róla, én azonban úgy véltem, eddig tudta Amyről, miféle.

Amyre, úgy látszott, hogy rájár a rúd, és már azt hittük, folytatván a tréfát, valóban ragaszkodik az úr a bizonyítékhoz, mégpedig tulajdon szemem láttára, mint ahogy ez már megtörtént egyszer; de őlordsága nem hajtotta túl a tréfát, s nem is erősködött tovább, végül is megnyugodva végigment a szobán, s a kis benyílóban letelepedett.

Időközben felkeltünk Amyvel, s nyomban küldtem, hogy a másik szobában ágyazzon meg szaporán az úrnak, tiszta ágyhuzatot is adtam, és azon nyomban ágyához kísértem lordomat, majd amint kívánta, melléje feküdtem. Eleinte húzódoztam, arra hivatkozván, hogy Amyvel feküdtem egy ágyban, és még nem volt érkezésem az átöltözéshez, de az ilyen apróságok akkor már nem érdekelték; elhitte, hogy Amy nő, s nem férfi, s ezzel a tréfálkozás befejeződött. Amy aznap már nem mutatkozott, sőt másnap sem, de azután ha összeakadtak, őlordsága olyan jót mulatott a „bizonyítási eljáráson”, hogy Amy azt sem tudta, hova legyen zavarában. Nem mintha Amy olyan makulátlan nőszemély lett volna, amilyen tisztes bánásmód mellett nyilván válik belőle, amint ez elbeszélésem első részéből ki is tűnt, de most annyira zavarban volt, hogy azt sem tudta, hova legyen, őlordsága pedig semmit nem tudván felőle, azt hitte, hogy viselkedése erényességét tükrözi. Az igazságot csak Amy tudta meg én.

Nyolc teljes évig folytattam immár bűnös életmódomat, attól számítva, hogy visszatértem Angliába. Lordom nem talált bennem kivetnivalót, én azonban minden különösebb vizsgálódás nélkül tudtam, hogy akinek szeme van, láthatja, már elmúltam húszesztendős, ámbár dicsekvés nélkül mondhatom, noha már túljártam az ötvenen, igen jól bírtam magam.

Valószínűleg senki asszony nem élt az enyémhez hasonló életet: huszonhat éve éltem gyalázatban a lelkiismeret-furdalás s annak a legkisebb jele nélkül, hogy a megbánás útjára kívántam volna lépni; olyannyira hozzászoktam bűnös életmódomhoz, hogy már fel sem fogtam, milyen bűnös vagyok. Könnyű lélekkel éltem, fürödtem a gazdagságban, amely takarékosságom folytán egyre növekedett, és ezt Sir Robert önzetlen tanácsára tettem, úgyhogy a nyolcadik év végén évente kétezer-nyolcszáz font lett a jövedelmem, amelyből egy pennyt sem kellett kiadnom, mert lordom pénzéből pompásan megéltem. Nem volt írásom az ötszáz fontról, mint ostobaságomban szerettem volna, de gyakran adott, részletekben, és ritka volt az olyan év, amikor a tőle kapott juttatások nem lépték túl a hétszáz fontot.

Most, hogy bűneimről beszélek, hadd említsek meg valamit, ami legalábbis látszatra jó cselekedetnek tekinthető. Tizenöt évvel ezelőtt, mikor elhagytam Angliát, öt kisgyermekem maradt anya nélkül, apjuk rokonainak gondjára bízva... A legidősebb sem volt még hatéves, mert akkor történt, hogy alig hétévi házasság után férjem világgá ment.

Mikor újra angol földre tettem a lábam, nagyon megkívántam, hogy halljak felőlük, élnek-e, halnak-e, hogyan gondoskodnak róluk; mégsem kezdtem tudakozódni, nehogy gondozóik megtudják, hogy a gyermekek anyja életben van.

Egyedül Amyt bízhattam meg a kérdezősködéssel, el is küldtem Spitalfieldsbe, az öreg nagynénihez és a szegény asszonyhoz, akik oly buzgón igyekeztek rábírni férjem rokonait, vegyék magukhoz gyermekeimet, csakhogy már mindkettő évek óta halott volt. Ezután Amy annál a háznál tudakozódott, ahova annak idején elvitte a szegény gyermekeket, és belökte őket az ajtón; a házban már mások laktak, úgyhogy nem kapott választ kérdéseire, nem tudott meg semmit, s azzal tért vissza hozzám, ami számomra nem lehetett válasz. Visszaküldtem, érdeklődjék a szomszédoknál, mi lett a ház lakóival. Hova költöztek, milyen körülmények között élnek, de főként, hogy mi lett a szegény gyermekekkel, hol és hogyan élnek, hogyan bánnak velük, és így tovább.

Azzal a tudósítással tért vissza Amy második küldetéséből, hogy a ház volt ura, aki csak távoli nagybátyja volt a gyermekeknek, és aki a legkedvesebb volt hozzájuk, halott; özvegye rossz körülmények között maradt, nem kellett nélkülöznie ugyan, de sokkal gazdagabbnak hitték, mint amilyennek férje halála után bizonyult.

Két gyermeket ő gondozott, azaz jóságos férje, amíg élt, hiszen említettem, hogy a gyermekeket felesége konok ellenkezése ellenére fogadta be a ház ura; a jóságos szomszédoknak azonban megesett a szívük a gyermekeken, annyira kegyetlenül bánt velük a ház úrnője, nem sokkal különbül, mint a cselédekkel, magát és gyermekeit velük szolgáltatta ki, rongyokban járatta őket.

Ez a két gyermek legidősebb és harmadik gyermekem lehetett, kislány. A második és a legkisebb fiú volt, a negyedik ismét kislány.

Hogy befejezzem két szerencsétlen lányom szomorú történetét, Amy elbeszélte, hogy amint felcseperedtek, el kellett hagyniok a házat, mégpedig egyesek szerint a kegyetlen nagynéni parancsára; valószínű azonban, hogy nem így történt a dolog, csak olyan keserves volt a soruk, hogy kénytelenek voltak elhagyni a házat; egyikük egy szomszédhoz állt be szolgálónak, egy takács feleségéhez, ahol komorna lett, és rövidesen kivette húgát a kegyetlen nagynéni fogságából, és neki is szerzett helyet.

Ez bizony szomorú, gyászos történet. Elküldtem Amyt a takácshoz, ahol legidősebb lányom szolgált, de a ház úrnője halála után lányom eltűnt, senki nem tudta, merre, csak annyit hallottak, hogy a város túlsó végén egy nagyúri hölgyet szolgál, azt azonban nem tudták, ki az a hölgy.

Majd három-négy hét telt bele, amíg ennyit is megtudtunk, de ez egy jottányit sem könnyített szívemen, a hírek nem szolgáltak örömömre. Ezután elküldtem Amyt, kutassa fel azt a becsületes embert, aki történetem kezdetén kieszközölte, hogy legkisebb fiacskám kiszabaduljon az egyházkerület kezei közül. Ez az úr még élt, ő mondta el Amynek, hogy legkisebb lányom és legidősebb fiam meghalt, de legkisebb fiam él, most tizenhét éves, és nagybátyja jósága folytán tanonc lett, igaz, nagyon alantas szakmában, nagyon kemény munkával.

Amy kíváncsiságát annyira felingerelte ez, hogy nyomban felkereste, s kemény munkában, piszkosan talált rá. Nem ismerte fel a fiút, hiszen kétéves korában látta utoljára, és nyilván az sem ismerhette fel őt.

Mindenesetre beszélt vele, és értelmes, illedelmes fiatalembernek találta; apjáról-anyjáról szinte semmit nem tudott, semmije nem volt az életben, csak kemény munkája, ezért Amy nem tartotta helyesnek, hogy nagy dolgokra biztassa, nehogy elbízza magát, elhanyagolja munkáját, semmirekellő legyen belőle. Inkább a fiú jótevőjét kereste fel, s jóakaratú, jóságos, tiszta férfiúnak gondolván őt, neki mindent elmondott. Hosszasan ecsetelte, milyen különleges ragaszkodást érez a fiú iránt, mert nagyon szerette a szüleit; elmondta, hogy ő volt az a szolgáló, aki mind az öt gyermeket a nagynéni küszöbéhez vitte, és elfutván otthagyta őket; hogy szegény anyjuk mennyit éhezett akkortájt, és hogy szeretne hallani felőle. Elmondta, hogy az ő körülményei éppenséggel nem lévén rosszak, elhatározta, hogy amennyire lehet, segít a gyermekeken, ha megtalálja őket.

A férfi Amyt a szíves ajánlathoz méltó kedvességgel fogadta, elbeszélte, hogyan nevelte fel, táplálta és ruházta a gyermeket, iskolába küldte, majd tanoncnak adta. Amy így szólt: De az ilyen vékonydongájú fiúnak bizony nagyon nehéz ez az ipar. Ez igaz, mondta a férfi, de ő maga választotta ezt a szakmát, és én húsz fontot adtam vele, tanoncévei alatt én ruházom; igaz, hogy nehéz ez az ipar, de ezen bizony nem tudunk segíteni.

Dicséretére szolgál jótékonysága, mondta Amy, de elhatároztam, hogy segítek rajta, ezért arra kérem önt, ha lehetséges, vegye ki arról a helyről, mert nem nézhetem, hogy ilyen keményen kell megdolgoznia kenyeréért, majd úgy intézem, hogy könnyebb munkával is megélhessen.

A férfi elmosolyodott. Kivehetem, de akkor veszendőbe megy a vele adott húsz font.

Nos, uram, mondta Amy, ezen könnyűszerrel segíthetünk, s ezzel zsebébe nyúlt, hogy elővegye pénztárcáját.

A férfi meglepődött, és erősen szemébe nézett, olyannyira, hogy Amy így szólt: Olyan erősen néz, uram, hogy az az érzésem támadt, mintha ismerne, de biztosíthatom, hogy ez nem így van, mert én még soha nem láttam az urat; olyan sokat tett a gyermekért, mintha valósággal az apja lenne, de jósága miatt úgy kell intéznem a dolgot, hogy ne veszítse el a húsz fontját, itt van, fogja a pénzt, és kérem, hozassa el onnan a fiút.

Köszönöm, asszonyom, magam és a fiú nevében, de ugyan mondja már, mit tegyek a fiúval?

Nos, ha már olyan jóságos volt, hogy hosszú évekig eltartotta, kérem, vegye vissza magához még egy évre, én hozok még száz fontot, amit fordítson arra, hogy a fiú tovább művelődhessék, és ruhában se szenvedjen hiányt, remélem, olyan embert csinálok majd belőle, hogy képes lesz viszonozni uram jóságát.

A férfi megörült, de továbbra is meg volt lepve. Nagy tisztelettel megkérdezte Amytől, mit tanuljon a fiú, és milyen szakmába menjen.

Amy azt válaszolta, hogy tanuljon meg latinul, járjon könyvelőiskolába, tanuljon meg szépen írni, mert egy levantei kereskedőhöz akarja adni.

Nagyon örülök a fiú helyett is, hogy ezt hallom, de tudja-e, asszonyom, hogy a levantei kereskedő négy-ötszáz fontnál kisebb összegért nem veszi magához?

Igen, felelte Amy, ezt nagyon jól tudom.

És azt is tudja-e, asszonyom, hogy ezrekbe kerül a felszabadulása?

Igen, ezt is tudom, és a nagy szavakba belemelegedve Amy hozzátette: magamnak nincsenek gyermekeim, és úgy határoztam, őt teszem meg örökösömmé, ha tízezer fontba kerül a felszabadulása, akkor sem jövök zavarba. A fiú születése idején édesanyjánál voltam szolgálatban, és nagyon szívemre vettem a család tragédiáját; megfogadtam, ha valaha is jobb sorsra jutok, a magam gyermekeként fogok gondoskodni róluk; és most véletlenül olyan helyzetbe kerültem, hogy állni tudom a szavamat. Amy ekkor elbeszélte, mennyire aggódik miattam, mit nem adna, ha tudná, élek-e, halok-e, milyen sorsra jutottam; ha megtalálna, akármilyen szegényen, felkarolna és újból úrihölgyet csinálna belőlem.

A férfi elmondta, hogy a gyermekek anyja súlyos körülmények közé került, és arra kényszerült (bár ezt Amy bizonyára maga is tudja), hogy a gyermekeit férje rokonaira bízza; ha nincs a jóságos nagybácsi, mindnyájan az egyházközség kegyelmére szorulnak, de a nagybácsi rábeszélte a rokonságot, osszák meg maguk között a gyermekek neveltetésének költségeit, ő maga kettőt vett magához, a legidősebb himlőben meghalt, de a másikra úgy ügyelt, mintha a sajátja lett volna, egy sorban nevelte a saját gyermekeivel, és mikor a gyermek felcseperedett, olyan iparba adta, ahova tőke nélkül is elmehetett, különben kárba veszett volna tanulóideje; ami pedig az anyját illeti, azóta semmit nem hallott felőle, bár sokszor tudakozódott, mondták, hogy vízbe ölte magát, de még senkivel nem találkozott, aki ezt biztosan tanúsította volna.

Amy ekkor sírást színlelt, és elmondta a férfinak, hogy mindenét odaadná, ha láthatná néhai úrnőjét, ha az még egyáltalán él; és így beszéltek tovább, majd visszatértek a fiú dolgához.

A férfi megkérdezte, miért nem kereste meg Amy a fiút korábban, így már hamarabb úgy fordíthatta volna a sorsát, ahogy neki tetszik.

Amy azt válaszolta, hogy csak nemrégiben tért vissza külföldről, Kelet-Indiából. A mondat első része, mármint hogy külföldön tartózkodott, megfelelt a valóságnak, a második, az, hogy Amy Kelet-Indiában lett volna, hazugság volt, és arra szolgált, hogy elejét vegye a férfi kérdezősködéseinek; mert nagyon gyakran megtörtént, hogy a fiatal asszonyok koldusszegényen indultak el Kelet-Indiába, és dúsgazdagon tértek vissza; ekkor Amy további utasításokat adott ki, s mindketten egyetértettek benne, hogy a fiú elől el kell leplezni, milyen szerencse vár rá, csak annyit kell neki mondani, hogy ismét magához veszi gyámja, mert túlságosan nehéznek találja szakmáját.

Úgy három nappal ezután Amy elment a férfihoz a megígért száz fonttal, de ekkor már sokkal előkelőbb kísérettel; hintómat adtam vele, két inassal, finom öltözéket, ékszereket és aranyórát; valóban senki nem gondolta volna, hogy Amy nem úrihölgy, hiszen takaros formája nem árulta el, és amúgy is igen finom külseje volt; elrendeltem a kocsisnak és a szolgáknak, hogy ugyanolyan tisztelettel szólítsák meg Amyt, mint engem, és ha bárki kérdezne a hintó úrnőjére, mondják azt, hogy Madam Collins a neve.

Mikor a férfi meglátta, milyen kísérettel jelent meg Amy, még jobban meglepődött, mint első ízben, és a legnagyobb tiszteletet tanúsította; gratulált Amy jó sorsához, és külön örvendezett azon, hogy Amy gazdagságából, ilyesmi nagyon ritkán esik meg, egy szegény fiú támogatására is jut pénz.

Amy ismét színészkedett, de szabad, közvetlen modorban beszélt; elmondta, éppen nem szállt fejébe a gazdagság (és ez nagyon igaz volt, mert azt meg kell adni, hogy semmi sem állt tőle távolabb, mint a gőg, ő volt a földkerekség legkedvesebb lénye); hangoztatta, hogy cseppet sem változott, ugyanúgy szereti a fiút, mint csecsemőkorában, és mindenre képes volna érte.

Ekkor előhúzta tárcáját, és százhúsz fontot számolt le a férfi markába, azért, mint mondta, hogy a férfi bízvást, anyagi kár veszélye nélkül, visszavehesse magához a fiút, majd megígérte, rövidesen újra meglátogatja őket, hogy a továbbiakat is megbeszéljék, mármint ami a baleseteket vagy esetleg elhalálozást illeti, hogy a gyermek sorsa zökkenőmentesen alakulhasson.

A férfi kihívta feleségét, egy megfontolt, jóságos, takaros asszonyt, aki gyöngéd szavakkal beszélt a fiúról, és mint azt szavaiból ki lehetett venni, nagyon jól bánt vele, bár magának is jó néhány gyermeke volt. Asszonyom, szólt Amyhez, nagyon örvendezik a szívem, hogy ilyen jót cselekszik a szegény árvával, de tudja-e, hiszen bizonyára tudja, hogy a fiú két nővére is él; ugyan figyelmébe ajánlhatnám-e őket is? Szegény kislányok sorsa keservesebb volt, mint a fiúé, hamar ki kellett lépniök az életbe.

Ők hol vannak, asszonyom?, kérdezte Amy.

Szegénykéim szolgálók lettek, rajtuk kívül senki nem tudja, hol, nagyon nehéz lehet a soruk, felelte az asszonyság.

Ha megtalálnám őket, rajtuk is segítenék, mondta Amy, de engem mindenekelőtt a fiú érdekel, belőle faragok majd olyan embert, aki a nővérein is segíthet.

De asszonyom, szólt a derék, jóságos asszony, megtörténhet, hogy a fiúból nem kerekedik olyan jótét lélek, hiszen a fivérek csak nem apák, a szegény lányokat pedig már eddig is sok baj érte, mi ugyan sokszor küldtünk nekik elemózsiát és ruhákat, amíg kegyetlen nagynénjük házánál sínylődtek.

De mit tehetek értük, kérdezte Amy, eltűntek, senki nem tud róluk. Sok időbe telnék, amíg fellelném őket.

A derék asszony arra igyekezett rábírni Amyt, kötelezze a fiút, hogy ha majd vagyonhoz jut, képessége szerint gondoskodjék nővéreiről.

Amy hidegen csak annyit mondott, hogy még gondolkozik ezen, és ezzel elváltak. Ezután még többször találkoztak, mert Amy gyakran felkereste újdonsült gyámfiát, iskolázását, ruházkodását intézte, de rábírta gondviselőit, ne mondjanak el a fiúnak többet, csak azt, hogy azért fogadták vissza, mert túl nehéznek találták a szakmáját, és még egy kis ideig vállalják eltartását, míg egy másik szakmát kitanul; Amy ugyanolyan minőségben mutatkozott előtte, mint azelőtt, vagyis úgy, mint aki ismerte és nagyon szerette a fiú anyját.

Így haladtak a dolgok majdnem egy évig, mikor egyik szolgálóm kimenőt kért Amytől (mert Amy volt a szolgálólányok főnökasszonya, ő vette fel őket, és ő adta ki az útjukat, ha így látta helyesnek), egyszóval a lány kimenőt kért, hogy felkeresse ismerőseit a városban, de keservesen zokogva tért haza, s utána még napokig kesergett, mígnem Amy attól tartva, hogy a szerencsétlen még betegre sírja magát, alkalomadtán kifaggatta.

A szolgálólány hosszasan kivallotta, hogy fivérét akarta felkeresni, egyedüli fivérét, aki tudomása szerint ... mesternél volt tanonc; de egy hintós hölgy jelent meg fivére gondviselőjénél, és úgy intézkedett, hogy a fiú térjen vissza a nagybácsi házába, egyszóval végül is így szólt: Azért sírok ilyen keservesen, mert nem tudják, hol élek, és az úrihölgy bizonyára engem is felkarolt volna, ugyanúgy gondoskodna rólam is, mint fivéremről, csakhogy senki sem tudta megmondani neki, hol lakom. Ezzel nagy összegtől estem el, most már biztosan életem végéig szolgáló leszek, s ezzel újból sírva fakadt.

Miket nem beszélsz, mondta Amy, ugyan ki lehetett az a hölgy?, bizonyára turpisság van a dologban. Nem, felelte a lány, igazat beszélek, fivéremet valóban visszavették gondviselői, új ruhákat kapott, tovább iskoláztatják, és a hölgy azt ígérte, örökösévé teszi.

Örökösévé?, ez mit jelent?, lehetséges, hogy a hölgynek nem is lesz hagyatéka, így könnyen örökösévé tehet bárkit.

Nem, nem, mondta a lány, előkelő hintóban mutatkozott, nem is tudom, hány inassal, és egy nagy zacskó aranyat adott a nagybácsinak, ruhákra, iskolázásra és elemózsiára.

Annak, aki felnevelte fivéredet? Akkor miért nem nevelt fel téged is? Téged akkor ki nevelt fel?

A szegény lány elmesélte, milyen kegyetlen körülmények között cseperedett fel húgával annál a nagynéninél, akiről a történet elején már szó volt.

Amy ekkor már mindent tudott, és elnehezült a szíve. Nem tudta, mitévő legyen, hiszen meggyőződött róla, hogy saját lányomról van szó; a lány elmondta apja és anyja sorsát, arról is beszámolt, hogyan vitte őket a szolgáló a nagynéni ajtajához, már ahogyan ezt történetem elején elbeszéltem.

Amy sokáig nem szólt nekem a dologról, hiszen maga sem tudta, mit tegyen; de mert joga volt hozzá, hogy belátása szerint intézkedjék, röviddel ezután tudtom nélkül hibát talált a szolgálólányban, és kiadta az útját.

Érvei elfogadhatók voltak, bár először haragudtam. Később beláttam, hogy helyesen cselekedett, mert ha mindent elmond, nagy zavarba kerültem volna, hogyan leplezzem el kilétemet saját gyermekem előtt, mert könnyen kitudódhatott volna életmódom első férjem rokonai körében, sőt talán férjem is megszimatolta volna, mert ami azt illeti, hogy férjem meghalt, Amy beismerte, látván, hogy semmiképp sem megyek újra férjhez, hogy a férjem haláláról szóló históriát maga fundálta ki, mert úgy gondolta, Hollandiában ez a hír még hasznomra válhat.

Ahhoz azonban, akármit is tettem, túl szerető anya voltam, hogy hagyjam a szegény lányt tovább nélkülözni és idegenek konyhájában robotolni, az is eszembe villant, hogy még a végén hozzámegy valami szegény ördöghöz, inashoz vagy kocsishoz, vagy ami még rosszabb, úgy megy tönkre, hogy elcsavarják a fejét, megejtik, és így kerül romlásba; jómódom teljében is nagyon aggasztott ez.

Amyt már nem küldhettem érte, hiszen a lány házamban szolgált, és Amyről tudta, kicsoda; és bár engem ritkán látott, a kíváncsisága gyakorta rávihette, hogy meglessen, és emlékezzék rám, ha később feltárom, hogy édesanyja vagyok; így hát nem tehettünk semmit.

Amy fáradhatatlan buzgósággal mégiscsak talált egy asszonyt, és elküldte a spitalfieldsi jóságos úr házához, mert úgy gyanította, hogy a lány, miután állását elvesztette, oda fog menni; megkérte az asszonyt, beszéljen a lánnyal, és közölje vele bizalmasan, hogy fivéréhez hasonlóan őt is fel fogja karolni egy ismeretlen hölgy; húsz fontot vitt neki ruhára, és intette attól, hogy újból szolgálatba lépjen, arra kérte, lakjon inkább egy jó famíliánál, és még hall felőlünk.

A lány nagyon megörült, hogyan is lehetett volna másként, madarat lehetett volna vele fogatni, nagyon csinosan kiruházkodott, és tüstént meglátogatta Madam Amyt, hogy megmutassa, milyen finom külseje lett. Amy gratulált, és azt kívánta, valóban forduljon jóra a sorsa, de óvta a túlságos elbizakodottságtól, intette, hogy az alázat az úrihölgy legnagyobb éke, és további jó tanácsokkal látta el, de semmit nem árult el.

Mindez londoni tartózkodásom első éveiben történt, miközben javában folytak nálam az álarcos estélyek, táncmulatságaim. Fiam pallérozásában Amyn kívül hűséges tanácsadóm, Sir Robert Clayton is részt vett, egy jó tanítót szerezvén a fiú mellé, aki később Olaszországba küldte a fiút, de erről később még szólok; Amy egy harmadik személy beiktatásával pedig lányom dolgát is eligazította.

Őlordságával folytatott viszonyom lassan végéhez közeledett, és bőkezűsége ellenére is kezdtem már megelégelni, sokkal inkább untam, mint amennyire ő megunhatott engem. Megöregedett, ingerlékeny lett, és azt is hozzá kell tennem, hogy főleg az utáltatta meg velem viszonyunkat, amint az általában efféle szerelmi kapcsolatoknál lenni szokott, hogy mennél öregebb lett, annál zsémbesebb is, és gonoszsága szinte leírhatatlan volt. Annyira belefáradtam, hogy egy ilyen szeszélyes napja alkalmával szántszándékkal sokkal kevésbé voltam engedelmes, mint máskor; tudtam, hogy hirtelen haragú, s ezért ügyesen először felingereltem, majd úgy tettem, mintha megsértődtem volna, majd valóságos kis szócsata alakult ki, mikor is közöltem vele, úgy érzem, hogy rám unt; s haragjában ezt be is látta. Fejéhez vágtam, őlordsága mindent elkövet, hogy én is ráunjak, az utóbbi időben komiszul bánik velem, nem is egyszer, már nem olyan hozzám, mint régen, ezért kérem, változzék meg. Szándékosan közönyös, hideg hangon mondtam ezt, mert tudtam, ezt a hangot nem állhatja; nem veszekedtem vele nyíltan, nem vallottam be, hogy én is torkig vagyok vele, mert tudtam, erre előbb-utóbb úgyis sor kerül; azonkívül annyi pénzt kaptam tőle, hogy nem akartam azt a látszatot kelteni, mintha én szorgalmaztam volna a szakítást, s azt mondhassa, hálátlan vagyok.

Ő azonban a kezemre játszott; mert két hónapig ez után nem keresett fel; azt tudtam, egy ideig nem jön majd, mert ilyesmi nem is egyszer előfordult már, de két-három héten belül mindig újra jelentkezett. Miután egy hónapig még megmaradtam lakásomban, ami több idő volt, mint amennyit valaha is távol maradt, új fogásra szántam el magam, hogy én határozhassam meg, folytatom-e kapcsolatunkat. A hónap végén Kensingtonba, Gravel Pitsbe költöztem, az Actoni út mellé, csak Amyt meg egy inasomat hagytam hátra, apróra utasítván őket, hogyan viselkedjenek, ha őlordsága ismét jelentkezik, amiben biztos voltam.

Újabb hónap múltán egyszer sötétedéskor megjelent; az inas közölte vele, hogy úrnője nem tartózkodik odahaza, de Amy a lakásban van; kívánja-e, hogy lehívja Amyt, erre azonban őlordsága egyenesen az ebédlőbe ment, és Amy láttán azt kérdezte: Hol van az úrnő? Úrnőm már régóta Kensingtonba költözött. Akkor hogy lehet, hogy te itt maradtál? Mi itt maradtunk a negyedév lejártáig, amíg a bútorokat el nem szállítják, meg hogy az esetleges látogatókkal közöljük, hol van úrnőnk. Nos, nekem milyen választ hagyott hátra úrnőd? Semmi különöset, uram, csak azt, amit másnak is mondok, mármint azt, hogy hol lakik, nehogy bárki is azt higgye, úrnőnk megszökött. Én ugyan nem hiszem, hogy megszökött, felelte, de ilyen messzire nem tudok utánamenni. Amy nem szólt semmit, csak bókolt előtte, és azt mondta, egy-két hétre még vissza fogok költözni hamarosan. És ez mikor lesz? Jövő kedden, felelte Amy. Nos, akkor kedden felkeresem, szólt a lord, és ezzel elment.

Kedden valóban visszatértem, és két hétig maradtam, ő azonban nem jelentkezett. Ekkor visszaköltöztem Kensingtonba, és ezután már csak nagyon ritkán volt részem őlordsága látogatásaiban, aminek nagyon örültem, szinte jobban, mint eleinte, mégpedig sokkal dicséretesebb okból.

Mert mostanra már nemcsak őlordságára untam rá, hanem belefáradtam bűnös életmódomba is, megvolt rá a lehetőségem, hogy a legelőkelőbb hölgyekhez méltó foglalatosságokkal mulassam magamat, és közben józan eszem is meggyőzött, hogy nemesebb szórakozások illenek hozzám, mint annak előtte, és amint ez eszembe ötlött, felelevenedtek elmúlt dolgaim is, régi életmódom; és bár gondolataimban nyoma sem volt a vallásosságnak, lelkiismeret-furdalásnak, még kevésbé megbánásnak vagy bármi hasonlónak, élettapasztalatom mégis józanságra bírt, és egy reggel, mikor ébren feküdtem ágyamban, mintha valaki hangos szavakkal megkérdezte volna tőlem: miért vagy még mindig szajha? Természetesen nyomorúságos körülményeimet, súlyos helyzetemet hoztam fel mentségül, mint legelőször; mert be kell vallanom, hogy eleinte nagyon undorodtam a bűntől, részben erényes neveltetésem, részben vallásos érzületem folytán; az ördög, de különösen a szegénység sátánja bírt rá a vétkezésre, meg aztán az a személy, aki a romlás útjára térített, oly lekötelező, mondhatnám ellenállhatatlan módon környékezett meg, hogy valószínűleg ez is az ördög műve volt; mert hiszem, hogy az ördög praktikál a paráználkodókban, ha nincs is része benne mindvégig. De mondom, olyan ellenállhatatlan volt kísértőm, hogy mint elbeszéltem, képtelen voltam ellenállni; az ördög közbenjárására adtam be derekam, szintúgy később kiszolgáltatottságomra hivatkoztam, mikor bántott a lelkiismeret, az ördög mesterkedésére viselkedtem úgy legnagyobb vétkeim közepette is, mintha tisztességes, jogos dolgot cselekednék.

De erre nem akarok több szót fecsérelni; mindez csak mentség volt, mert valamit válaszolnom kellett lelkiismeretemnek, bár be kell látnom, hogy nem lett volna szabad beérnem ezzel a mentséggel; de mondom, mindez most már kevésnek bizonyult; az ördög már nem tudott újabb mentséget adni a számba; még csak színlelt választ sem tudtam találni a kérdésre: miért vagyok még mindig szajha?

Hosszú ideig nyugtattam magamat azzal, hogy őlordságához köt a szavam, és tisztességtelen dolog lenne elhagynom őt; de miféle képtelenség is ilyen gyalázatos bűnnel kapcsolatban „tisztességről” beszélni! Mintha valaha is egy asszony a tisztessége érdekében áldozná fel erényét; szörnyű következetlenség ez! Erényem arra szólított, hogy vessem meg a bűnt és bűntársamat is. Mindvégig arra ösztökélt, verjem vissza az ördög támadásait; és ha megfogadtam volna erényem tanácsát, elejétől fogva tisztességes maradhattam volna, hiszen:

Egy tőről fakad tisztesség s erény...

Ez is bizonyítja, milyen gyenge, ingatag mentségekkel áltatjuk magunkat, hogy elfojtsuk a lelkiismeret szavát, és beletemetkezhessünk a kellemes vétkezésbe, olyan gyönyörök halmozásába, amelyektől aztán nem tudunk megválni.

De nem hivatkozhattam többé erre a mentségre, hiszen őlordsága megszegte vállalt kötelezettségét, és olyan komiszul bánt velem, hogy kétségkívül nyomban kiadhattam az útját; s mivel ez az akadály elhárult, annál inkább ott maradt a kérdés válasz nélkül: miért vagyok még mindig szajha? Semmit sem hozhattam fel védelmemre, még magamban sem, legfeljebb bevallhattam volna pirulva, amilyen romlott voltam, hogy a bűnt is, a mesterséget is önmagáért szeretem, egyszerűen jólesik szajhának lennem; de mondom, ezt sem akaródzott bevallanom, meg aztán ez nem is lett volna a teljes igazság. Soha nem voltam képes okkal-joggal kimondani, hogy ennyire romlott lennék, amint a szükségszerűség indított el a romlás útján, és a szegénység tett szajhává, a kapzsiság ösztökélt tovább, túlságosan szerettem a pénzt, túlságosan hiú voltam, nem tudtam ellenállni nagy emberek bókjainak, hogy Franciaország legszebb asszonyának neveznek, meg egy igazi herceg cirógatja az arcomat; és mert elég büszke voltam, s egyben elég botor is, bármily alaptalanul, már-már arról ábrándoztam, hogy igazi császár vagy fejedelem emel maga mellé. Az ördög ilyen csalétkekkel fogott meg, és túl erősen horogra akadtam, semhogy kevéske józan eszem megszabadított volna.

De ennek is vége lett; a pénzéhség már nem tarthatott fogva, nem fenyegetett semmi veszély, nemcsak a szegénységtől, még a fenyegetésétől is távol kerültem, ötvenezer font volt a vagyonom, sőt majdnem a jövedelmem, mert kettőezer-ötszáz ütötte a markomat kamat fejében minden évben jelzálogkölcsönre, volt ezen kívül három-négyezer font készpénzem mindennapos kiadásaimra, és ehhez járult még úgy öt-hatezer font értékű ékszer, ezüstnemű; gyakran latolgattam, milyen gazdag vagyok, és amikor kijött a végösszeg, kettőzött erővel hallottam fülemben a kérdést: Hát még mi kell? Mi végre vagyok még mindig szajha?

Az is igaz, akármilyen gyakran fordult is meg ez a fejemben, nem hatolt oly mélyre bennem ez a gondolat, mint azt fontossága, komolysága megkövetelte volna.

Valamiféle következménnyel azért mégis járt tépelődésem, és végül fordulatot is hozott életemben, de erről később még beszélek.

Közbejött azonban valami, ami nagyon aggasztott, mégpedig azzal kapcsolatban, amit már néhányszor említettem: hogy törődni kezdtem gyermekeim sorsával, és erre most újból ki kell térnem, hogy a következők érthetően kapcsolódjanak az eddig elmondottakhoz.

Fiamat, egyetlen fiamat, akit jogom volt fiamnak nevezni, sikerült megmentenem a kemény munkával járó tanoncságtól, hogy új életpályát kezdhessen; ez bármennyire is a hasznára volt, majdnem három évvel hátravetette pályáján; majdnem egy évig volt tanonc, és két további évbe került, amíg képessé vált igazi mesterségét elkezdeni; majdnem húszéves volt, amikor végre egy jól menő üzlettel rendelkező olasz kereskedőhöz léphetett be, aki a szicíliai Messinába küldte fiamat; röviddel ezelőtt levélben tudatta velem, azaz Amyvel, hogy tanulóideje lejárt, és alkalma kínálkozik arra, hogy egy angol családhoz kerüljön kedvező körülmények között, ha a tőlem érkező támogatás ezt lehetővé teszi; azt kérte, hogy azt az összeget, amit rászánunk, bocsássuk most rendelkezésére, hogy előrejuthasson, és kérte, érdeklődjünk jelleme felől volt mesterénél, a londoni iparosnál, akinél tanonc volt; ez az iparos nagyon kedvező véleménnyel volt fiamról, olyannyira, hogy hűséges tanácsadóm, Sir Robert Clayton javaslatára habozás nélkül elküldettem fiamnak négyezer fontot, ezer fonttal többet, mint amennyit kívánt, hogy várakozásán felüli összeggel indulhasson neki az életnek.

Mestere nyomban hiánytalanul elküldte neki a pénzt, és amikor értesültünk róla, hogy mindene megvan, olyan ajánlólevelekkel láttuk el, amelyek Messinában felértek a négyezer font értékével is.

Nagyon nehezen viseltem el, hogy mindeközben lepleznem kell személyemet saját gyermekem előtt, s azt kell hinnie, mindezt egy idegen cselekszi vele, de arra mégsem vitt rá a lélek, hogy tudassam vele, milyen anyja van, milyen életmódra adta fejét; bármennyire hálát kellett is éreznie, de ha tisztességes fiatalember, meg is kellett volna gyűlölnie édesanyját, s elítélnie azt az életmódot, amelyből az a jómód származik, még ha abból ő is részesül.

Csak ezért térek ki fiam történetére, mely máskülönben csak annyiban érinti elbeszélésemet, hogy további tépelődésre bírt; végét kell vetnem bűnös életemnek, nehogy fiam szégyenkezzék miattam, ha valaha visszatér Angliába.

Volt egy másik nehézség is, amely még jobban nyomta a szívemet. Lányomat Amyn keresztül támogattam, kiruházkodott, szállást talált magának, még szolgálót is fogadott fel, pallérozódott is, megtanult táncolni, viselkedni, hogy úrihölgyként mutatkozhasson; egyszóval joggal remélhettük, hogy előbb-utóbb el tudja látni magát, és olyan körülmények közé kerül, melyek kárpótolják előző megpróbáltatásaiért; csak azt kötöttük ki, nem mehet addig férjhez míg akkora vagyont nem biztosítunk neki, hogy hozzá és jövendő vagyonához, nem pedig elmúlt helyzetéhez illő társhoz kösse életét.

A lány nagyon is értelmesen fogta fel körülményei javulását, s elég józan esze volt ahhoz is, hogy belássa, nagyon ésszerű dolgot kívánnak tőle, amit saját érdekében hálásan kell tudomásul vennie.

Nem sokkal ezután a lány meglátogatta Amyt, hogy elújságolja neki jó szerencséjét. Amy úgy tett, mintha meglepné a fordulat, nagy örömet mutatott, nagyon kedvesen elbeszélgetett a lánnyal, tisztességgel megvendégelte, sőt mikor távozni készült, úgy tett, mintha kikérné engedélyemet, és kocsimban hazakísérte, így aztán Amy megtudta, hol lakik a lány, meg is ígérte, hogy viszonozni fogja látogatását, meg is tette, s ilyenformán Amy és Susan (mert lányom az én nevemet viselte) bensőséges barátnők lettek.

Kimondhatatlan akadály állta azonban útját, hogy felfedjem kilétemet édesleányom előtt, akármilyen nehezen tartottam magam, mégpedig az, hogy a lány éppen nálam volt szolgáló, mert azt az egyet semmiképpen nem akartam, hogy gyermekeim megsejtsék, miféle gonosz teremtésnek köszönhetik életüket, nem akartam, hogy bármikor szememre vethessék, milyen botrányosan éltem, azt meg legkevésbé sem, hogy anyjuk példája hasonló vétkekre ösztönözze őket.

Így álltak a dolgok, és bizony a szülőket nemegyszer az tartja vissza a csúf cselekedettől, hogy netán gyermekeik elítélhetik őket, holott a fensőbb hatalomnak fittyet hánynak. De erről később.

Szegény lányom helyzetében hamarosan igen kedvező fordulat következett, ami végül is lehetővé tette, hogy felfedjem kilétemet: miután már Amyvel barátkoztak egy ideig, többször meglátogatták egymást, lányom akkor felnőtt nő volt már, vígan emlékezett a fényes estélyekre, melyeket szolgálóként látott házamban, csak azt sajnálja, mondta, hogy úrnője, vagyis én, egyszer sem mutatkozott előtte, és hozzátette: Nagyon furcsa, hogy majd kétéves szolgálatom alatt sohasem láttam úrnőmet, csak egyszer, amikor az egyik mulatságon finom török öltözékben táncolt, de annyira le volt fedve az arca, hogy nem ismerném meg, ha látnám.

Amy igen megörült ennek, de amilyen ravasz volt, semmivel nem árulta el magát, csak alig várta, hogy nekem továbbadhassa. Be kell vallanom, nagyon örvendeztem magamban, hogy lányom nem ismer; így módom nyílik rá, hogy alkalomadtán felfedjem előtte kilétemet, tudtára adjam, hogy olyan anyja van, aki miatt nem kell szégyenkeznie.

Amilyen szörnyű önmegtartóztatást rótt ez rám, s amilyen sötét gondolatokat keltett bennem, oly kellemes érzés fogott el, mikor meghallottam, hogy a lány egyszer sem látott, így hát nem ismer fel, ha megtudja, hogy az anyja vagyok. Mikor következő alkalommal eljött Amyhez, elhatároztam, próbát teszek: belépek a szobába, és megfigyelem, felismer-e; Amy azonban lebeszélt erről, mert valóban nem hiszem, hogy türtőztetni tudtam volna magam, hogy ne fedjem fel: anya és lánya áll egymással szemben; ezért elhalasztottuk a dolgot egy kis időre.

Mindez azonban újfent arra ösztökélt, hogy elgondolkozzam életmódomról, és el is döntöttem, olyan életre térek, amely nem hoz többé gyalázatot családomra, s bátran mutatkozhatom gyermekeim, saját véreim előtt.

Volt egy másik lányom is, akiről, hiába kerestük, kutattuk, évekig nem tudtunk meg semmit. De visszatérek történetemhez.

Most, hogy szajhaságom színhelyét félig-meddig elhagytam, régi ismerőseim jócskán elmaradoztak, jó alkalom nyílott rá, hogy gyalázatos, alávaló mesterségemet feladjam, szinte kitárult előttem egy kapu, amely a javulás útjára nyílott, ha valóban így döntök; de néhány régi barátom, már ahogy neveztem őket, kitudakolta, hol lakom, és meglátogatott Kensingtonban, mégpedig sűrűbben, mint kívántam volna, ezt azonban nem kerülhettem el, hiszen lakcímem kitudódott, hacsak sértő módon nem dobom ki őket, és ehhez még nem volt elég erős a szándékom.

A legjobb az volt, hogy komisz, vén szeretőm, akit már szívemből megutáltam, végleg levette rólam a kezét; felkeresett ugyan egyszer, de letagadtattam magam, mondván, hogy nem vagyok otthon; Amy azonban olyan furcsán mondta ezt, hogy őlordsága távozóban hidegen így szólt: Jól van, Amy, látom, hogy úrnőd nem akar velem találkozni, üzenem, hogy nem háborgatom soha többé; és ezt, hogy „soha többé”, kétszer-háromszor megismételte, miközben kiment az ajtón.

Egy kicsit elgondolkoztam ezen, nem bánok-e hálátlanul vele, hiszen oly sok ajándékot kaptam tőle, de mivel annyira torkig voltam már, mégpedig olyan okok miatt, amelyekről, bár teljességgel igazolnák lépésemet, nem szólhatok, mert egyszerűen nem tűrik meg a nyilvánosságot, inkább elhallgatom őket, és történetem más részleteire térek.

Mondom, elgondolkoztam életmódomon, gyakran gondoltam rá, hogy új életet kezdek, semmi sem ösztökélt jobban, mint immár felnőtt három gyermekem; amíg folytatom életmódomat, nem találkozhatom velük, nem fedhetem fel magam előttük, és ez, mint mondtam, nagyon-nagyon aggasztott; úgy határoztam, hogy Amyvel tanácskozom meg a dolgot.

Kensingtonban laktunk, és bár kiadtam az útját az öreg lordnak, mint beszámoltam róla, gyakran meglátogattak mások, egyszóval nemcsak nevemen kezdtek ismerni a városban, hanem jellemem is kezdett közszájon forogni, ami még rosszabb volt.

Egy reggel Amy még mellettem feküdt az ágyban, sötét gondok nyomták a lelkemet, Amy hallván, hogy sóhajtozom, megkérdezte, nem vagyok-e beteg. Nem vagyok beteg, feleltem, csak súlyos gondok emésztenek, mégpedig régóta; és elmondtam neki, mennyire bánt, hogy nem találkozhatom gyermekeimmel, nem köthetek tisztességes ismeretséget senkivel. Ugyan miért?, kérdezte Amy. Nos, már megbocsáss, mondom, mit szólnának a gyermekeim, mit mondanának egymásnak, mikor rájönnének, hogy akármilyen gazdag is az anyjuk, a legszelídebb szóval is csak szajha, közönséges szajha. Ami pedig az ismeretségeket illeti, mondd meg nekem, melyik tisztességes úrihölgy, vagy milyen rangos család tart fenn ismeretséget egy szajhával, vagy látogat el hozzá?

Ez mind igaz, mondta Amy, de hogyan tudjuk orvosolni? A múltat nem tudjuk eltörölni, feleltem, de a gyalázatot el tudom tüntetni magam körül, úgy hiszem.

Ugyan hogyan? Hacsak nem megy külföldre újból úrnőm, nem települ le valahol idegenben, ahol senki nem ismer bennünket, hogy senki se mondhassa, kifélék vagyunk.

Amynek ezek a szavai meggondolkoztattak, és így szóltam: Nem tehetnénk-e meg, hogy a városnak ebből a részéből egy másik kerületbe költözünk, vagy akár egy másik megyébe, hogy elleplezzük kilétünket, mintha soha nem is ismertek volna?

Ezt megtehetné, de akkor el kell adnia hintóját, lovait, el kell bocsátanunk szolgáit, más libériákat kell beszereznünk, sőt, úrnőmnek meg kell változtatnia öltözékeit, s ha lehet, arcát is.

Igen, ezt kell tennünk, és ezt hamarosan meg is tesszük, mert így nem tudok tovább élni. Amy örömmel fogadta ezt, szinte mohón, és bár ő soha nem hamarkodott el semmit, most azt mondta, cselekedjünk minél előbb. Nos, mondtam Amynek, hozzálátok én, mihelyt te is teszed, csak hogyan ejtsük sorát? Egy csapásra nem tudunk megszabadulni a szolgáktól, a hintótól, a háztartástól, meg mi sem alakulhatunk át egyik percről a másikra; a szolgáknak felmondási idő jár, bútorainkat el kell adnunk, és még ezernyi más teendő vár ránk; mindez bonyodalmas volt, fejtörést okozott, és legalább három napig latolgattuk az ügyet.

Végül Amy, aki ügyes szervező volt, egy tervvel állott elő, már ahogy ő nevezte. Kitaláltam, mondta, hogyan kezdhet teljesen új életet, ha úrnőmnek is úgy tetszik, mégpedig máról holnapra megváltozik külseje, körülményei, minden, és úrnőm olyan ismeretlen lehet egyetlen nap alatt, mintha évek óta külföldön lett volna.

Hadd halljam, mert nagyon örülök, hogy találtál megoldást. Nos, mondta Amy, ma délután a városba megyek, és keresek egy becsületes, egyszerű, józan családot, ahol majd szállást foglalok úrnőm, egy vidéki úrihölgy számára, aki körülbelül fél évig Londonban szándékozik tartózkodni egyik rokonával, aki félig komorna, félig társalkodóhölgy (ez én lennék); és így szóban megegyezünk velük, milyen bért fizetnénk havonta.

Ha találok úrnőm kedvére való szállást, már holnap elmehetünk oda bérkocsin, és ott hagyhatnánk néhány csomag ruhát, de a legegyszerűbb ruhákat, ami csak úrnőm ruhatárából kikerül; ezzel úrnőm már elment innen, s a lábát sem kell többé ide betennie, közben én közölném a szolgákkal, hogy úrnőjük Hollandiába utazott egy különleges ügyben, eladnám a hintót, felmondanék a szolgáknak, és ha elfogadják, egyhónapi bérrel elbocsátom őket; eladom a bútorokat, a lehető legjobb áron, ami pedig a kocsit illeti, azt csak újra kell festeni, a belső ülést és a bakülést új huzattal kell ellátni, és új lószerszámokat kell venni, így megtarthatjuk, csak az a fontos, hogy ez a szállás a városnak innen nagyon távoli pontján, csendes helyen legyen, és máris elértük, hogy úrnőm olyan ismeretlen lesz, mintha sohasem élt volna Angliában.

Ez volt tehát Amy terve, és annyira megtetszett, hogy nemcsak hogy tüstént útjára küldtem, hanem úgy döntöttem, magam is Amyvel tartok. Ő azonban lebeszélt erről, mondván, hogy én csak hátráltatnám gyorsaságában, így le is mondtam erről.

Amy tehát elment, és csak öt óra múltán tért vissza. Láttam az ábrázatán, olyan sikerrel járt, ami megérte a fáradságot, mert kacagva, áradozva rontott be: Ó, úrnőm, biztos nagyon fog örülni; s ezzel elmesélte, máris lekötötte a szállást a Tower közelében a Minories úton, ahova egészen véletlenül került: férfi nincs a házban, mivel a ház ura New Englandben tartózkodik, a ház asszonyának négy gyermeke és két szolgálója van, nagyon szépen él, de hiányolja a társaságot, és éppen ezért könnyen ráállt, hogy lakókat fogadjon házába.

Amy csinos összeget ajánlott fel, hogy jó véleménnyel legyenek rólam. Harmincöt fontban állapodott meg fél évre, illetve ötven fontban, ha szolgálónk is lesz, de ezt a tetszésemre bízta; biztosított felőle, hogy nem fogunk túlságosan zajos emberekkel lakni, mert kvékerek voltak, és én ezt nem is bántam.

Annyira megtetszett a dolog, hogy már másnap elmentem Amyvel a szállásra, meg hogy megnézzem, milyen asszony a ház úrnője. Ha kedvemre való volt az egész, úgy amint volt, mondhatnám, annál is jobban megtetszettek a részletek: a háziasszony kvéker létére udvarias, lekötelező, nyájas modorú úrihölgy volt, jól nevelt, jó kedélyű; életemben nem találkoztam kellemesebb személlyel, és ami a legfontosabb, komolysága ellenére is olyan kellemes, hogy alig tudom kifejezni, mennyire örömömre szolgált társasága, annyira örültem, hogy ott akartam maradni, és így már első este ott aludtam.

Közben majdnem egy hónapig tartott, amíg Amy megszabadult a háznéptől és a háztartástól, amint a fentiekben eldöntöttük; nem akarok sok szót vesztegetni erre, elég annyit elmondanom, hogy kis idő múltán néhány csomaggal megérkezett, és ezzel megvolt új tartózkodási helyünk.

Valóban tökéletes visszavonultságban éltem. Ismerőseim szemei nem láthattak, semmiféle volt barátom nem láthatott, nem hallhatott felőlem, akárha a lancashire-i hegyekbe költöztem volna, mert ugyan mikor téved egy térdszalagrendes lovag vagy egy hatlovas hintó London legelhagyatottabb kerületének szűk utcácskáiba? Nem kellett tehát tartanom tőlük, de nem is kívántam látásukat, még csak hallani sem akartam felőlük, akár életem végéig sem.

Egy kicsit nyugtalanított eleinte, míg Amy naponta kijárt, de mikor ennek is vége szakadt, visszavonultságom végre teljes lett, és menedékemet egy rendkívül kellemes hölggyel osztottam meg, mert kvéker volta ellenére is olyan jól nevelt volt, hogy hercegnőnek is beillett volna, soha életemben nem találkoztam még kellemesebb társalgóval.

Egy idő múltán úgy tettem, mintha nagyon megtetszett volna a kvéker öltözék, és ez annyira kedvére volt a hölgynek, hogy egy szép napon erőnek erejével rám adta egyik ruháját; a célom az volt, hogy kipróbáljam, illik-e hozzám ez az álöltözet.

Amy nagyon csodálkozott, mikor meglátott, és mikor a hölgy kiment, így szólt: Értem már, miben sántikál úrnőm. Ez tökéletes álruha, mintha kicserélték volna, én magam sem ismertem volna fel, és ráadásul tíz évvel meg is fiatalítja.

Ennél örvendetesebbet nem is mondhatott volna, s nyomban megkértem a hölgyet (nem akarom szállásadónőmnek hívni, hiszen annál sokkal becsesebb név illette), mondom, megkérdeztem tőle, eladná-e nekem, mivel annyira megtetszett a ruha, hogy fizetnék érte annyit, amennyiből egy jobb öltözék is kikerülne; először nemet mondott, de láttam, hogy ezt csak jó modorból teszi, mivel méltatlannak tartja hozzám, hogy más viselt ruháját vegyem fel, de ráállt, hogy fésülködőruhának nekem adja, és elkísér, hogy újat vegyek, ami jobban illik majd hozzám.

Nyíltan beszéltem mindig vele, s őt is hasonló őszinteségre kértem. Megmondtam, engem nem zavar, hogy már hordta, ha eladja nekem a ruhát, megfizetek érte, erre aztán megmondta, mennyibe kerül a ruha, én pedig három guineával többet fizettem.

Ez a jóságos, bár szerencsétlen kvéker asszony rosszul járt a házasságával, férje elhagyta, és áthajózott a tengeren, megmaradt mindenesetre a kényelmes ház, mégpedig jól bebútorozva, és csurrant-cseppent valami szerény járadék saját birtokából is, ilyenformán tisztességesen el tudta látni magát és gyermekeit, nem szenvedtek hiányt, attól azonban távol volt, hogy ne fogadja örömmel azt az anyagi segítséget, amit ottlakásom jelentett, így éppen annyira örült nekem, mint neki én.

Tudtam, hogy csak úgy nyerhetem el becsülését, ha megbarátkozom vele, és kis ajándékokat kezdtem vásárolni neki és gyermekeinek. Először, mikor szobámban egyik ruhásládámat bontogattam, meghallottam, hogy a másik szobában jár-kel, és átkiáltottam érte; megmutattam neki finom ruháimat, és volt ott egy darab nagyon finom, vadonatúj vásznam, amit nemrégiben vásároltam, kilenc shillingért rőfjét. Előhúztam és átnyújtottam neki: Itt van, barátnőm, egy kis ajándék, ugye, elfogadja?, s ezzel az ölébe raktam a vásznat.

Láthatóan meglepődött, alig jutott szóhoz. Mit jelentsen ez?, kérdezte. Ilyen pompás ajándékot nem fogadhatok el. Ez önhöz jobban illik. Arra gondoltam, azért mondja ezt, mert a kvékerek egyszerű ruhában járnak, ezért így szóltam: Miért, a kvékerek ruhái soha nem készülnek finom anyagból? Dehogynem, hordunk mi finom holmit, csakhogy ez nekem túl drága. Én azonban rábírtam, hogy elfogadja, és nagyon hálás volt; így kezdtem elérni célomat, mert azt akartam, hogy ezt a megértő, tisztességes asszonyt bizalmasommá tegyem, erre ugyanis nagy szükségem volt.

Lassan megszoktam beszédmódját, nemcsak kvéker módra kezdtem öltözni, hanem régies beszédjüket is átvettem, akárha kvékernek születtem volna; mindenki, aki ismert, kvékernek gondolt. Keveset jártam ki, de jóformán sohasem gyalog, s már kezdtem szükségét érezni egy kocsinak; azonkívül a kocsi is csak elrejtene, ezért egy napon azt mondtam kvéker barátnőmnek, hogy úgy érzem, túlságosan négy fal között élek, több levegőre van szükségem; ő azt javasolta, fogadjak bérkocsit vagy hajókázzak egyet olykor-olykor, én azonban közöltem vele, hogy addig mindig saját kocsin jártam, és bizony kedvem lenne újból kocsit tartani.

Eleinte furcsának találta, hiszen látta, milyen takarékosan élek, de mikor rájött, hogy a költségekkel egyáltalán nem törődöm, nem volt ellenvetése; egyszóval elhatároztam, hogy kocsit tartok. Ő az egyszerű kocsit dicsérte, én magam is efelé hajlottam, ezért rábíztam, hogy hívasson kocsikészítőt, aki aztán készített is egy egyszerű hintót, aranyozás, cifraság nélkül, világosszürke huzattal; kocsisomnak is ugyanilyen öltözéke volt, kalapján nem volt csipke.

Mikor mindez elkészült, felöltöztem kvéker ruhába, és így szóltam: Tarts velem, én is kvéker leszek ma, kocsizzunk ki; és nem láttunk egyetlen kvékert sem a városban, aki hitelesebben festett volna, mint én. Mindez tervem szerint történt, hogy senki ne ismerhessen fel, és mégse legyek kénytelen szobafogságban élni, örökös félelemben, ezért kellett ez a színlelés.

Nagyon nyugodtan, kényelmesen éltünk, de a lelkem nem volt nyugodt, ellenkezőleg: akár a partra vetett hal. Hiába, még mindig olyan fiatalos voltam, mint huszonöt éves koromban, s az évek folyamán annyian tették nekem a szépet, hízelegtek, s ez annyira jólesett, hogy most hiányzott, és most ismét kezdtem vissza-visszatekinteni a múltba.

Kevés olyan mozzanata volt életemnek, amelyre másként, mint bűntudattal tekinthettem vissza, de valamennyi balga cselekedetem közül az tűnt legostobábbnak, az okozta a legtöbb bánatot, ahogyan kikosaraztam jótevőmet, a párizsi kereskedőt, tisztességes és méltányos ajánlata ellenére; és bár későbbi meghívásomat, mely azt célozta, hogy feleségül menjek hozzá, jogosan utasította vissza, én ezt mégis szívtelenségnek vettem, kicsit meg is haragudtam, mégis gyakran eszembe jutott, és megbántam, amiért olyan nevetségesen viselkedtem vele, és ebbe nem tudtam beletörődni. Azzal nyugtattam magam, ha találkoznánk, újból meg tudnám hódítani, és el tudnám feledtetni vele sérelmeit; de mert oly valószínűtlennek látszott, az ilyenfajta gondolataimat mindig kivetettem a fejemből.

De mégis gyakran gondoltam a hollandusra, és bár tizenegy éve nem láttam, éjjel-nappal eszembe jutott. Elmondtam Amynek, és néha egymás mellett fekve, egész éjszakákat átbeszélgettünk. Egyszer Amynek támadt egy ötlete, amit, akármilyen merész ötlet is volt, meg is valósítottunk. Ha úrnőmet ennyire nyugtalanítja az a párizsi Mr. ..., mondta, engedje meg, hogy elutazzam Párizsba és megtudjam, mi lett vele.

Nem, még tízezer fontért sem, feleltem, mert ha találkoznál vele az utcán, úgy beszélnél vele, mintha én küldtelek volna. Ettől ne féljen, úrnőm, egyáltalán nem fogok vele beszélni, vagy ha igen, ígérem, hogy nem lesz az a látszata, mintha úrnőm érdeklődnék; csak tudakozódni fogok felőle, és ha még él, értesítem úrnőmet, ha nem, akkor is, és mindenképpen megnyugodhat.

Nos, mondtam, ha megígéred, hogy rólam egy szót sem ejtesz, és nem te kezdeményezed a beszélgetést, hacsak ő nem cselekszi ezt, akkor ráállok, hogy elutazz, és megpróbálkozz ezzel a dologgal.

Amy mindent megígért, amit csak kívántam, és hogy rövidre fogjam, útnak indult. Oly sok kikötésem volt azonban, hogy a lehetetlenséggel volt határos, hogy útja sikeres legyen; ha valóban mindegyik kikötésemnek eleget akart tenni, jobb lett volna el sem indulnia, hiszen meghagytam, ha összetalálkozik a kereskedővel, ne mutassa, hogy felismeri, ha pedig az szólítaná meg őt, mondja azt, hogy évekkel ezelőtt felmondott nekem, és nem is sejti, mi történt velem azóta, mivel ő hat évvel azelőtt ment át Franciaországba, és Calais-ban ment férjhez, meg ehhez hasonlók.

Amy tulajdonképpen nem ígért semmit; azt mondta, csak akkor tudja megítélni, hogy mit tehet, mit nem, ha már megérkezett és megtalálta a kereskedőt, vagy legalábbis hallott felőle; ettől kezdve azonban, ha megbízom benne, úgy, mint eddig, elhihetem, csakis az én érdekemben fog cselekedni, mint mindig, és remélhetőleg meg leszek elégedve ténykedéseivel.

Küldetését elvégzendő, akármennyire irtózott is a tengertől, Amy még egyszer hajóútra vitte porhüvelyét, és Franciaországba indult; négy bizalmas ügyben kellett eljárnia, s ráadásul, amint erre rájöttem, saját szakállára is volt egy küldetése. Mindenekfölött hírt kellett adnia a hollandi kereskedőről, de azt is meghagytam neki, tudakolja ki, mi történt férjemmel, aki zsandárként szolgált, s ezenfelül, hogy nyomozzon a gazember zsidó után, akinek a puszta nevét is gyűlöltem, és akinek az arcától úgy rettegtem, mintha maga a sátán lett volna, és végül tudjon meg egyet-mást a hercegemről is. Valamennyi küldetését jól elvégezte, bár nem annyira sikeresen, mint szerettem volna.

Amy épségben megérkezett a francia partokra, és három nappal azután, hogy Londonból útnak indult, már levelet kaptam tőle Calais-ból. Mikor Párizsba érkezett, megírta, hogy elsőrendű küldetésére vonatkozólag máris megtudott annyit, hogy a hollandus kereskedő valóban visszatért Párizsba, három évig élt ott, majd Rouenba költözött, ahova tüstént el is indult Amy.

Mikor azonban helyet rendelt a postakocsira, merő véletlenségből összetalálkozott az utcán volt lovagjával, már ahogy én hívom, vagyis ... hercegének komornyikjával, aki, mint az előbbiekben már kiderült, szeretője volt.

Természetesen egy sor más természetű dologra is sor került kettőjük között, amint arról később még beszélek, a két legfontosabb mégis az, hogy Amy mindent megtudott a hercegről (erről rögtön beszámolok), s ezenkívül, mikor megemlítette a komornyiknak, hova akar és mi célból utazni, a férfi rávette, hogy ne induljon útnak, mert másnapig mindent megtud a kereskedőről, ismer ugyanis valakit, aki hallott felőle; s valóban másnap azzal a hírrel tért vissza, hogy a kereskedő hat éve visszaköltözött Hollandiába, és azóta is ott él.

Hosszú idő óta ez volt az első hír, amit Amytől kaptam, legalábbis a kereskedőre vonatkozólag. A közbeeső időben Amy, mint mondottam, a többi személy felől kérdezősködött, mint azt meghagytam neki. A herceg, így mondta el a komornyik, Németországba ment birtokaira, s állandóan ott él; mindent elkövetett, hogy engem megtaláljon, de akárhogyan is keresett komornyikjával együtt, nem bukkantak a nyomomra. A komornyik úgy véli, ha ura, a herceg tudta volna, hogy Angliában élek, követett volna, de sajnos, eddig nyomozásaik nem jártak eredménnyel. A komornyik meg volt róla győződve, hogy a herceg megkérné a kezemet, amint rám talál, és nagyon lesújtotta, hogy hírt sem hall felőlem.

Amy beszámolója nem elégített ki, s megbíztam, utazzon Rouenba. El is utazott, és nagy nehezen (az a személy, akihez irányították, már meghalt), mondom, nagy nehezen megtudta, hogy a hollandusom vagy két évig élt ott, de egy üzleti balsiker nyomán visszatért Hollandiába - amint azt párizsi ismerőse állította -, ahol ugyancsak két évig tartózkodott; azt is megtudta azonban, hogy a kereskedő eztán visszatért Rouenba, és egy teljes évet élt ott ismét közmegbecsülésben; ezután Angliába utazott, ma is Londonban él. Azt azonban semmiképpen sem tudhatta meg Amy, milyen cím alatt lakik, mígnem nagy szerencséjére találkozott egy holland hajóskapitánnyal, aki azelőtt a kereskedő szolgálatában állott, s történetesen éppen Rouenba érkezett, tőle értesült arról, hogy a kereskedő a St. Lawrence Pountney Lane-en lakik, és nap mint nap megfordul a tőzsdén a francia alkuszok során.

Amy úgy gondolta, hogy ráér, ha ezt csak hazatérése után közli velem; amúgy is csak akkor találkozott a hollandus hajóssal, amikor már négy-öt hónap után ismét Párizsba érkezett, majd visszatért Rouenba, hogy további értesüléseket szerezzen. Közben azonban megírta Párizsból, hogy nem tudta megszerezni a kereskedő pontos címét; de annyi bizonyos, hogy már hét-nyolc éve eltávozott Párizsból, mivel megtudta, Rouenban sincs már, de oda később mégis elment, s azt mondták, hogy Hollandiába tért haza, így most már Párizsban marad.

Mondom, ez állott Amy első párizsi levelében; én azonban, elégedetlen lévén az eredménnyel, ráparancsoltam, menjen, el Rouenba, mint ahogy azt már elmondottam.

Amíg így zajlottak ügyeink, s még jó néhány beszámoló érkezett hűséges Amymtől, furcsa kaland esett velem, amelyről itt kell beszámolnom. Egy ízben kikocsiztam kvéker barátnőmmel, hogy egy kis friss levegőt szívjunk, és Epping Forestből a város felé hajtottunk, amikor Bow és Mile-End között két úr haladt el kocsink mellett, s London felé tartott.

Szinte lépésben ügettek, mégis megelőzték kocsinkat, mert mi még lassabban hajtottunk; még csak pillantást sem vetettek a kocsi belsejébe, csupán komoly beszélgetésbe merülve léptettek egymás mellett, egymás felé fordulva; a kocsi felé eső lovas arca nem volt látható, a túlsó úr viszont a kocsi felé fordult. Annyira közelünkben haladtak el, hogy világosan hallottam, hollandul beszélgetnek. Szinte lehetetlen leírnom felindulásomat, mikor kitekintvén, a távolabbi úrban, akinek a kocsi felé fordult az arca, nem mást, mint barátomat, a párizsi hollandus üzletembert ismertem fel kétséget kizáróan.

Szíves örömest elrejtettem volna lelkiállapotomat barátnőm elől, de nem lehetett, mivel sokkal tapasztaltabb volt annál, semhogy feldúlt arckifejezésem elkerülje figyelmét. Kegyed ért hollandul?, kérdezte. Miért? mondtam én. Nos, látni való, hogy nem kevéssé érintette, amit ez a két férfi beszélt, mintha kegyedről beszéltek volna. Bizony téved, barátnőm, mert tudom jól, hogy miről beszélnek: hajókról és kereskedelemről. Az igazság az, mondta ő, hogy egyikük barátja kegyednek, vagy valami efféle, mert akárhogy is tagadja, az arca mindent elárul.

Már éppen azon voltam, hogy egy merész hazugsággal kivágjam magam, mondván, sejtelmem sincs, hogy kicsodák, de lehetetlennek találtam a hazudozást, s így válaszoltam: Valóban, némi sejtelmem van róluk, de az illetővel több mint tizenegy esztendeje nem beszéltem, még csak nem is láttam. Annyi bizonyos, mondta ő, hogy nem közönyös szemmel nézett arra az úrra, különben nem hozta volna ilyen indulatba, hogy itt láthatta. Nos, mondtam erre, valóban meglepődtem egy kissé, mert úgy tudtam, másfelé él, Angliában még egyszer sem találkoztam vele. Annál valószínűbb, mondta, hogy csak azért van itt, hogy kegyedet felkutassa. Dehogy, dehogy, mondtam, a kóbor lovagok kora lejárt, sokkal könnyebb elérni egy asszonyt, a férfiak találnak szeretőt, ha nem kószálnak utánunk egyik királyságból a másikba. Nos, mondta ő, bárcsak éppen olyan tisztán látta volna kegyedet, mint ahogy asszonyom látta őt. Nos, ezt nem hiszem, feleltem, sőt biztos vagyok benne, ebben a ruhámban fel sem ismerne, és rajta leszek, hogy ne is lássa újból az arcomat; ezzel magam elé emeltem legyezőmet, és oly félreérthetetlenül viselkedtem, hogy barátnőm nem is kérdezősködött tovább.

Jó néhányszor visszatértünk mégis a témára, bár kitartottam amellett, hogy nem fedem fel magam a férfi előtt, végül azonban annyit bevallottam, hogy bármennyire is leplezni akarom kilétemet és tartózkodási helyemet előtte, annyit szívesen megtudnék, ő hol lakik, és hogyan kaphatnék további híreket felőle. Barátnőm tüstént elértette, a kocsi hátuljáról odaintette inasát, s meghagyta neki, tartsa szemmel az illetőt, amint a Whitechapel végéhez érünk, szálljon le, kövesse az urat, s tudja meg, hol szállásolja el lovát, menjen be a fogadóba, és tudakolja meg, hacsak teheti, kiféle-miféle, hova valósi.

A fickó lelkiismeretesen követte a kereskedőt egészen egy Bishopsgate utcai fogadó kapujáig, s mikor látta, hogy a kereskedő betér, már biztos volt benne, hogy jó nyomon jár, annál nagyobb volt a meglepetése, mikor maga is betérvén rájött, hogy a fogadó átjáróház volt, és a két úr egyszerűen keresztüllovagolt a fogadón, mert egy másik utcába igyekeztek; egyszóval semmivel sem lett okosabb.

Kedves kvéker barátnőmet szinte jobban felbosszantotta a kudarc, mint engem. Megkérdezte az inast, biztosan felismerné-e az urat, ha ismét látná; a fiú azt felelte, olyan szorosan nyomon követte, és olyan pontosan megfigyelte őket, hogy jól végezhesse küldetését, nyilván felismerné, ha őt nem is, a lovát bizonyosan.

Ez nagyon valószínűen hangzott, és barátnőm, a kedves kvéker hölgy tudtomon kívül utasította inasát, hogy minden szombat délután álljon lesbe a Whitechapel-templom falánál, mert abban az időpontban lovagol ki a legtöbb polgár, hogy friss levegőt szívjon; meghagyta a fiúnak, hogy egész délután álljon ott és figyeljen.

Az ötödik szombaton állított csak be az inas nagy örvendezve, hogy végre megtalálta az urat, aki hollandus ugyan, de francia kereskedő, Rouenból jött ide, ...-nak hívják, és a St. Lawrence Pountney Hill egyik utcájában lakik Mr. ...-nél. Természetesen nagyon meglepődtem, mikor barátnőm este közölte velem mindezt, arról persze hallgatva, hogy ő utasította inasát a kémkedésre. Megtaláltam a kegyed hollandus barátját, mondta, és azt is megmondom, hol található. Olyan vörös lettem, mint a rák. Akkor az ördöggel cimborált, barátnőm, mondtam, elfojtva örömömet. Nem, nem barátkozom az ördöggel, de mondom, megtaláltam, így és így hívják, itt és itt lakik.

Újra meglepődtem, mert fel nem foghattam, hogyan tudta meg mindezt. Hogy sokáig ne törjem hiába a fejemet, elmondta, hogyan. Nagyon kedves kegyedtől, mondtam, de nem érte meg ezt a sok fáradságot, mert most, hogy mindent tudok róla, kíváncsiságom kielégült, de semmi körülmények között nem tudatom vele, hol élek. Legyen, ahogy kívánja, válaszolta, ezenfelül nem csodálkozom válaszán, mert ugyan miért is avatna be engem is a dolgaiba, bár ha be is avatna, annyi bizonyos, hogy hallgatnék, mint a sír. Ez nagyon kedves kegyedtől, mondtam, és mindenben hiszek is kegyednek, s ígérem, hogy ha elküldetek a kereskedőhöz, arról tudni fog, és minden ügyembe be is avatom.

Az eltelt öt hét folyamán ezernyi gond gyötört. Tökéletesen biztos voltam benne, hogy személyét illetően nem tévedhettem: olyan jól ismertem, olyan tisztán láttam, hogy ez lehetetlenség. Nap mint nap kikocsiztam (levegőzés ürügyén), remélve, hogy újból összeakadunk, de sohasem jártam szerencsével; és most, hogy biztosat tudtam róla, éppen olyan tanácstalan voltam, mint azelőtt, nem tudtam, mihez kezdjek.

Küldjek el egy szolgát hozzá? Ha találkozunk, megszólítsam? Inkább meghalnék. Lessem meg a szállása körül? Ezt épp annyira méltóságomon alulinak találtam; egyszóval teljesen tanácstalan voltam, hogy mit tegyek.

Végre megérkezett Amy levele, amelyben roueni találkozásáról és a holland hajóssal való beszélgetéséről tudósított. Ez megerősítette az inastól hallottakat, s ezek után minden kétséget kizáróan tudtam már, hogy az illető az én emberem; de élő ember rá nem tudott volna venni, hogy beszédbe elegyedjem vele, hiszen honnan tudhattam volna, milyen körülmények között él? Talán újra megházasodott, ha pedig felesége van, amilyen makulátlanul becsületes, még csak szóba sem áll velem, még csak fel sem ismer, ha az utcán találkozunk.

Ezenkívül annak idején annyira semmibe vett, sőt leveleimet is válasz nélkül hagyta, pedig ez a legfájóbb sértés egy asszony számára, könnyen lehet, hogy ma már semmiféle érzelem nem maradt benne irántam; el is határoztam, hogy semmit nem teszek, hacsak közbe nem jön egy szerencsés véletlen, amely megkönnyíti dolgomat, mert az kétségtelen, hogy újabb sértésre nem adok neki módot.

Ilyen gondolatok közepette telt el három hónap. Végül is türelmetlenségemben üzentem Amynek, jöjjön haza. Tudattam vele, miként állnak dolgaim, meg hogy addig nem fogok semmihez, míg vissza nem tér. Amy azt válaszolta, hogy a lehető leggyorsabban hazaindul, de kérve kért, ne érintkezzem a hollandussal, se senki mással, amíg ő meg nem érkezik; arról azonban semmit nem sejtetett, milyen újságokat tartogat tarsolyában, és ez több oknál fogva módfelett nyugtalanított.

Közben zajlottak az események, levelek jöttek-mentek Amy és énközöttem, bár lassabban, mint azt megszoktam, és ez sem nagyon tetszett, hiszen megszoktam Amytől, hogy mindig késedelem nélkül cselekszik, nos, mondom, mindeközben a következő dolog történt.

Egy délután négy óra körül kvéker barátnőm emeleti szobájában üldögéltünk, és nagy vígan beszélgettünk (mert ő volt a világ legkellemesebb társasága), mikor arra lettünk figyelmesek, hogy valaki nagy dérrel-durral becsönget. Éppen akkor nem volt a házban szolga, s ezért barátnőm maga rohant le, hogy ajtót nyisson. Egy úr állt a bejáratnál, inas kíséretében, és bocsánatkérések közepette, amiből barátnőm nem sokat értett, mert az úr csak törve beszélte az angolt, megkérdezte, beszélhetne-e velem, és azt a nevet említette, amelyen abban a házban laktam, bár ez nem ugyanaz a név volt, mint amit annak idején, mikor megismert, viseltem.

Barátnőm szíves udvariassággal, ahogy mindig viselkedik, egy csinos földszinti szalonba vezette a látogatót, majd azzal, hogy megnézi, így hívják-e lakóját, elment és kis türelmet kért.

Kicsit meglepődtem, még mielőtt megbizonyosodtam, ki is a látogató, agyam mintha megjósolta volna (hogy ezt mi magyarázza, azt hagyjuk a tudósokra), de szinte holtra rémültem, mikor kvéker barátnőm vígan lelkendezve szaladt be a szobába. Itt a kegyed hollandus francia kereskedője, kegyedet keresi. Szóhoz sem jutottam, meg se tudtam moccanni, szobormereven ültem székemen. Ezer kedves szóval halmozott el, de ez sem hatott. Végül talpra állított, szinte ráncigált, és így biztatott: Ugyan, mondta, térjen magához, keljen fel. Nekem mennem kell, ugyan mit mondjak neki? Mondja azt, hogy nem lakik ilyen személy a házban. Ezt nem tehetem, válaszolta, mert ez nem igaz; ezenkívül már elárultam hogy itt van fent; ugyan, jöjjön le velem. Még ezer guineáért sem, feleltem. Nos, mondta, lemegyek és megmondom neki, hogy hamarosan láthatja, s ezzel válaszra sem várva kiment.

Millió gondolat kavargott agyamban, amíg magamra maradtam, és nem tudtam, mitévő legyek. Éreztem, nincs más hátra, találkoznom kell vele, de szíves örömest adtam volna ötszáz fontot, ha nem kell lemennem; ha viszont elkerülöm, nyilván azért adtam volna ötszáz fontot, hogy találkozhassam vele. Ilyen ingadozó és következetlen gondolatok kavarogtak bennem: elutasítanám, amit tiszta szívemből kívánok, s most csak ölembe hull. Az elől akartam megfutamodni, amiért tulajdonképpen Amyt Franciaországba küldtem, ami negyven-ötven fontomba került, noha vajmi kevés reményem lehetett, hogy Amy küldetése eredménnyel jár; azt akartam most elkerülni, ami miatt fél évvel ezelőtt még se éjszakám, se nappalom nem volt, amíg Amy fel nem ajánlotta, hogy utánajár, s hírt hoz a hollandusról. Egyszóval leírhatatlan zavarban voltam, egyszer kikosaraztam, s meg is keserültem; aztán zokon vettem hallgatását, és gondolatban újból elfordultam tőle, s ezt is megbántam. Most olyan mélyre süllyedtem, hogy elküldtem valakit utána Franciaországba, amit pedig ha tudott volna, talán sohasem keres fel, és most harmadszor is visszautasítsam? Másrészről úgy tűnt, mintha ő is megbánta volna, amit tett, nem tudván, hogy alantas módon elküldtem Amyt tudakozódni utána, sem pedig eddigi feslett életemről, most itt van, felkeresett, látni akar; lehet, hogy megkéri a kezem, méghozzá talán ugyanolyan előnyös feltételek mellett mondhatok igent, mint annak előtte, én pedig itt állok, és tétovázom, hogy szóba álljak-e vele! Míg ezen tépelődtem, kvéker barátnőm ismét feljött, és látván, milyen zavarban vagyok, a szekrényhez szaladt, hogy egy kis szíverősítőt hozzon. Én azonban nem fogadtam el. Értem, értem, mondta, ne nyugtalankodjék, adok egy szert, ami elveszi a szagát; ha ezerszer meg is csókolja, akkor sem érzi meg a szíverősítőt. No, gondoltam magamban, egész jól érted ezeket a dolgokat, ezért jobb lesz, ha rád bízom magam. S ezzel fennhangon azt mondtam, hogy lemegyek vele. Ekkor bevettem a szíverősítőt, és ő adott utána valami fűszert, amelynek olyan erős és ugyanakkor olyan kellemes illata volt, hogy a legérzékenyebb orrot is megtévesztette volna, a szíverősítőnek még csak nyomát sem érezhette leheletemen.

Még mindig egy kissé tétovázva, ezek után lementem a hátsó lépcsőn vele, egyenest az ebédlőbe, amely szomszédos volt azzal a szalonnal, amelyben látogatóm ült; itt azonban megtorpantam, és arra kértem barátnőmet, adjon még egy kis időt a döntésre. Csak nyugodtan, mondta, és még készségesebben magamra hagyott. Csak gondolja meg, én hamarosan visszatérek.

Bár nem színleltem a húzódozást, mikor ilyen készségesen magamra hagyott, arra gondoltam, hogy igazán unszolhatott volna még egy kicsit, hiszen néha bolondul habozunk megtenni azt, amit a legjobban kívánunk, színlelt tétovázással csúfoljuk meg önmagunkat, mikor pedig belehalnánk, ha nem tehetnénk meg, amitől vonakodunk; barátnőm azonban ravaszabb volt, mint gondoltam, mert miközben én átkoztam magam, hogy nincs elég bátorságom belépni a szalonba, ő gyors mozdulattal szélesre tárta a szalonba vezető ajtót. Nos, mondta, miközben bevezette a látogatót, itt a hölgy, akit keres, majd kisvártatva kedves tapintatossággal visszavonult, méghozzá olyan gyorsan, hogy észre se vettük, merrefelé távozott.

Felemelkedtem, de valami hirtelen elakasztotta a szavam: hogyan fogadjam? És villámsebesen eltökéltem, hidegen fogom fogadni; mintegy varázsütésre szertartásos ridegséget öltöttem magamra, és két percen keresztül nagy nehézségek árán ki is tartottam mellette.

Ő is fékezte magát, komoly megfontoltsággal közeledett felém, és szertartásosan üdvözölt; ezt azonban, gondolom, azért tette, mert úgy vélte, kvéker barátnőm még mindig mögötte áll, pedig az olyan jól értette az efféle dolgokat, hogy eltűnt, mint a kámfor, csak azért, hogy semmi ne korlátozzon bennünket; mint később mondotta, sejtette rólunk, hogy már régebben találkoztunk, ha nagyon régen is.

Bármennyire is zárkózott magatartást öltöttem magamra, meglepett, sőt felingerelt, hogy ő is ugyanígy viselkedik, s azon kezdtem tűnődni, miféle szertartásos látogatás lesz ebből. Ő azonban, amint észrevette, hogy barátnőm kiment a szobából, tétován nézett körül. Ejha, azt hittem, a hölgy még itt tartózkodik a szobában; ezzel nyomban karjába zárt, és háromszor-négyszer megcsókolt. Én azonban annyira zokon vettem, hogy először oly hidegen üdvözölt, bár akkor nem tudtam az okát, hogy most már, noha tisztában voltam vele, miért, nem tudtam felengedni. Elhitettem magammal, hogy hiába jött utánam, ölelése már nem olyan szenvedélyes, mint régen, és ezért bátortalanul, félszegen viszonoztam érzelmei megnyilatkozását; de ezt csak közbevetőleg.

Szinte lázba jött, lelkesen örvendezett azon, hogy végre megtalált; fel nem foghatja, hogyan történhetett, de négyévi angliai tartózkodása alatt minden elképzelhető úton-módon kutatott utánam, s mégsem tudott a nyomomra akadni, sőt még megközelítőleg hasonló körülmények között élő asszonyra sem, idestova két éve feladta a küzdelmet, és nem keresett tovább, most pedig egészen váratlanul összeakadt velem, mikor már lemondott a nyomozásról.

Könnyen felvilágosíthattam volna, miért nem lelt meg eddig, ha apróra elbeszélem visszavonult életmódomat, úgy, amint volt, ehelyett azonban egy egészen másfajta, gyökerestül álszent magyarázattal álltam elő. Előadtam, hogy bárki, aki tudta, milyen életmódra tértem, megmondhatja, miért nem talált rám; olyannyira visszavonultam mindentől, hogy egy a százezerhez esélye sem lehetett a sikerre, senki fiával nem érintkeztem, álnevet vettem fel, Londontól távol eső helyre költöztem, és onnan senkivel nem tartottam fenn ismeretséget, nem csoda hát, hogy nem akadtunk össze; öltözködésem is tanúsítja, nem is kívántam, hogy bárki felismerjen.

Ekkor megkérdezte, megkaptam-e leveleit. Azt feleltem, nem kaptam meg őket, hiszen éppen nem udvariasan legutolsó levelemet még csak nem is méltatta válaszra, hogyan is számíthattam volna további levelekre tőle, mikor válasz nélkül hagyta azt, amelyben megalázkodtam, olyannyira kiadtam magam, mint még azelőtt sohase; s valóban nem érdeklődtem ott, ahova levelei érkeztek számomra, ezzel büntettem gyengeségemet, mert úgy véltem, bűnhődnöm kell bolondságomért, hiszen annak előtte is mindig elveimhez tartottam magam. Amit tettem, abban inkább a hála vezérelt, semmint balgaság, akárhogyan is vélekedik erről, s legalább annyi örömem maradt, hogy teljesen letudtam tartozásomat. Hozzátettem, hogy utolsó találkozásunk óta sem kívántam részesülni a házasélet nagy garral hangoztatott előnyeiben, s gondolhatja azt is, hogy olyan életmódot éltem, amelyet nem akarok megnevezni, annyit viszont elmondhatok, hogy bármennyire megalázkodtam őelőtte, mégis sikerült megőriznem asszonyi szabadságomat a büszkeség és pénzsóvárság támadásai ellenére is; azért is örök hálával tartozom neki, mert lehetővé tette, hogy megszabaduljak az egyetlen kötelezettségtől, mely mindent veszélyeztetett anélkül, hogy ennek rossz következményeit vállalnom kellett volna; és remélem, elismeri, tartozásomat letörlesztettem, midőn felajánlottam, hogy a házasság rabláncát magamra veszem, de még nagyobb hálára kötelezett azzal, hogy nem fogadta el tőlem ezt az áldozatot, és továbbra is szabad maradhattam.

Annyira meglepte beszédem, hogy szóhoz sem jutott, és egy darabig némán állt, földbe gyökerezett lábbal; de hamarosan magához tért, és így szólt: olyan dolgokra terelődött a szó, mondta, amelyekről már, úgy vélte, mindketten elfeledkeztünk, és neki nem áll szándékában újra felhánytorgatni őket. Tudta, hogy nem vettem át leveleit, mert amikor Angliába ért, felkereste azt a helyet, ahova leveleit címezte, és egy kivételével valamennyit ott találta, s értesült arról is, hogy megbízottai nem tudták, milyen címre továbbítsák őket, hiába remélte, hogy közlik vele, hol találhat rám; ehelyett nagy bánatára még csak annyit sem tudtak mondani neki, ki vagyok; ez nagy csalódás volt számára, és tudjam meg, ha adott is némi okot, hogy sértve érezzem magam, ő viszont hosszasan szenvedett miattam, s úgy véli, kielégítően vezekelt ama csekély megbántásért, amelyben részem volt. Higgyem el, mert így igaz (s miért is ne lett volna így), hogy miután kikosaraztam, s méghozzá olyan körülmények között, őszinte könyörgése ellenére s oly bőkezű ajánlata után, el kell hinnem, hogy nagy csalódással és szívfájdalommal adózott: megbánta a bűnét, de az én kegyetlen bánásmódomra, ahogyan a szívem alatt hordozott kisdeddel bántam, a legnagyobb felháborodással tekintett, és emiatt volt képtelen kedvező választ adni levelemre, ezért nem válaszolt hosszú ideig, csak úgy hat-hét hónap múltán, mikor rossz érzései elhalványultak, visszatért irántam való szeretete, s aggódott gyermeke sorsáért... Itt megállt, és könnyek jelentek meg a szemében, és hozzátette: a mai napig sem tudja, él-e vagy hal-e gyermeke, majd folytatta: Rossz érzelmei elhalványultak, és jó néhány levelet írt, ha jól emlékszik, hetet vagy nyolcat, de nem kapott választ. Ezután üzleti ügyei Hollandiába szólították, és közben ellátogatott Angliába is, ahol megtudta, hogy leveleit nem vettem át, ezért a leveleket otthagyta, és miután visszatért Franciaországba, olyan nagy nyugtalanság fogta el újra, hogy kóbor lovag módjára ismét Angliába hajózott felkutatásom végett, bár azt se tudta, hol, kinél érdeklődjék, hiszen előző nyomozása kudarcot vallott; ennek ellenére letelepedett Angliában, és állhatatosan hitt benne, hogy előbb-utóbb összehozza velem a szerencse; így élt több mint négy évig, és bár reményei szertefoszlottak, még mindig nem szánta el magát a visszavonulásra, mert ezzel még ráér, mikor majd benne is, mint más öregben, felébred a vágy, hogy szülőhazájában érje utol a halál, de erre még nem gondol, s ezek után, ha mindezt megfontolom, nyilván méltányosnak tartom, hogy elfelejtsem a tőle elszenvedett sérelmeket, meggondolván, mennyire megszenvedett bűneiért, miközben hiába keresett, s ezt „amende honorable”-nak[3] nevezte, a sértésért, amiért szíves meghívásomat válasz nélkül hagyta; és végül mindketten úgy érezhetjük, megkaptuk kölcsönösen az elégtételt ahhoz, hogy végképp eltemessük a múltat.

Be kell vallanom, mindez mélyen megindított, de még sokáig hajthatatlan maradtam, hogy mielőtt bármit is felelnék az elmondottakra, remélem, örömet okoz, ha közlöm vele: kisfia él, és most, hogy látom, mennyire aggasztja a gyermek sorsa, s hallván, milyen gyengédséggel emlékezik meg róla, már bánom, hogy eddig nem tudattam ezt vele; csakhogy úgy véltem, amint velem bánik, ugyanúgy érez a gyermek iránt, legalább ezt vettem ki leveléből, melyben utasított, hogyan viseljem gondját; azt gondoltam, hogy mint legtöbb ilyen apa, minthogy bűnös kapcsolatból született, vezeklésből minél előbb igyekszik elfeledkezni róla is. Mindenesetre azzal, hogy anyagilag gondoskodott róla, többet tett, mint az ilyen apák általában, és ez nyilván elégtételül szolgál neki.

Erre azt felelte, rendkívül boldoggá tette volna, ha tudatom vele, hogy él a boldogtalan kis csemete, s maga is pártfogásába vette, sőt törvényes fiának fogadta volna, s ezzel lemosta volna születésének gyalázatát, s így a gyermek maga sem tudta volna meg, mily szerencsétlen körülmények közt jött a világra, de attól tart, ez most már késő.

Hozzátette még, további magatartásából már láthatom, milyen szerencsétlen tévhit vitte a törvénytelen szerelemre, eszébe se jutott volna megsérteni erényemet, s hogy miatta egy misérable[4] (így mondta) nővel több legyen a világon, ha nem vezeti az a remény, hogy házastársa leszek; ha azonban legalább a gyermeket meg lehetne menteni szerencsétlen születése következményeitől, reméli, módot adok erre, mert mind anyagilag, mind érzelmileg megvan rá a lehetősége; és üzleti balsikere sem tántoríthatja vissza attól, hogy amíg teheti, gondoskodjék mindenkiről, aki hozzá tartozik, különösképpen egy olyan gyermekről, akinek anyját oly nagy becsben tartja.

Ismét mélyen meghatódtam, és elszégyelltem magam őszinte apai vonzalma láttán, noha a gyermeket még soha nem látta, annál is inkább elszégyelltem magam, mert szülőanyja lévén, én nem szerettem a gyermeket, nem is akartam látni. Bár gondját viseltem, ez Amyn keresztül történt; csak minden második évben látogattam meg, mert titkon úgy határoztam, a fiú ne is tudja meg, hogy én vagyok az anyja, mikor eszmélni kezd.

Elmondtam, hogy a gyerek nem szenved hiányt, nem kell nyugtalankodnia miatta, hacsak fel nem tételezi, hogy kevésbé szeretem, mint ő, aki életében nem látta; tudja jól, megígértem, hogy az ezer pisztolt, amelyet neki felajánlottam, de ő visszautasított, a gyermek kapja; elmondtam, hogy végrendeletemben ötezer fontot hagyományoztam kamatokkal együtt a gyermekre, melyet nagykorúsodása után felvehet, ha én meghalnék addig; s neki tudnia kell, állom a szavam, és a fedezet is megvan erre, de ha helyesebbnek véli, s a gyermek gondviselését át akarja vállalni tőlem, ennek sem állok útjába, de ebben az esetben is nevelése támogatására vele adom az ötezer fontot azzal a feltétellel, hogy olyan apának bizonyul, amilyen szeretetnek most tanújelét adta.

Nem kerülte el figyelmemet, hogy kétszer-háromszor is célzott balsikereire. Megütötte a fülemet, hogy ezt mondja, sőt többször meg is ismétli, de különösebb figyelmet nem szenteltem a dolognak. Ő erre oly gyengédséggel köszönte meg, hogy gondját viseltem a gyermeknek, és ismét oly őszintén szólt hozzám, hogy erre inkább szégyenkeztem, amiért, mint fentebb említettem, olyan kevés szeretetben részesítettem a gyermeket. Kijelentette, nem kívánja tőlem elvenni a fiút, de rajta lesz, hogy sajátjaként léphessen ki az életbe, amit úgy valósít majd meg, hogy távollévő gyermekeihez (két fia és egy lánya nevelkedett nővérénél, a hollandiai Nimeguenben) elküldi ezt a tízéves fiúcskát, hadd nevelkedjenek együtt, és majd úgy mutatja be ismerőseinek, ahogyan erre alkalom kínálkozik; látván, milyen nagylelkű terveim vannak a fiúval, ő hozzátenne az említett összeghez nem is keveset, jóllehet balsikerei (ismét ezt a szót használta) nem teszik lehetővé, hogy annyit adjon, amennyit más körülmények között adott volna.

Ekkor már észre kellett vennem, milyen sűrűn emlegeti balsikereit. Sajnálkozásomat fejeztem ki, amiért kudarcokban volt része, vigyázni fogok, hogy én ne járuljak hozzá balszerencséjéhez, s hogy tőle telhetően gondját viselje többi gyermekeinek is, semmiképp nem egyezem bele, hogy elvitesse a fiút, akármilyen előnyösen is hangzik ajánlata, hacsak nem viselhetem a költségeket, és ha az ötezer fontot nem tartja elegendőnek, szívesen meg is tetézem.

Oly hosszasan beszéltünk erről és más elmúlt dolgokról, hogy első látogatása során másról nem is esett szó. Kissé türelmetlenül faggattam, mondja el, hogyan talált rám, ő azonban ennek elbeszélését egy későbbi alkalomra halasztotta, miután megkért, egyezzem bele, hogy ismét eljöhessen, s ezzel eltávozott, és amit mondott, annyira elnehezítette a szívemet, hogy szinte boldog voltam, mikor elment. Hol gyengédséggel, őszinte szeretettel teltem el iránta, különösen azért, mert oly nagy törődéssel szólt a gyerekekről, máskor kétségek gyötörtek anyagi körülményeit illetően; néha elszörnyedtem, mi lesz, ha sűrűbben találkozunk, és valahogyan megtudja, milyen életet éltem a Pall Mallen és másutt, és ismét szerencsétlen leszek; s ez arra ösztökélt, hogy utasítsam vissza látogatásait. Mindez és sok más gondolat olyannyira felkavart, hogy alig vártam, mikor emelkedik távozásra, és őszintén örültem, mikor kilépett a kapun.

Több ízben találkoztunk ezután, és oly sok mindenről kellett beszélnünk, hogy alig-alig tértünk ki a fő dologra; egyszer ugyan megpendítette, én azonban tréfával ütöttem el. Ugyan, ugyan, mondtam, erről ne is halljak! Évszázadok múltak el, hogy legutoljára erről beszéltünk. Azóta, láthatja, öregasszony lett belőlem. Egy másik alkalommal megint unszolni próbált, én ismét kinevettem. Ugyan miről beszél nagyságod?, mondtam szertartásosan, nem látja nagyságod, hogy kvéker lett belőlem? Ilyen dolgokról nem beszélhetek. Miért ne, kérdezte, a kvékerek ugyanúgy házasodnak, mint a többi ember, és ugyanúgy szeretik egymást; ha már erről van szó, folytatta, bizony jól áll önnek a kvéker öltözet, és így tréfálkozott tovább. Ez történt harmadik alkalommal, hogy a dolog szóba került, én azonban idővel egyre kedvesebb lettem hozzá, és lassan-lassan bizalmas barátok lettünk újra. Feltétlenül hozzámentem volna feleségül, amint szóba kerül a dolog, ha a következő szerencsétlen esemény közbe nem lép.

Már régen vártam hírt Amytől, aki éppen akkor időzött másodszor Rouenban, hogy a hollandus hollétét kinyomozza. Kaptam is tőle egy levelet, amely a következő beszámolót tartalmazta:

I. Amaz úriemberről, akit szinte a karjaimban tartottam, azt írta, hogy Párizsból üzleti kudarcai miatt Hollandiába utazott, oda vitette gyermekeit is, majd ezután egy időre visszaköltözött Rouenba; Rouenban megtudta (merő véletlenségből), mégpedig egy holland hajóstól, hogy hollandus barátunk több mint három éve Londonban él, megtalálható a tőzsdén a francia alkuszok során, és a St. Lawrence Pountney Hill egyik utcájában lakik, és így tovább. Úgy gondolja, könnyen megtalálhatom, de megírta, hogy az illető valószínűleg elszegényedett, s ezért nem érdemes nagyon törnöm magamat utána. Ezt azért írja, mert levele további részeiben valami olyasmi következik, amihez a furfangos nőszemély nagy reményeket fűzött, persze velem kapcsolatban.

II. Ami ... hercegét illeti, Németországban él, birtokán, kilépett a francia állam szolgálatából, és nem érintkezik a világgal; találkozott komornyikjával, aki különböző ügyek intézése végett Párizsban maradt. Ő beszélte el, hogy ura megbízta, kutasson fel engem, és a komornyik elmondta, mire jutott; megtudta, hogy Angliába hajóztam, és ura utasította, hogy kövessen. A herceg elhatározta, ha komornyikja megtalál, grófnőnek neveztet ki, és elvesz feleségül, s magával visz Németországba; a komornyik azt a megbízást kapta, hogy ezt az üzenetet nekem átadja, és amennyiben hajlandó vagyok feleségül menni hozzá, ő - a komornyik - továbbítja a herceghez a hírt, hogy sikerült rám találnia, ami után nyilván azt az utasítást kapja, induljon Angliába nyomban, hogy rangomhoz illő körülmények közé juttasson.

Amy, a nagyra törő, agyafúrt nőszemély, ismerte gyenge pontomat, hogy szeretem az előkelőséget, szeretem, ha körüludvarolnak, bókokkal halmoznak el, s ezért nem fukarkodott a nagy szavakkal, hogy hiúságomat felcsigázza; nagy körítéssel adta elő, hogy a herceg komornyikja Angliába utazik, egyenesen hozzám, hogy a herceg házassági ajánlatát közvetítse, sőt, hogy a herceg meghatalmazásával házasságot kössön velem (főúri házasságoknál gyakran folyamodnak ehhez a megoldáshoz), hogy fogatot vásároljon nekem és hasonló csábító dolgokat; azt is közölte, hogy a komornyik egyelőre nem tud róla, hogy Amy továbbra is az én szolgálatomban áll, sőt ismeri tartózkodási helyemet, és levelezésben állunk egymással, mert mindenekelőtt meg akar róla győződni, valóban így áll-e a dolog, vagy pedig az egész csak handabanda. Csak annyit mondott a komornyiknak, hogy ha valóban ezzel a céllal utazik Angliába, ő majd segédkezik, hogy nyomomra akadjon.

III. Ami a zsidót illeti, Amy azt írta, hogy semmi bizonyosat nem tud róla, azt sem, merre él; de megbízható hírek szerint a zsidó valami bűnügybe keveredett, részt vett egy gazdag párizsi bankár kirablásában, elmenekült, és több mint hat éve senki nem hallott róla.

IV. Ami pedig volt férjemet, a serfőzőt illeti, Amy megtudta, hogy a frontra vezényelték, a flandriai hadjárat alkalmával a mons-i ütközetben megsebesült, és az Invalidusok Kórházában belehalt sebeibe; s ezzel Amy mind a négy megbízásának eleget tett.

Ez a híradás a hercegről s arról, hogy vonzalma újjáéledt irántam, meg sok más hízelgő dolog, különösen, amint Amy mindent kiszínezett, bearanyozott, mondom, a hercegről szóló híradás nagyon szerencsétlen órában érkezett, éppen akkor, amikor ügyem a válságos fordulathoz eljutott.

Bizalmas megbeszélésekbe merültünk a kereskedővel a nagy eseményt, házasságunkat illetően. Felhagytam szóvirágaimmal, nem emlegettem többé függetlenségemet, azt, hogy szabadságom mindennél előbbre való; ő pedig eloszlatta kételyeimet megváltozott körülményei, üzleti balsikerei felől. Odáig jutott a dolog, hogy már azon tépelődtünk, hol telepedjünk le, milyen fogatot tartsunk, milyen háztartást vezessünk.

Elkezdtem a vidéki élet gyönyöreiről szónokolni, milyen kellemesen élhetnénk, ha nem zaklatna bennünket folyton az üzleti élet és a nagyvilág; de mindez csak színlelés volt, csakis amiatt, mert nem mertem ismét a nagyvilág szeme elé kerülni, nehogy valamilyen szemtelen rangos úr összetalálkozván velem, felidézze hírhedt nevemet: Roxana, Roxana, azt a...!, és jól elkáromkodja magát, mint azelőtt.

Az én kereskedőm, aki az üzleti világba született, ott nevelkedett és az üzletemberek társaságához szokott, elgondolni is alig tudta, hogyan élhet enélkül; akár a partra vetett hal, nyilván kínlódna, talán bele is pusztulna. Mégis jóváhagyta tervemet, csak arra kért, válasszuk lakhelyünket olyan közel a fővároshoz, amint csak lehet, hogy időnként el-ellátogathasson a tőzsdére, és megtudja, hogyan megy a világ sora, hogy vannak barátai, gyermekei.

Erre azt feleltem, ha továbbra is zaklatni akarja magát az üzlettel, talán kellemesebben érezné magát, ha visszatérne szülőhazájába, ahol mindenki ismeri családját, és ahol gyermekei élnek.

Elmosolyodott és kijelentette, örömest ráállna tervemre, de semmiképp nem várhatja el tőlem, hogy odahagyjam Angliát, hiszen annyira szülőhazámmá vált ez az ország, mintha valóban itt születtem volna; márpedig szülőhazámból semmi körülmények között nem akar elragadni, akármilyen előnyökkel járna is ez számára.

Azt feleltem, hogy nem ismer eléggé; már sokszor beszéltünk arról, hogy a házasság függőséggel jár együtt, a család egész sor kötelezettséget jelent, s amikor én házasságra lépek, egyúttal szolgaságra is adom a fejemet; és ha ennek ellenére elfogadom a házasság állapotát, tudja meg, hogy kész vagyok a szolga szerepére, aki mindent megtesz, hogy ura kedvében járjon; ha nem döntöttem volna el magamban, hogy szívesen követem, akármerre is megy, akkor bizony soha nem is lennék a felesége. Nem emlékszik-e, kérdeztem, már annak idején felajánlottam, hogy akár Kelet-Indiába is követem.

Mindez természetesen csak színlelés volt, hiszen azért akartam vidéken élni vagy elhagyni Angliát, mert körülményeim nem engedték meg, hogy Londonban maradjak, és nem mertem volna mutatkozni a nyilvánosság előtt.

Szerencsétlenségemre éppen akkor érkezett meg Amy levele, miközben e megbeszéléseink folytak. A hercegről szóló csábító híradásoknak megvolt a hatása: az a gondolat, hogy hercegné lehetek, és eltávozhatom innen, és mindarra, ami itt történt velem, a feledés fátyla borulhatna (lelkiismeretemet leszámítva), mindez nagyon csábító volt; elképzeltem magamban, hogyan rajzanának körül a szolgálók, hogyan hullanának ölembe a főúri címek, őfenségének szólítanának, pompázatos udvari életet élhetnék, s ami még több, egy főúri férfi karjaiban, akiről tudom, hogy szeret és nagyra becsül; ez teljességgel elkápráztatott, és elcsavarta a fejemet, megszédített; vagy két hétig olyan eszelősen jártam-keltem, akárha a bolondokházából szalajtottak volna, de legalábbis majdnem úgy.

Mikor legközelebb eljött hozzám az én emberem, semmi kedvem nem volt hozzá, azt kívántam, bárcsak soha ne fogadtam volna a látogatását, s mivel nem tudtam mit mondani, úgy határoztam, hogy rosszullétet színlelek, és bár végül lementem hozzá a szalonba, és kis ideig társalogtam vele, értésére adtam, hogy betegségem miatt nem vagyok szalonképes, és szívesen venném, ha nem tartana számot társaságomra.

Másnap reggel elküldte inasát hogylétem után érdeklődni; megüzentem, hogy csúnyán megfáztam, és nagyon beteg vagyok; két nappal később ismét eljött, én ismét nem tagadtam meg tőle társaságomat, de olyan rekedtnek tettem magam, mintha egy szót se tudnék kiejteni, és mintha a suttogás is fájdalmat okozna; röviden, így tartottam bizonytalanságban majd három hétig.

Eközben furcsa elragadtatás vett rajtam erőt. A herceg, vagy legalábbis a kísértése olyannyira hatalmába kerített, hogy folyvást újra meg újra felidéztem magamban a főrangú élet gyönyörűségeit, melyeknek középpontja leszek, ha a herceg magához vesz, és persze gonoszul azon töprengtem közben, hogyan szabadulhatnék meg örökre a kereskedőtől.

Meg kell vallanom, hogy e mesterkedés aljassága néha-néha szíven ütött: oly becsületes őszinteséggel bánt mindig velem, Párizsban annak idején az ő igaz ragaszkodása mentette meg az életemet: mondom, mindezt világosan láttam, és gyakran korholtam magam, hogy nagyon is a lekötelezettje vagyok, és alávaló bánásmód lenne, ha most, miután még jobban elköteleztem magam, eldobnám őt magamtól.

De az „őfensége” cím, és az a lehetőség, hogy hercegnő lehetek meg minden, ami ezzel jár, túl nagy súlyt vetett a mérleg serpenyőjébe; úgy illant el hálám a hollandus iránt, mintha árnyék lett volna.

Máskor meg számba vettem, milyen gazdag vagyok; hercegnő módjára élhetnék, ha nem is vagyok az, a kereskedő sem volt egyáltalán szegény, még csak takarékoskodnia sem kellett (elmondta üzleti balsikerei történetét), ketten együtt három-négyezer font évi jövedelemre tehetnénk szert, ami felér sok külföldi herceg évi bevételével. Akárhogy is, a hercegnői rang, a vele járó ragyogás, egyszóval a hiúság minden mást elnyomott, és tépelődéseim többnyire úgy végződtek, hogy a kereskedő rovására a herceget választottam; röviden, eltökéltem, hogy elvetem, és következő látogatása alkalmával végleges elutasító válasszal állok elébe; illetve arra hivatkozom majd, hogy valami közbejött, ami váratlanul arra bírt, hogy megváltoztassam terveimet, ezért arra kérem, ne is fáradjon többé hozzám.

Bizony arra gyanakszom, hogy azzal a kitűnő férfival csak azért lehettem ennyire kegyetlen, mert vérem lázasan forrt bennem; de folyton csak jövendő nagyságom mozgatta képzeletemet, és valóságos lázba kergetett, szinte azt sem tudtam, mit cselekszem.

Azóta is csodálkozom, hogy ez a tépelődés nem vette akkor eszemet; most már megértem azokat, akiket a hiúság olyannyira az őrületbe kerget, hogy királynőnek, császárnőnek képzelik magukat, földig hajló szolgák veszik körül őket, és látogatóiknak csókra nyújtják a kezüket, mert semmi sem veszi el úgy az ember eszét, mint a hiúság.

Mikor azonban hollandusom ismét eljött, mégsem volt bennem elég bátorság vagy elég gonoszság, hogy olyan durván bánjak el vele, mint eltökéltem, és ez jól is jött, mert hamarosan újabb levelet kaptam Amytől azzal a borzalmas, döbbenetes hírrel, hogy hercegemet (mert titkos örömmel így neveztem) egy vadászat során súlyosan megsebesítette egy vadkan; mert Németország nemesurai nagy élvezetüket lelik az efféle kegyetlen, életre-halálra menő időtöltésekben.

Nagyon megrémültem, annál is inkább, mert Amy leírta, hogy a komornyik váltott lovakkal sietett urához, azt gondolván, talán már holtan találja gazdáját; de azt mindenesetre megígérte, amint a herceghez érkezik, kísérőjét azon nyomban visszaküldi, hogy az beszámoljon a herceg egészségi állapotáról és a fődologról; megígértette Amyvel, hogy még két hétig Párizsban marad, mert ezelőtt úgy egyeztek meg, hogy Amy megy majd Angliába, hogy felkutasson, ha a herceg valóban feleségül kíván; és a herceg fedezi majd az utazás költségeit, ami körülbelül ötven pisztolra rúg. Amy tehát megírta, hogy jelenleg a komornyik üzenetére vár.

Ez a hír több okból is nagy csapás volt számomra. Először is azt sem tudtam, él-e, hal-e a herceg, ami, ezt elhihetik, bizony nem volt közömbös nekem; mert mind ez ideig szinte kifejezhetetlen vonzalmat éreztem személye iránt, amit erősített és újraélesztett, hogy komolyan érdeklődik irántam; de ez még nem minden, mert a herceget elveszítvén, örökre oda a pompa, fény és vidámság is, holott annyira izgatta már képzeletemet.

Mondom, Amy levele a bizonytalanságba döntött, és még két hétig erre az állapotra voltam kárhoztatva. Ha továbbra is kitartottam volna a kegyetlen bánásmódnál kereskedőm irányában, mint ahogy ezt elhatároztam, minden bizonnyal súlyos kárt okoztam volna magamnak, mindent elrontottam volna, még örülhettem, hogy nem vitt rá a szívem, hogy kiadjam az útját.

Ennek ellenére a férfit szeszélyes, kitalált történetekkel áltattam, hogy elejét vegyem az eddiginél bizalmasabb hangnak kettőnk között, s úgy cselekedhessek később, ahogy a fejlemények megkívánják. Nagyon nyugtalanított azonban, hogy Amy nem hallatott magáról, mikor letelt a két hét. Végre nagy meglepetésemre, mikor éppen nagy türelmetlenül az ablaknál álltam, a külföldi leveleket hozó postás jöttére várva, mondom, kellemes meglepetésemre egy kocsit látok, mely a bejárathoz áll, és ki más lép ki belőle, mint Amy. Kiszállt, és az ajtó felé indult, a kocsis hozta utána csomagjait.

Villámsebesen repültem le a lépcsőn, alig vártam, hogy szót válthassak vele, de Amy hírei lehűtötték a kedélyemet. Él a herceg?, kérdeztem mohón. Ő hidegen, foghegyről válaszolta: Él, de ebben semmi öröme nem lesz úrnőmnek; inkább halt volna meg. Felmentünk a szobámba, és nagy komolyan elkezdtük megtárgyalni az egész ügyet.

Először is Amy hosszasan előadta, hogy a herceget megsebezte egy vadkan, életveszélyes állapotba került, s minden percben halálát várták, majd sebláz hatalmasodott el rajta, és még sok más körülményről esett szó, amit terjedelmes lenne itt feleleveníteni; de utóbb megmenekedett a közvetlen életveszélytől, majd még sokáig lábadozott, s igen legyengült, a komornyik azonban állta a szavát, rögtön visszaküldte kísérőjét, olyan pontosan, mintha a királynak tett volna ígéretet, s az ember részletes beszámolót adott ura állapotáról és gyógyulásáról; a dolog lényege azonban az, már ami rám tartozik, hogy a herceg ismét a bűnbánat útját választotta, ugyanis felépülése esetére fogadalmat tett, melyet feltétlenül híven betart, és eszerint nem is gondolhat többé a kettőnk ügyére; különben is az illető hölgy távol lévén, hivatalosan nem is került sor házassági ajánlatra, így hát ura becsületén nem esik csorba, ha megmásítja elhatározását; a herceg azonban nagyra becsülte Amy szolgálatait, és fáradozásai fejében megküldte számára az ötven pisztolt, mintha valóban végrehajtotta volna az angliai utazást.

Megvallom, alig tudtam elviselni ezt a szörnyű csalódást. Amy rögtön látta ezt, és szokása szerint elámult: Uramatyám! sose bánkódjék, láthatja, hogy a papok karmai közé került a herceg, ők bírták rá, hogy fogadjon bűnbánatot, sőt talán mezítlábasan zarándokoltatják valamely Madonnához vagy Szűzanyához, úgyhogy egy időre szerelmi ügyekben nem lesz beszámítható. De holtbiztos, hogy amint végrehajtja a zarándokutat, és kiszabadul a papok karmai közül, ugyanolyan bűnös lesz megint, mint régen. Ki nem állhatom az ilyen mondvacsinált bűnbánatot; ugyan mi oka volt a vezeklésre neki, mikor csak egy jó asszonyt akart a házhoz? Nagyon örültem volna, ha úrnőmből hercegnő válik, meg minden, de ha nem megy, egyszer se bánkódjék, elég gazdag ahhoz, hogy egymagában is hercegnő lehessen. Nincs szüksége a hercegre, higgye el!

Mégis sírva fakadtam, és sokáig nem tért vissza lelki nyugalmam, Amy azonban mindig a közelemben volt, és vígságával, lefetyelésével kiverte a fejemből a bánatot, s lassan-lassan letettem az egészről.

Ezután elbeszéltem Amynek hollandusom dolgát, hogyan bukkant rám, éppen akkor, mikor magam is azon voltam, hogy megtaláljam. Valóban a St. Lawrence Pountney Lane-en lakott, s elmondta nekem üzleti kudarcai történetét, aminek ő is hallotta hírét, de mindössze nyolcezer font vesztesége volt, s őszintén elmondott mindent, mielőtt ő megírta volna, legalábbis előbb, mintsem hitelt adtam volna annak, amit ő közölt.

Amyt nagyon felvidította elbeszélésem. Akkor meg ugyan miért kötné magát annyira úrnőm a herceghez, és kívánkozik Németországnak tudj’ isten melyik részére, ahol meg kellene tanulnia a sátán nyelvét, a „Hoch Deutsch”-ot vagy micsodát. Sokkal jobb úrnőmnek itt, mondta Amy, hisz biz’ isten maholnap olyan gazdag lesz, mint az a Crassus vagy kicsoda.

Mégis időbe tellett, míg letettem főúri rangomról, amibe már beleéltem magam, egykor szíves örömest a király szeretője lettem volna, most ezerszerte inkább kívánkoztam feleségül egy herceg mellé.

A hiúság és a nagyravágyás olyannyira hatalmába kerítheti az ember lelkét, hogy amint befurakszik, valósággal megszállottá tesz, képzelgésünkben gondolkodunk, a valódit meg képzelgésnek véljük. Semmi sem nevetségesebb, mint az ilyen állapot diktálta cselekedet; „malade imaginaire”[5] válik belőlünk, és könnyen meghalhatunk bánatunkban, vagy elveheti az öröm az eszünket (már aszerint, hogy a képzeletben lejátszódó esemény jó vagy rossz), akárha minden valóságos lenne, és valóban az illető a helyzetnek megfelelően cselekedne.

Két támaszom volt, hogy megmentsen a nagyravágyás csapdájától, először Amy, aki tudta, milyen betegségben szenvedek, de orvosolni azt nem volt képes; másodszor a kereskedő, aki az orvosságot hozta, bár semmit nem tudott elkeseredésem okáról.

Emlékszem, egyik látogatása alkalmával, mikor gondolataim ilyen zűrzavarosan kavarogtak, a kereskedő észrevette, hogy valami igen felzaklatott; meg is mondta, hogy rosszkedvem, bármi is okozza, fejemben gyökerezik, s ezért, nyár lévén, nagy forróság, javasolta, szívjunk egy kis szabad levegőt.

Meghökkentem: Csak nem gondolja, mondtam, hogy meghibbantam? Miért nem javasolja mindjárt, hogy vonuljak a bolondokházába? Nem, mondta ő, semmi ilyesmit nem akartam állítani, csak úgy gondolom, hogy asszonyom feje fáj, nem pedig az agya zavarodott meg. Nagyon is tudtam, hogy igaza van, hiszen igen furcsán bántam vele, ő azonban ragaszkodott hozzá, hogy kiránduljunk vidékre. Megint ráförmedtem: Ugyan miért küld el uram az útból? Csak rajta áll, hogy kevesebb baja legyen velem, s mindkettőnknek könnyebb lesz úgy.

Ezt igencsak rossz néven vette, mondván, valaha régen jobb véleménnyel voltam őszintesége felől; tudni szeretné, mivel érdemelte ki, hogy megvonom tőle szíves indulatomat. Mindezt csak azért írom itt le, hogy olvasóim lássák, milyen messzire mentem, hogy megszabaduljak tőle, s milyen istenigazából megmutattam neki, mennyire tudok aljasul, hálátlanul, gonoszul is cselekedni; úgy találtam azonban, hogy túlléptem a határt, és már csak kevés hiányzik, hogy torkig legyen velem; ezért lassan-lassan hangot változtattam, és ismét visszatértünk régi témánk bizalmas megbeszéléséhez.

Röviddel ezután vidáman és meghitten beszélgettünk, különös elismerése kifejezéseként hercegnőjének szólított. Elvörösödtem, mert elevenembe vágott a szó; ő azonban semmit sem sejtett, hogy miért hoz ki ennyire a sodromból ez a kifejezés. Ugyan, mit jelentsen ez? Semmit, semmit, mondta, csak azt, hogy asszonyom nem kevesebb, mint hercegnő az én szememben. Nagyon örülök, mondtam, de hadd mondjam el, hogy valóban hercegnő lehettem volna, ha uramnak kiadom az útját, és ezt még ma is megtehetném. Nem áll hatalmamban, válaszolta, hogy hercegnőt csináljak asszonyomból, azt azonban könnyen el tudom érni, hogy asszonyom Angliában egy lady és Anglián kívül akár egy grófnő rangját viselje.

Nagy megelégedésemre szolgált ez a kijelentése, mert akármennyire kudarcot vallott is nagyravágyásom, egy jókora adag még mindig megmaradt belőle. Arra gondoltam, hogy ez az ajánlat részben kárpótolhatna a hercegnői cím elmaradásáért, holott annyira felcsigázta már képzeletemet, s bár türelmetlenül vártam, hogy megmagyarázza, mire gondol, semmiképpen nem kértem meg erre, így aztán másra terelődött a szó.

Mikor eltávozott, beszámoltam Amynek a történtekről, és Amy is legalább annyira szerette volna tudni, miről van szó, mint én. Legközelebb (egészen váratlanul) hollandusom elmondta, hogy legutóbb említést tett valamiről, bár nem gondolta komolyan; de tudván, mennyire kedvemre lenne, és mennyire emelné rangomat azoknak az embereknek a szemében, akiknek a körében megjelenek, gondolkodóba esett, és úgy döntött, megkérdezi véleményemet.

Úgy tettem, mintha kevéssé érintene a dolog, azt válaszoltam, tudja jól, visszavonultan szeretek élni, és mit sem számít a szememben, ha ladynek vagy akár grófnőnek szólítanak, de ha neki az a szándéka, hogy nagyvilági életet akar élni velem, bizonyára neki is kedvére lenne a rang; de tulajdonképpen nem tudok igazán véleményt mondani, hiszen fogalmam sincs arról, hogyan szerezheti meg az említett két cím bármelyikét.

Elmondta, hogy a világnak majd minden országában pénzen lehet venni címet s rangot; jóllehet nem minden méltósággal van ez így, némelyik csak vérbeli örökség útján nyerhető el; a rang gyakorta ösztönzi a lelket, s magasrendű életelvekre ösztönöz, különösen, ha erre megvan az illetőben a hajlam; reméli, hogy egyikünk sem él vissza vele, ha valamiféle méltóságba jutnánk, s mivel eddig is mindketten tudtuk, hogyan viselkedjünk rangosan, ezután is tudjuk majd, s éppen úgy kiérdemeljük, mint bárki más. De Angliában mindenekelőtt el kell nyernie az állampolgárságot, s ezután tudja a módját, hogyan érheti el a bárói rangot, vagyis mi a módja, hogy e cím származzék reá; ha viszont úgy döntenék, hogy külföldön telepszünk le, van egy unokaöccse, legidősebb bátyjának fia, akinek grófi címe s ehhez kapcsolódó birtoka van (bár ez a birtok meglehetősen kicsiny). Unokaöccse már sokszor felajánlotta, hogy rangját s birtokát ezer pisztol ellenében reá ruházza, ami nem is nagy pénz, s ez esetben a rang a családon belül marad, ha helyesnek tartom, akár azonnal megvásárolhatja a grófi címet.

Azt mondtam, nekem ez utóbbi megoldás jobban tetszik; de nem engedem, hogy ő vásárolja meg a címet, én akarom fedezni a költségeket. Nem, nem, mondta, visszautasítottam már ezer pisztolt, az jobban megilletett volna, a világért sem engedem, hogy most ennyit költsön. Igen, feleltem, nem fogadta el az ezer pisztolt, és bizonyára meg is bánta. Soha nem panaszkodtam, válaszolta ő. Én azonban, mondtam, gyakran megbántam ön helyett is. Nem értem. Nos, mondtam én, nagyon is megbántam, miért törődtem bele, hogy visszautasította. Erről beszélhetünk még később, felelte, miután elhatároztuk, milyen országban telepedjünk le, a világ mely táján élne legszívesebben. Nagyon nyájasan beszélt ezután, és utána még hosszasan kölcsönösen egymással; elmondta, a sors arra kárhoztatta, hogy mostanáig alig élt szülőhazájában; állandóan ide-oda vetette üzleti ügyeinek alakulása, nekem magamnak sem volt végleges lakóhelyem, de most, hogy már egyikünk sem fiatal többé, úgy gondolja, választhatnánk olyan lakóhelyet, ahonnan nem mozdulunk már ki többet. Ami őt illeti, ő a hely megválasztását teljességgel rám bízza, hiszen a világ bármely országában szívesen letelepszik azzal az egy feltétellel, hogy ezután velem élhet.

Nagy örömömre szolgált ez, nemkülönben, hogy a választást rám bízza. Úgy gondoltam, amint azt fentebb már kifejtettem, külföldre kellene költöznünk, vagyis azért, hogy amint Angliában megtörténhetne, senki ne ismerjen fel, és rám ne olvassa azt a Roxana-históriát, a bálokat meg egyebeket; ezenkívül az is legyezte hiúságomat, hogy ha hercegnő nem vált belőlem, grófnő még lehetek.

Amynek minderről beszámoltam, hiszen még mindig ő volt az én titkos tanácsosom: mikor véleményét kértem, nagyon megnevettetett. Nos, Amy, melyiket válasszam, kérdeztem, Angliában legyek lady, vagy inkább grófnő Hollandiában? Az eszes nőszemély, aki töviről hegyire ismerte nagyravágyó természetemet, szinte jobban, mint én magam, a legkisebb habozás nélkül így felelt: Válassza mind a kettőt. Melyiket válasszam?, ismételte meg szavaimat, így lehet úrnőmből hercegnő; mert a bárónő angolul és a grófnő hollandul: németül talán éppen hercegnőt jelent. Amy persze csak tréfált, de szavai motoszkáltak a fejemben, és elhatároztam, hogy valóban mindkét címre szert teszek, mégpedig a következőképpen.

Először is, úgy tettem, mintha eldöntöttem volna, hogy éljünk Angliában, csak semmiképpen sem a fővárosban. Arra hivatkoztam, hogy megfojt a nagyváros, Londonban szinte lélegezni sem tudok, de bárhol másutt szívesen élnék. Ezután megkérdeztem tőle, megfelelne-e neki valamelyik kikötőváros, mert tudom, hogy akármennyire is fogadkozik, hogy felhagy az üzlettel, azért továbbra is szívesen érintkezne üzletemberekkel, és megneveztem néhány várost, akár a francia partok, akár a Hollandia felé irányuló forgalom fő helyeit, előbb Dovert, Southamptont, majd Ipswichet, Yarmoutht és Hullt; csak arra vigyáztam, hogy ne döntsünk véglegesen, annyi azonban bizonyosnak látszott, hogy mindenképpen Angliában maradunk.

Ideje volt, hogy végleges döntésre jussunk, mert körülbelül hat hét kellett az előzetes intéznivalókra, többek között jövendőbelim elmondta, hogy időben kell benyújtania honosítási ügyét, hogy, amint mondta, még házasságunk előtt angol alattvaló lehessen. Erre hamar sor került, mert a parlament éppen akkor ülésezett, és több más külföldi kérésével együtt tárgyalták az ügyet, így a költségek is kisebbek lettek.

Körülbelül három-négy nappal később, anélkül hogy csak sejtenem is engedte volna, hogy már eljárt a bárói cím ügyében, egy hímzett táskával állított be, és Lady ...-ként üdvözölt, a maga családi nevén. Az okmánnyal együtt egy gyémánttal kirakott keretben arcképét is átnyújtotta, és megajándékozott egy legalább ezer pisztolt érő melltűvel, majd másnap reggel egybekeltünk, így ért véget tehát életem hányatott korszaka. Életem jövedelmező vétkezéssel telt el; mikor visszatekintettem rá, úgy mardosta a lelkemet, mintha ezt az időt a legförtelmesebb bűnök közepette töltöttem volna el. Felidézvén mindezt emlékezetemben, sötétebb, szörnyebb színben jelentek meg, és ez valósággal felemésztette azt a boldogságot és megnyugvást, ami bízvást eltölthetett, ha eljövendő életemre tekintettem.

Első örömem új életemben az volt, hogy elgondoltam: bűnös életemnek vége szakadt, olyan voltam, mint az utazó, aki hosszú évek fáradalmai és izgalmai után végre visszatér üzleti küldetéséből, Indiából; nagy vagyont gyűjtött össze, ha kockázatok és nehézségek árán is, s épségben megérkezvén Londonba minden ingóságával egyetemben, végre örömmel kimondhatja: soha nem száll tengerre többé.

Amint összeházasodtunk, tüstént visszatértünk szállásomra (a templom egészen a közelben volt, és oly csendben kötöttünk házasságot, hogy csak Amy és kvéker barátnőm tudott róla). Amint beléptünk, új férjem átölelt és megcsókolt: Most hát egészen az enyém vagy, mondta, bárcsak rászántad volna magad tizenegy évvel ezelőtt. Akkor bizonyára már régen rám untál volna, feleltem, sokkal jobb, hogy most házasodtunk össze, mert boldog napjaink még csak most következnek; azonfelül feleenyire se gazdagodtam volna meg, de ezt csak magamban mondtam, hiszen neki nem árulhattam el meggazdagodásom módját. Ó, mondta, nem untam volna rád, és amellett, hogy társaságodat élvezhettem volna, elkerülhettem volna párizsi balsikeremet, amely több mint nyolcezer pisztolomba került, majd hozzátette: De ez a te károd lesz most, hogy az enyém lettél. Meghökkentem szavain. Mármost fenyegetni kezdesz? Mit jelentsen ez?, és komoly ábrázatot öltöttem.

Mindjárt elmondom, válaszolta, és továbbra is szorosan átölelve tartott. Elhatároztam, hogy mostantól kezdve teljesen felhagyok az üzlettel, és ilyenformán azonfelül, ami megvan, egyetlenegy shillinget sem hozok a házhoz. Ez bizonyos értelemben veszteség; emellett mégis elhatároztam, hogy felhagyok annak a vagyonnak a kezelésével, amely tőled származik, sőt azzal sem bajlódom tovább, amit én tettem hozzá, mindennek a gondja szálljon rád holland szokás szerint. Ezért lesz tehát a te károd az én veszteségem, mert minden pénzünk gondja mától fogva a tiéd; harmadsorban pedig elhatároztam, hogy terhes társaságomat egy napra sem fogom megvonni tőled, hátamra kötözlek, akár egy házaló a batyuját, soha nem hagylak el, mert rajtad kívül semmi más nem okoz örömet nekem a világon. Rendben van, mondtam erre én, de én elég nehéz vagyok, remélem, néha-néha leteszel, ha nagyon elfáradsz. Ami ezt illeti, felelte, próbálj csak kifárasztani.

Mindez csak tréfás játszadozás volt a szavakkal, de a móka veleje igaznak bizonyult, mint az ki fog derülni. A nap hátralevő részében nagyon vígan voltunk, minden lárma és zűrzavar nélkül persze. Egyetlenegy angol vagy külföldi barátját, ismerősét sem hívta meg férjem. A jó kvéker asszony fejedelmi ebédet készített, főleg, ha meggondoljuk, milyen kevesen voltunk elfogyasztására. A hét hátralévő napjain is hasonlóképpen gondunkat viselte, méghozzá a maga költségén akarta, ezt azonban én szívből elleneztem, először is, mert tudtam, körülményei távolról sem jók, ha nem is kell nélkülöznie, másodszor is, mert oly jó barátom, vigasságom volt, sőt tanácsadóm is ebben az egész ügyben, hogy elhatároztam, olyan ajándékkal kedveskedem neki, amely akkor is segítségére lesz, ha férjemmel máshova költözöm.

De hadd térjek vissza házasságunk részleteihez. Vigasságban telt el az egész nap, mint mondtam, majd Amy és a kvéker asszony lefektetett bennünket, ez utóbbi még csak álmodni sem merte, hogy tizenegy évvel ezelőtt már együtt háltunk, sőt maga Amy sem tudott erről. Amy vigyorgott, és olyan képet vágott, mint aki nagyon örül, de mikor férjem nem volt velem, elárulta, azért méltatlankodik, mert mindennek tíz-tizenkét évvel ezelőtt kellett volna történnie, most már aligha nyomhat a latban, vagyis már aligha lehet gyermekem, hiszen majd ötvenéves vagyok már. Megszidtam, és a kvéker asszony nevetve bókolt, hogy nem is vagyok olyan idős, mint azt Amy állítja, nem lehetek több negyvenévesnél, és még bízvást egy kocsideréknyi gyereket világra hozhatok. Amy és én azonban jobban tudtuk az igazságot, mert bizony elég idős voltam már ahhoz, hogy ne legyen több gyermekem, akármilyen fiatalos volt is a külsőm, de ráparancsoltam, hogy erről senkinek ne szóljon.

Másnap reggel szállásadónőm betoppant szobánkba, mikor még ágyban feküdtünk, és azon melegiben csokoládét és süteményeket diktált belénk, majd magunkra hagyott, azt tanácsolva, szundítsunk még egy kicsit, amit emlékezetem szerint meg is tettünk; egyszóval olyan kedvesen és olyan megnyerő vidámsággal bánt velünk, hogy senki különbül nem tehette volna, s elgondolkodtam rajta: a kvékerek, mint ez a kvéker asszony is, legalább annyira értik a jó modort, mint bárki más emberfia.

Azt az ajánlatát, hogy egy álló hétig élvezzük vendégszeretetét, visszautasítottam, mégpedig oly állhatatosan, hogy végül már úgy láttam, zokon veszi, ezért nem tiltakoztam tovább, hagytam, hadd vendégeljen meg bennünket, csak annyit mondtam, majd úgyis viszonozni fogom; meg is történt. Mondom, azon a héten úgy ellátott bennünket, amint ígérte, s olyan bőséggel árasztott el minket, hogy a legfőbb gondja az volt, hogyan szabaduljon meg a maradéktól, mert akármilyen kis vagy nagy fogásról volt szó, kétszer ugyanazt az ételt soha nem adta fel.

Volt néhány főnyi személyzetem, akik segítettek neki, pontosabban két cselédem, mert Amy szolgálóból most már végleg üzlettárssá lépett elő, és mindig velünk evett; volt egy kocsisom és egy inasfiúm is, a kvéker asszonynak is volt egy inasa, de ezenfelül csak egyetlen cselédje, s két másik cselédet kapott kölcsönbe barátaitól, s egy szakács ütötte össze az étkeket.

Csak tálakban és evőeszközökben szenvedett hiányt, s ezt meg is súgta nekem, én pedig nyomban elküldtem Amyt a nagy doboz ezüstneműért, amelyet biztos helyen tartottam. Azokért a tálakért, amelyeket egy bűnös alkalomra szereztem be, mint erről már beszámoltam; mindezt a kvéker asszony kezébe nyomtam arra kérve, ne úgy használja őket, mint az enyémeket, hanem sajátjaként, és ennek az okáról tüstént ejtek még szót.

Lady ... lett tehát belőlem, és be kell vallanom, roppant örömömre szolgált, ha megszólítottak: „Őladysége”, „Ladységed” és ehhez hasonlók, úgy éreztem magam, mint a virginiai indián törzsfőnök, akinek házat építettek az angolok, lakattal az ajtaján, és napokon át ott ült kulccsal a kezében, folyton-folyvást nyitotta-zárta, kétszer ráfordította a kulcsát, miközben kimondhatatlan örömet érzett, annyira új volt számára ez az élmény; ugyanígy én is egész álló nap elhallgattam, ahogy Amy lépten-nyomon „Ladységed”-nek titulál, de egy idő után az újdonság varázsa elillant, hiúságom alábbhagyott, míg végül épp annyira visszakívántam előző nevemet, mint ennek előtte a mostanit.

Ártatlan vigasságban telt a hét, jóságos kvéker barátnőm oly sok szívélyességgel látott el bennünket, hogy kitűnően éreztük magunkat. Zenélni nem zenéltünk, nem is táncoltunk, csak néha-néha énekeltem el egy francia dalt férjem szórakoztatására, mikor megkért, és az, hogy csak magunkban vagyunk, nagyon tetézte örömünket. Esküvőm alkalmával nem csináltattam sok ruhát, hiszen volt jó néhány mutatós öltözékem, melyeket kis változtatással a legújabb divat szerint is hordhattam. A következő napon férjem unszolt, öltözzem fel, mintha nagy vendégség lenne nálunk, míg tréfásan azt nem mondtam, úgy kiöltözöm én, hogy rá sem ismer a feleségére, különösen, ha még valaki más lesz mellettem. Nem, mondta, lehetetlen, és kíváncsian várta, hogy jelenjek meg amaz öltözékben. Jó, mondtam, de csak azzal a feltétellel öltöm fel, ha sohasem kéri, hogy társaságban is felvegyem; megígérte, de tudni kívánta az okát; hiszen tudvalevő, hogy a férjek nagyon kíváncsi teremtmények, mindent tudni akarnak, amiről úgy vélik, szándékosan titkolják előlük; én azonban már készen álltam a válasszal: Azért, mondtam, mert ebben az országban ez az öltözék áthágja az illendőség szabályait, kihívó, hiszen alig különbözteti meg valami az ingtől, ott viszont, ahol a ruha készült, ez hétköznapi viseletnek számít. Férjemet kielégítette ez a válasz, és valóban megígérte, sohasem szólít fel, hogy társaságban így mutatkozzam. Ekkor visszavonultam Amy és a kvéker asszony társaságában, és Amy rám adta régi török ruhámat, melyben annak idején táncaimat lejtettem. A kvéker asszonyt annyira elbűvölte, hogy tréfásan azt mondta, ha ilyen ruhák jönnek a divatba, még kísértésbe esik, hogy félretegye kvéker öltözékét.

Mikor elkészültünk, teletűzködtem a ruhát ékszerekkel, a nagy melltűt, az ezerpisztolosat, az ő ajándékát, a tihaja, azaz fejékem elejére tűztem, s pompásan mutatott. Gyémántos nyakláncomat is felöltöttem, és hajam csak úgy szikrázott az ékkövektől.

Férjem gyémánttal kirakott arcképét a ruhaderékra tűztem, szívem fölé (ez a bók igen elterjedt szokás a keleti népek körében) nem tűzhettem ékszert, oly mély volt a kivágás. Amy tartotta uszályomat, ahogy beléptem. Férjemnek szinte földbe gyökerezett a lába a meglepetéstől. Természetesen rám ismert, hiszen felkészítettem, és a kvéker asszony meg Amy mellettem álltak, Amyt azonban már nem ismerte fel, mert ő is török rabszolgaruhába öltözött, nápolyi török rabszolganőm öltözékébe, mint ezt már leírtam; Amy karja és nyaka csupaszon maradt, fejéket sem viselt, és haja hosszú fonatban lógott le hátul, a nőszemély azonban nem értett annyira a színleléshez, és csacska száját sem tudta befogni, így hamarosan kiderült, kicsoda.

Férjemet annyira elbájolta a ruha, hogy erőnek erejével leültetett, s ebben az öltözékben kellett étkeznem. Oly nyitott volt azonban a ruha mellemen, másutt is nagyon vékony anyagból készült, az idő pedig hűvöskés lévén, attól tartottam, hogy megfázhatom. A tüzet azonban felélesztették, az ajtókat zárva tartották, s így mégiscsak vacsorához ültem, és férjem kijelentette, soha életében nem látott ennél szebb ruhát. Később elmondtam neki, hogy volt férjem (mert így neveztem a meggyilkolt ékszerészt) vásárolta az öltözéket Leghornban, egy ifjú török rabszolganővel egyetemben, akit hátrahagytam Párizsban, ez a rabszolganő tanított ki, hogyan kell felölteni, és egyúttal elsajátítottam jó néhány török szokást, megismerkedtem a török nyelvvel is. Ez a történet megegyezett a tényekkel, egyedül a személyeket változtattam meg, mégis nagyon természetesen hangzott, és férjem tüstént el is hitte; megvolt azonban az okom, hogy társaságban ne mutatkozzam így, legalábbis ne Angliában; de ezt nem kell elismételnem, erről még szólok.

Mikor külföldre költöztünk, gyakran felvettem, kétszer-háromszor táncoltam is benne, de mindig az ő kérésére.

Több mint egy évig laktunk kvéker barátnőm házában, mert úgy tettem, mintha nehezemre esnék eldönteni, hol telepedjünk le Angliában, ha nem Londonban, mely neki megfelel, de nekem nem. Úgy tettem, mintha őmiatta tenném, és hajlani kezdtem afelé, hogy költözzünk külföldre. Tudom, ő ezt szívből óhajtaná, mondtam, ami pedig engem illet, nekem egyre megy, hol élek; ha külföldön éltem özvegyen oly sok évig, most nem esne nehezemre megint külföldre mennem, vele különösen nem. Ekkor előzékenyen bókolni kezdtünk egymásnak, ő azt mondta, nagyon szívesen élne Angliában, ezért hagyott fel az üzlettel, mert rá sem akar nézni többet üzleti papírokra, nem érdeklik többé az üzlet gondjai, hiszen mindketten megengedhetjük magunknak, hogy ne törekedjünk további vagyongyarapításra, láthatom abból is, hogy miattam vette fel az angol állampolgárságot, ezért szerezte meg a bárói címet, és így tovább. Én méltányolom előzékenységét, mondtam, de tudom, hogy legszívesebben szülőhazájában élne, ahol gyermekei nevelkednek, és ha oly nagyra értékel, hazájában, ha mellette vagyok, csak fokoznám örömét. Akárhol is van, mondtam, én mellette otthon érzem magam, és a világ bármely országa Anglia lenne számomra, ha vele lehetek; így rábírtam, hogy költözzünk külföldre, tettem ezt valójában azért, mert Angliában soha nem lehetett volna nyugalmam, hacsak nem élek folyton zárt ajtók mögött, hiszen előbb-utóbb kitudódhat elmúlt feslett életem, bűnös cselekedeteim, amelyek miatt egyre inkább szégyenkeztem.

Mikor véget ért első mézeshetünk, és szállásadónőnk mindvégig elhalmozott kedvességeivel, azt mondtam férjemnek, meg kellene hálálni valamilyen formában az asszony nagylelkűségét. Mindvégig jóságos, hűséges barátnő volt, s azonkívül elmondtam, milyen boldogtalan volt a családi élete. Nemcsak egyszerű hálára vagyunk kötelezve, hanem valami olyan cselekedetre, amivel gyökeresen megváltoztatnánk a jó asszony sorát. Hozzátettem, hogy nincs senki más hozzátartozóm, akiről gondoskodnom kell, s így zaklatnom őt miatta, minden ismerősöm jómódban él, és ha valami jelentős ajándékot adnánk ennek a becsületes asszonynak, ez lenne életünk legutolsó ajándéka bárkinek, Amyt kivéve, mert Amyt nem akartuk elbocsátani, ha azonban jó alkalma kínálkozik valamire, majd annak idején megtanácskozzuk, mit tegyünk. Amy nem volt szegény, hét-nyolcszáz fontot gyűjtött össze az évek során, azt persze nem mondtam el, milyen romlott úton-módon jutott hozzá ehhez a pénzhez, csak azt, volt neki valami megtakarított pénzecskéje, ebből már bizton tudhattuk, hogy Amy sohasem fog ránk szorulni.

Hitvesemet nagyon felvidította, ahogyan a kvéker asszonyról nyilatkoztam, egész szónoklatot tartott a háláról, hogy a hála az úrihölgy egyik legbecsesebb tulajdonsága, szorosan összefonódik a tisztességgel, sőt a vallásos érzülettel is, és bizony kétséges, lehet-e tisztességes vagy vallásos az az asszony, aki nem hálás természetű; a hálában a jótékonyság is megnyilvánul, és a jótékonyság annál keresztényibb cselekedet, mennél inkább kiérdemli azt az a személy, aki iránt jótékonyak vagyunk; ezért tiszta szívéből egyetértett tervemmel, csak ahhoz ragaszkodott, hogy ő fedezhesse a költségeket.

Erre azt válaszoltam, hogy akármit is mondtam eddig, nem szeretném, ha férj-feleség létünkre két zsebből fedeznénk költségeinket; és bár gyakran ragaszkodtam ahhoz, hogy szabad és független maradhassak, és ő felajánlotta, hogy minden vagyonom saját kezemben maradhat, mégis most, hogy elfogadtam őt férjemül, úgy akarok cselekedni, mint a világ többi felesége, ha úgy látom helyesnek, hogy valakit megajándékozzak, a magaméból adok; ha félreteszek, ezt csak elhalálozásomra gondolva cselekszem, és mindenemet ajándékképpen az ő gyermekeire akarom hagyni; ezért ha ő is helyesnek látja, hogy tegyük össze vagyonunkat, másnap reggel utánanézünk, mennyire rúg ez, és mielőtt eldöntenénk, hol s hogyan élünk vele, megállapodunk abban is, mik a szándékaink a vagyonnal és saját személyünkkel. Ez a beszélgetés nagyon lekötelező volt, s ő sokkal józanabb volt, semhogy ne érezze ki ajánlatom önzetlenségét, ezért csak annyit mondott, úgy cselekszünk majd, hogy az mindkettőnknek kedvére legyen. Legsürgősebb teendőnk azonban az, hogy jó barátunk, a kvéker asszony ne csak hálánkat, hanem jótékonyságunkat és vonzalmunk jeleit is elnyerje; legelőször is férjem arra gondolt, írassunk rá ezer fontot, ami hatvan font kamatot hoz egy évben, mégpedig úgy, hogy csakis ő nyúlhasson a pénzhez. Ez nem volt csekélység, és férjem nagylelkűségét bizonyítja, ezért említem; én azonban egy kicsit soknak találtam, különösen azért, mert voltak más terveim is vele kapcsolatban, mégpedig az, hogy ezüstneműt is ajándékozok neki, ezért azt javasoltam, ajándékozzon neki egy erszényt száz guineával, és biztosítsunk számára évenként negyven font életjáradékot, amit belátása szerint használhat fel.

Férjem egyetértett, és még aznap este lefekvés előtt kézen fogta a jó asszonyt, és egy csók után elmondta, mily nagyra értékeljük, hogy mindkettőnket oly szívesen vendégelt meg, sőt, mint azt feleségétől tudja, velem is nagyon nyájasan bánt a házasságig, ezért kötelességének tartja bizonyságát adni, hogy nem vagyunk hálátlan barátok; kéri, fogadja el ezt tőlünk hálánk jeléül (ezzel kezébe nyomta az erszényt), és felesége még közölni fogja, mily további jelét kívánjuk adni lekötelezettségünknek; ezzel meg sem várva a köszönetet, sietős léptekkel feljött hálószobánkba, a legnagyobb zavarban hagyva hátra a jó asszonyt.

A kvéker asszony ezután további jeleit adta jóakaratának, de látszott, hogy nem vár jutalmat; jó néhányszor értékes ajándékokkal leptem meg annak előtte, mert a vásznon kívül, amit legelőször adtam neki, megleptem damasztabrosszal, egy egész készlettel abból, amit estélyeim céljára vásároltam; pontosan három abrosszal és három tucat szalvétával, egy másik alkalommal pedig egy arany nyaklánccal kedveskedtem neki, és így tovább; de ezt csak közbevetőleg említem; ő azonban mindezt elsorolta, mikor elmondta, hány alkalommal köteleztem már le, és hogy csak jóakaratával tudja kifejezni háláját, hiszen hasonlóan értékes ajándékokkal nem tudja kedvességemet viszonozni. Most pedig végleg képtelen erre, hiszen most már sokkal inkább leköteleztük, mint eddig. Mindezt illedelmesen mondta el, már ahogy szokása volt, szemlátomást őszintén, hogy őszintébben nem is lehetett volna; én azonban elhallgattattam, s arra kértem, fogadja csak el bátran férjem ajándékát, melyet még más is fog követni, mint ezt hallhatta is. Leültettem, és megkértem, hallgassa végig, hogyan határoztunk férjemmel. Mit jelentsen ez?, kérdezte elvörösödve, meglepődve, de mozdulatlanul. Beszélni akart, én azonban félbeszakítottam, és kértem, ne szabadkozzék tovább, mert ennél fontosabb dolgokat akarok most elmondani neki; ezzel szépen elsoroltam, hogy cserébe barátságáért és kedvességéért, amelyet szüntelenül tanúsít irántunk, és mert éppen az ő házában találkoztunk össze férjemmel, mivel pedig nekem tudomásom van az ő rossz körülményeiről, úgy döntöttünk, hogy könnyítünk rajta, amíg csak él. Ezzel elmondtam tervünket; semmi mást nem kell tennie, csak velem együtt dönteni abban, hogy ajándékunk csak az ő személyére legyen biztosítva, külön férje vagyonától. Ha férje gondoskodása révén kényelmesen meg tud élni, s nem kell felhasználnia ezt a pénzt kenyérre és más szükségleteire, ne is nyúljon a tőlünk kapott összeghez, hanem tegye félre kamataival együtt, és így idővel, mire valóban szüksége lesz rá, az összeg meg is kétszereződhet; a félrerakott összeg hadd legyen egészen az övé, vagy azé, akire hagyja, de az évi negyven font visszaszáll a mi családunkra halála után, bár mindketten azt kívánjuk, még sokáig éljen boldogan.

Az olvasó ne lepődjék meg azon, hogy ilyen különleges figyelemmel viseltettem a szegény asszony iránt, és hogy ilyen nagy teret szentelek neki. Ezt nem azért teszem, mintha kérkedni akarnék jótékonyságommal vagy nemes lelkemmel hivalkodni, hogy ilyen bőkezűen bánok barátaimmal, sokkal bőkezűbben, mint vagyonom megengedné, sőt ez az ajándék még akkor is nagynak számított volna, ha vagyonom kétszer akkora lett volna, mint a valóságban; más oka volt ennek, és ezért beszélek erről ilyen hosszasan. Hogyan nézhettem volna el egy szegény, magára maradt, négygyermekes anya nélkülözéseit, akit elhagyott a férje, de ha mellette marad, akkor sem sok hasznát látta volna; mondom, én, aki megízleltem az effajta özvegység keserűségeit, hogyan nézhettem volna, hogyne fogtam volna fel helyzetét anélkül, hogy fel ne kavarjon szívem mélyéig? Nem, soha nem tekintettem másképp, bárha nem is maradt olyan tehetetlenül és olyan teljesen magára, mint annak idején én, mondom, soha úgy, hogy eszembe ne jusson az én helyzetem, amikor el kellett küldenem Amyt, hogy eladjon néhány fűzőt, hogy ebédre birkaszegyet és egy köteg répát vehessen; szegény gyermekeire sem tudtam úgy ránézni, bár nem álltak annyira közel az éhhalálhoz, mint annak idején az enyéim, hogy ne szökjenek könnyek a szemembe; mindig eszembe jutott az a szörnyűséges sors, amire saját gyermekeim jutottak, mikor Amy belökte őket spitalfieldsi nagynénjük ajtaján, és maga elszaladt. Hát ilyen forrásból táplálkozott szánalmam a szegény asszony iránt.

Ha egy szerencsétlen csődbejutott megszenvedte az adósok börtönének minden fokozatát, végre kikerül, megtollasodik, minden bizonnyal megszánja volt börtöntársait, adományokkal segíti őket, és talán minden egyes börtön mellett, amerre csak jár, megdobban a szíve, hiszen saját keserves napjaira emlékszik vissza; de még azok is, akiknek ilyen fájdalmas élményekben nem volt részük, még azok is gyakran jótékonykodnak, ha elgondolkoznak azon, hogy a sors könyörülete folytán élnek jobb körülmények között, ennek köszönhető, hogy nem szenvedtek el hasonló megpróbáltatásokat.

Mondom, ezért törődtem oly sokat becsületes, háládatos, jóságos kvéker barátnőmmel; és mert magam nem szenvedtem hiányt semmiben, elhatároztam, részesüljön irántam való kedvessége gyümölcseiben, mégpedig várakozásán felül.

Miközben a fentieket elmondtam neki, láttam rajta, mennyire felkavarja a dolog; a hirtelen öröm szinte levette lábáról, elvörösödött, remegni kezdett, majd elsápadt, és majd hogy el nem ájult; gyorsan megrázott egy kis csengőt, cselédje tüstént belépett, de ő még csak beszélni sem tudott, csupán egy intéssel kért tőle egy pohárka bort, de mikor inni kezdett, nem kapott levegőt, s majd megfúlt az első kortytól. Láttam rajta, hogy rosszul van, és segítségére siettem szesszel, átható szagú illatszerekkel, így elkerülte őt az ájulás, majd egy újabb kézmozdulattal elbocsátotta cselédjét, és sírva fakadt. Ettől megkönnyebbült. Mikor magához tért, szinte hozzám repült, és nyakam köré fonta karját: Istenem, ön majdnem a halálomat okozta, és hosszú percekig vállamon pihentette fejét, nem tudott beszélni, úgy zokogott, mint egy kisgyerek, akit megvesszőztek.

Most már nagyon bántam, hogy beszédem közben nem tartottam egy kis szünetet, és nem itattam meg vele egy pohárka bort, mielőtt ennyire erőt vesz rajta a hirtelen felindulás; most azonban már késő volt, és valóban igen kevésen múlt, hogy nem okoztam halálát.

De végre teljesen magához tért, és jóságos szavakkal mondott köszönetet kedvességemért. Én megállítottam, mondván, hogy még nem jutottam a mondókám végére, de a hátralévőkkel várok egy más alkalomig, vagyis az ezüstneműkkel, amelyek egy nagy részét neki szántam meg Amynek, hiszen oly sok ezüstneműm volt, meg olyan nagy darabok is, hogy attól tartottam, ha férjem meglátja, gondolkodóba esik, vajon honnan a csodából jutottam ilyen finom holmikhoz, köztük egy nagy ezüst pezsgőhűtő vederhez, amely százhúsz fontot ért, meg az óriás gyertyatartókhoz, amelyek a mindennapos használatra túlságosan ormótlanok voltak. Ezeket Amyn keresztül eladtam, így több mint háromszáz fontom folyt be, a kvéker asszonynak szánt holmik hatvan fontot érhettek, az Amy része harmincat, és még férjemnek is maradt nem is kevés.

A kvéker asszonynak szánt adományunk még az évi negyven font járandósággal sem volt teljes, hiszen amíg csak nála laktunk, vagyis több mint tíz hónapon át, egyik ajándékunk a másikat érte, nem mi voltunk az ő lakói, tulajdonképpen ő élt a mi kosztunkon, én vettem át a ház irányítását, ő és gyermekei velünk ettek, ittak, és a házbért továbbra is fizettük; egyszóval hajdani özvegységem keserves napjai még élénken éltek emlékezetemben, és ennek az én özvegy barátnőmnek a szívét sok-sok napon át cserébe így vidítottam fel.

Hanem férjemmel most már komolyan fontolgatni kezdtük, hogy átköltözünk Hollandiába, javaslatom szerint, és hozzákezdtünk dolgaink elrendezéséhez. Kezdtem magamhoz venni értékeimet, hogy mindig kéznél legyenek, ha az alkalom úgy kívánná, s egy reggel így szóltam hitvesemhez: Hallgass csak ide, szóltam, két döntő fontosságú kérdésem lenne, nem tudom, mi lesz a válaszod az elsőre, de attól tartok, hogy a másodikra csak keserűen tudsz majd válaszolni, mégis ezek a kérdések végképp döntőek számomra és jövő életünk számára, akárhol is telepszünk le.

Nem hökkent meg túlságosan, mert látta, hogy arckifejezésem nem túlságosan komor. Hadd halljam kérdéseidet, kedvesem, és én a tőlem telhető legjobb választ igyekszem majd megadni. Nos, először is.

I. Elvettél itt egy nőt, a Lady címhez juttattad azzal, hogy külföldön egyéb kitüntetésben is lehet része; vajon meggondoltad-e, képes leszel-e eleget tenni mértéktelen kívánságainak is, ha külföldre kerül, el tudsz-e tartani egy előkelő angol hölgyet büszkeségének és hiúságának megfelelő módon? Egyszóval, utánanéztél-e, hogy bírod-e pénzzel?

II. Elvettél itt egy nőt, temérdek finom ajándékkal halmoztad el, úgy tartod, mintha hercegnő lenne, néha úgy is nevezed; mondd meg nekem, milyen vagyont kaptál tőle? ütötte-e hozomány a markodat? ugyan miben rejlik értéke, vagyona, hogy ilyen jól tartod, feleséged életmódja jócskán meghaladja azt az összeget, amelyet a házasságba vitt, legalábbis azt az összeget, amelyet eddig láttál tőle. Biztos vagy benne, hogy nem csaltak kelepcébe? honnan tudod, hogy nem egy koldust juttattál magas ranghoz?

Nos, van-e más kérdésed?, válaszolt ő. Ki vele, mert legszívesebben néhány szóval összes kérdésedet elintézném, mint ahogy ezt a kettőt is néhány szóban fogom megválaszolni. Nem, nem, mondtam, csak ez a kettő, de ezek életbevágóan fontos kérdések, legalábbis a jelent illetően. Nos hát, felelte, néhány szóval ennyit mondhatok: Teljességgel a magam gazdája vagyok, és anélkül, hogy utána kellene néznem vagyonom állásának, közölhetem feleségemmel, hogy amint úrihölggyé tettem, úgy akként el is tudom tartani, akárhol telepszünk le, még akkor is, ha az ő vagyonából egy fia pisztolt sem látok, ha egyetlen garasa sincs. Amint nem kutattam, van-e vagyona feleségemnek, akképp nem is csökkenne megbecsülésem iránta, életmódja sem lenne kevésbé előkelő, bármit is tudnék meg. Ellenkezőleg, ha feleségem velem tart szülőhazámba, ott még előkelőbb hölggyé teszem, a költségeket is állom, anélkül hogy az övéhez nyúlnék, és evvel, azt hiszem, mindkét kérdésedet megfeleltem.

Amíg ezt mondta, arca s magatartása sokkal több komolyságot tükrözött, mint az enyém, mikor kérdőre vontam. Válaszát gyengéd szavakkal is tetézte, még előző beszélgetésünk folytatásaként, s így magamnak is komolyra kellett fordítanom a szót. Kedvesem, mondtam, az előbb csak tréfáltam. Csak bevezetni akartam komoly mondókámat, ami nem egyéb, csak annyi, hogy külföldre költözködésünkkor éppen ideje tisztáznunk, hogyan állok, mert tudnod kell, feleségeden kívül e házasság révén mihez jutottál, hogyan juthatsz birtokába, és így tovább; ezért jer, mondtam, ülj csak le, hadd beszélem el, milyen üzletet csináltál; remélem, nem mondod majd, hogy egy szál ingben vetted el feleségedet.

Férjem ekkor komolyságom láttán azt válaszolta, úgy kívánná, halasszuk el ezt a fontos ügyet másnapig, s majd úgy teszünk, mint a szegények, mikor összeházasodnak: kiforgatják zsebeiket, hogy megtudják, mennyit tesz ki vagyonuk. Miért ne!, válaszoltam, örömest várok holnapig, s ezzel befejeződött beszélgetésünk.

Mindez délelőtt történt, s ebéd után hitvesem eltávozott, mint mondta, ékszerészét keresi fel, majd három óra múltán egy hordár kíséretében tért vissza, aki két nagy ládát cipelt. Szolgája is hozott egy ládát, legalább olyan nehezet, mint a hordár, a szegény fickó alaposan meg is izzadt. Férjem elbocsátotta a hordárt, és kisvártatva szolgájával ismét eltávozott, és csak este tért vissza egy újabb hordár és újabb ládák, csomagok kíséretében, mindent felhordtak szobájába, mely hálószobám mellett volt, másnap reggel bevitetett szobájába egy nagy kerek asztalt, és hozzákezdett a kicsomagoláshoz.

Mikor kinyitottuk a ládákat, láttam, hogy főleg könyvek, mármint üzleti könyvek, papírok, elszámolások és kötelezvények meg ehhez hasonlók vannak bennük, melyek számomra nem sokat jelentettek, hiszen egy szót sem értettem belőlük; ő azonban kirámolta, kiteregette őket az asztalra meg székekre, és szorgos munkába kezdett; én visszavonultam, hogy ne zavarjam, és valóban annyira lefoglalta a munka, hogy csak jóval távozásom után vette észre, már nem is vagyok mellette; mikor azonban töviről hegyire mindent átnézett, és már csak egy kis doboz felnyitása volt hátra, elküldött értem. Nos, szólt, és grófnőjének nevezett, kész vagyok, hogy első kérdésedre feleljek. Ülj le, és kinyitom ezt a dobozt, és megnézzük, hogyan is állunk.

Felnyitottuk a dobozt, és tartalma jóval felülmúlta várakozásomat, hiszen úgy véltem, hogy az utóbbi években vagyona inkább csökkent, mint gyarapodott volna; férjem ékszerész váltókban és a Kelet-indiai Társaság részvényeiben körülbelül tizenhatezer font sterlinget húzott elő a dobozból, majd a kezembe nyomott kilenc darab, a lyoni bankra szóló kölcsönkötvényt, amelyek párizsi városházi ingatlanokkal voltak kapcsolatban, és összesen évi ötezer-nyolcszáz koronát jövedelmeztek, s végül egy amszterdami harmincezer birodalmi talléros bankfolyószámla-kivonatot, amit még ékszerek és aranytárgyak követtek úgy másfél ezer font értékben, köztük egy remekmívű igazgyöngy nyaklánc, legalább kétszáz font értékben, melyet nyakamra kapcsolt, mondván, hogy ezt a nyakláncot ne számoljuk be vagyonába.

Meglepetésemnél csak örömöm volt nagyobb, olyannyira örvendeztem, hogy ilyen gazdagnak látom.

Joggal mondhatod tehát, mondtam, hogy nem haladta meg képességeidet, hogy grófnővé tegyél, és úgy is tarts el. Hogy rövidre fogjam, férjem roppant gazdag volt, mert mindezen kívül még kezembe nyomott valamit, ami miatt tulajdonképpen foglalatoskodott papírjaival: néhány üzleti papírt, amelyek jelenleg a távolban zajló ügyleteire vonatkoztak: egy nyolcadrész tulajdon érdekeltséget egy kelet-indiai hajó rakományából, egy cadizi spanyol kereskedő mérlegszámláját, egy háromezer fontos hajózálogkölcsön kötvényét Indiába irányuló rakományra, s egy lisszaboni portugál kereskedő címére indított rakomány fuvarleveleit; így tehát üzleti papírjai újabb tizenkétezer font vagyont igazoltak, összesen körülbelül huszonhétezer font értékben, ami évi ezerháromszázhúsz font hozadékot képviselt.

Úgy elámultam, hogy sokáig szólni sem bírtam, pedig láttam, még mindig szorgosan forgatja üzleti számadásait. Kisvártatva éppen szólni akartam, hogy kifejezzem csodálkozásomat, mikor szavamat vette: Ne mondj semmit, kedvesem, ez még nem minden, s ezzel előhúzott régi pecsétes okiratokat, irattekercseket, fel nem foghattam, mi célt szolgálnak, de elmondta, hogy ezek révén ő apai ágon birtokot fog örökölni, és tizennégyezer tallér értékű jelzálogkölcsönt nyújtott reá a jelenlegi tulajdonosnak, ez újabb évi háromezer font jövedelmet jelentett.

De várjunk csak, mondta, mert ebből az összegből kell kiegyenlítenem tartozásaimat is, amelyek nem csekélyek. Az első nyolcezer-hatszáz pisztolt tesz ki, amely összeget egy vesztett párizsi pere folytán kell kifizetnie (emiatt hagyta el utálkozva Párizst annak idején), és van még ötezer-háromszáz fontos tartozása más elszámolásokon, de ha mindezt kifizeti, még mindig tizenhétezer fontja marad tisztán, s hozzá még ezerháromszázhúsz font a párizsi ingatlanainak évenkénti hozama.

Egy kis szünet után rajtam volt a beszéd sora. Nos, teljességgel érthetetlen, hogy egy ilyen vagyonos úr elhagyja a kontinenst, s Angliába jöjjön, hogy nincstelen asszonyt válasszon feleségül; senki sem fogja megtudni, de én ezennel a közösbe adom mindenemet, amim csak van, ezzel kezdtem én is előhúzogatni értékeimet.

Legelsőnek húztam elő a jóságos Sir Robert révén befektetett tizennégyezer fontra szóló jelzálogkölcsönömet, mely évi hétszáz fontot hozott.

Másodiknak egy földbirtokra szóló jelzálogkölcsönt nyújtottam át, melyet szintén e hű barátom szerzett számomra, mely már több mint tizenkétezer fontra gyarapodott.

Harmadsorban kitettem az asztalra egy köteg kisebb értékű kötvényt, földbérleteket és más apróbb értékpapírt, összesen tízezer-nyolcszáz font értékben, évi hatszázharminchat font kamattal. Egészében évente készpénzben kétezer-hatvanhat font ütötte markomat, úgyhogy az alaptőkéhez nem is kellett nyúlnom.

Mikor mindezt megmutogattam, kiteregettem őket az asztalra, és biztattam, vegye magához őket, mégpedig a célból, hogy válaszolhasson második kérdésemre, vagyis hogy milyen hozományt kapott feleségével, és elmosolyodtam.

Ő egy ideig vizsgálgatta a papírokat, majd az egész csomót a kezembe nyomta. Nem nyúlok hozzá, mondta, egy darabhoz sem, amíg el nem helyezed őket saját használatodra egy megbízottad kezében úgy, hogy a haszonélvezettel együtt kezelésük joga is egyedül téged illessen.

Nem mulaszthatom el, hogy meg ne említsem, mi történt velem eközben. Hiába volt mindez vidám dolog, én minden porcikámban remegtem, talán ama Belsazár sem remegett jobban, mikor meglátta az írást a falon, és nekem legalább olyan okom volt a reszketésre, mint neki. Szerencsétlen féreg, mondtam magamnak, azt akarod, hogy bűnös úton szerzett vagyonod, nagyravágyó paráznaságod gyümölcse, szajha életmódod bűnös termése egybekeveredjék ennek az ártatlan úrnak a becsülettel, tisztességgel szerzett vagyonával? Legyen a te pénzed moly vagy hernyó a közös vagyonban, ki akarod hívni férjed fejére az ég ítéletét, talán vagyonára is? A te gonoszságod döntse romba az ő jómódját? Miattad váljon tűz martalékává tisztes aratása? Azt akarod, hogy az Ég átokká változtassa az áldást, amelyen eddig férjedet kísérte? Isten óvjon! Amíg csak lehet, külön fogom tartani kettőnk vagyonát!

Hát ezért voltam olyan óvatos, mikor beszámoltam vagyonomról; ezért törekedtem arra, hogy az ő vagyona, amely bizonyára évek szorgos munkájának volt gyümölcse, s talán felül is múlta az enyémet, mondom, arra törekedtem, hogy kettőnk vagyona külön maradjon.

Elmondtam, hogyan nyomta kezembe üzleti papírjaimat. Nos, mondtam, látom, hogy nem akarod egyesíteni a kettőnk vagyonát. Legyen, amint kívánod, de egy feltétellel. Ugyan mi ez a feltétel? Egyetlenegy okom van, hogy saját nevemen akarom tartani vagyonomat, teszem ezt azért, hogy ha túlélnélek, a sajátom maradjon. Nos, mondta, igazad van. Ugyanakkor azonban, mondtam én, úgy illik, hogy az évi jövedelem életében mindig a férjet illesse, hiszen az ő vállára nehezedik a család fenntartásának gondja; íme, itt van kétezer font évi járadék, aminél többet nem hiszem, hogy költenénk, ebből ne tegyünk félre egy garast sem, azonkívül rendelkezésünkre áll a tizenhétezer fontod kamata, s az ezerháromszázhúsz font járadék, amivel érintetlenül tovább gyarapíthatjuk tőkédet; így annyira meggazdagodhatsz, mintha tovább kereskednél, és amellett családot kellene eltartanod.

Nagyon kedvére volt ajánlatom, és tüstént ráállt; így valamiképpen megnyugtathattam magam, hogy nem fordítom férjem ellen a Gondviselést, hiszen rossz úton szerzett, átkos vagyonomat nem kevertem össze az ő tisztességes szerzeményével. Minderre az bírt rá, hogy gyakran eszembe jutott az Ég igazságszolgáltatása, mely, joggal várhattam, előbb-utóbb lecsap rám büntetésképpen volt gyalázatos életem miatt.

Senki se gondolja sikereim olvastán, hogy boldogan, nyugalommal tudtam élvezni ledér életmódommal szerzett nagy jómódomat. Nem. A borba üröm vegyült, bensőmben rejtett pokol pusztított, amikor a legjobban örvendeztem is. Hiába ért véget bűnös életem, és hiába voltam látszólag a földkerekség legboldogabb asszonya, állandó félelem kínozott, időnként szörnyen mardosott, s mindez arra késztetett, hogy várjam egy borzalmas esemény bekövetkeztét.

Nem villámlott, nem is dörgött, de szinte éreztem, hogy bármely pillanatban láng martaléka lesz porhüvelyem, s amit rejt magában: a lelkem is; vihar nem dühöngött, s én mégis rettegtem, hogy fejemre zuhan majd egy kémény, vagy egy erkély temet maga alá, és más hasonlók.

De lesz még alkalmam, hogy erről máskor is beszéljek még, jelenleg úgy tűnt, mintha minden elintéződött volna. Évente teljes négyezer font fedezte költségeinket, hatalmas értékű ékszerünk és ezüstneműnk volt, no meg eltitkoltam férjem elől nyolcezer fontot, hogy gondját viselhessem két leányomnak, akikről még bőven kell szót ejtenem.

Rendezett pénzügyekkel és a világ legjobb férjével útnak indultam megint, s elhagytam Angliát. Most, hogy házasságra léptem, és ilyen pompázatos életmódra jutottam, nemcsak természetes volt, hogy felhagytam előző léhaságommal; hanem olyan borzadállyal és undorral tekintettem vissza rá, ami a megbánás előfutára és útitársa.

Néha-néha magam is alig hittem, hogy ilyen körülmények közé kerültem, s elragadtattam magam, amiért ilyen simán megmenekültem a pokol szorításából, s nem zuhantam a pusztulásba, mint a legtöbb hozzám hasonló asszony, akármilyen rangú is; de menekvésem szinte túl messzire ragadott a pokoltól, megbánásomat nem az Ég jósága diktálta. Bűnömet bántam ugyan, de ez a megbánásnak csak egy alacsonyabb fajtája volt, sokkal inkább féltem az Ég bosszújától, a büntetéstől, hogysem zavartalanul örülni tudtam volna, hogy ép bőrrel kikerültem a viharból.

Mikor Hágába érkeztünk (ott maradtunk aztán jó ideig), a legelső esemény az volt, hogy hitvesem egy reggel grófnőként üdvözölt, mint ahogy erről szó is volt, hogy átveszi örökségét, amely e ranggal jár. Igaz, hogy a birtok még nem volt az övé, de nem kellett már sokat várakozni rá, és addig is, mint ahogy a gróf fivéreit is megilleti a grófi cím, méltányosságból engem is így szólítottak három évvel azelőtt, hogy valóban megilletett volna.

Nagyon megörültem, hogy ilyen keveset kellett várnom erre, és rá akartam bírni hitvesemet, fogadja el tőlem a rang megvásárlásának költségeit, ő azonban csak nevetett és tovább beszélt.

Jómódom és dicsőségem csúcspontjára kerültem, ... grófnő lettem, elértem, amit nem is reméltem, csak titokban, és amiért főképp külföldre jöttem. Újabb szolgákat fogadtam fel, s olyan pompában éltem, aminőben még soha nem volt részem, „Őméltóságá”-nak neveztek lépten-nyomon, és fogatomat grófi korona díszítette, jóllehet szinte semmit nem tudtam újonnan szerzett családfám történetéről.

Férjem első dolga volt, hogy tizenegy évre visszamenőleg érvényesítse házasságunkat, s így törvényesítse kisfiúnkat, aki még Angliában élt. Nyomban áthozatta a fiút Hollandiába, nevelkedjék többi gyermekével együtt, egyszóval legyen saját, törvényes gyermekünk.

Minderről értesítette rokonait Nimeguenben, ahol két fia és leánya nevelkedett, megüzente, hogy visszaérkezett Angliából, és feleségével együtt Hágában tartózkodik még egy darabig, szeretné, ha két kisfiát Hágába hoznák, ami meg is történt, és én olyan jósággal és gyengédséggel bántam velük, akárha édesanyjuk lettem volna, s úgy tettem, mintha kicsiny koruktól kezdve édesapjuk felesége lettem volna.

Mindenki úgy gondolta tehát, hogy már réges-rég házasok vagyunk, és ezt nem is volt nehéz elhitetni egy olyan országban, ahol tizenegy és fél évvel azelőtt valóban együtt láttak bennünket, s azóta sem éltünk ott, és most ismét együtt tértünk vissza. Együvétartozásunkat természetesen barátunk, a rotterdami kereskedő is tudomásul vette, és elismerték volt lakótársaink is, ahol kapcsolatunk kezdetét vette, és a véletlen folytán még az egész háznép életben volt. Hogy még nagyobb nyilvánosságot szerezzünk házasságunknak, Rotterdamba utaztunk, ismét ugyanabban a házban szálltunk meg; meglátogatott bennünket kereskedőbarátunk is, majd ennek utána gyakran meghívott bennünket magához, ahol illő módon bánt velünk.

Hitvesemnek ez az ötlete és ügyes kivitelezése újabb tanújele volt bámulatos tisztességének és szeretetének kisfiúnk iránt, mert azt mondanom sem kell, hogy mindez a gyermek kedvéért történt.

Ezt nem nevezhetem egyébnek, mint tisztességnek és szeretetnek, olyannyira minden erejével azon volt, hogy elejét vegye a botránynak, amely feltétlenül, akármilyen ártatlanul is, bemocskolta volna a gyermeket; ahogyan tisztességes szándékok vezérelték, amikor természetes anyai vonzalmamra hivatkozva megkérte a kezem, hogy a még meg nem született gyermek ne bűnhődjék szülei vétkéért; ugyanúgy, akármennyire is szeretett, mikor Angliában rám talált, joggal hihetem, elsősorban a gyermek miatt jött Angliába, hogy végre feleségül vegyen, s megmentse, amint mondta, az ártatlan bárányt a halálnál is rosszabb gyalázattól.

Akármilyen szégyenletes is, meg kell ismételnem, hogy bár saját testemből sarjadzott a gyermek, én nem ragaszkodtam hozzá ennyire. Az ő vonzalmával az én érzéseim nem értek fel. Az okát nem tudom, de bizonyos, hogy londoni kicsapongó éveim alatt szinte meg is feledkeztem a gyermekről, mindössze Amyt küldtem el időnként, hogy kifizesse a dajkát, jómagam talán ha négy ízben láttam a gyermeket életének első négy évében, és gyakran azt kívántam, bárcsak csendesen itthagyná ezt a világot; mégis az ékszerésztől való fiamat egészen máshogy gondoztam, máshogy is éreztem iránta, bár kilétemet nem fedtem fel előtte, mindenben gondját viseltem, iskoláztattam, és mikor felcseperedett, egy jómódú, tisztességes személy kíséretében Indiába küldtem; mikor ott élt egy ideig, és már felnőtt, hogy a maga lábára álljon, több ízben kétezer fontot küldtem neki, amellyel jól gazdálkodva meg is gazdagodott; minden reményem megvolt, hogy legalább negyven-ötvenezer fonttal a zsebében tér majd vissza, mint oly sokan mások, pedig indulásukkor senki sem pártolta őket.

Egy szép, fiatal hölgyet is küldtem hozzá feleségnek, aki különlegesen jó természetű, jól nevelt teremtés volt; a kitűnő ifjú ficsúrnak azonban nem tetszett, és volt képe azt írni annak a személynek, akit megbíztam, hogy levelezzen vele, küldjek másik lányt, és megígéri, hogy az elsőt hozzáadja egy barátjához, akinek jobban tetszik, mint neki; én azonban megnehezteltem, és nem küldtem senkit, sőt, visszatartottam egy neki szánt ezerfontos pénzküldeményt is. Aztán a fiú meggondolta a dolgot, és hajlandónak mutatkozott mégis elvenni a lányt; az viszont olyannyira zokon vette az első sértést, hogy kikosarazta, és magam is megírtam a fiúnak levélben, hogy nem érdemelt mást. Fiam eztán még két évig udvarolt neki, és néhány barátja közbenjárására végül is létrejött a házasság, a lányból kitűnő feleség lett, ezt tudtam előre, mégsem küldtem el nekik az ezer fontot, ezt a pénzt azért vesztette el, mert nem teljesítette kívánságomat, és végül a pénz nélkül volt kénytelen elvenni a lányt.

Férjemmel rendezett, visszavonult életet éltünk, amely bővelkedett mindabban, ami emberi boldogságnak mondható. De amint jelenlegi helyzetem megelégedéssel töltött el, éppen annyira utálkoztam előző dolgaimon, valósággal lesújtott a visszaemlékezés; és ezek a gondolatok most már valóban kezdték megkeseríteni jólétemet, megrontani élvezeteimet. Azelőtt is nyomasztotta szívemet a múlt, de ezúttal mintha teljességgel keresztülmarta volna szívemet; minden örömömet megrontotta, az édes ízt megkeserítette a számban, mosolyomat sóhajra fordította.

A bőség s a jómód, a százezer fontot meghaladó vagyon (mert kettőnknek majdnem ennyink volt), a rangok és címek, a szolgák tömege és a fogatok, egyszóval semmiféle élvezet nem okozott örömet, nem édesítette meg életemet; szomorú lettem, mélabúba estem, keveset aludtam és ettem, a legborzalmasabb dolgokról álmodtam szüntelenül, ördögök és szörnyek csordái jelentek meg álmaimban, tengervízbe estem meredek, magas szirtekről, és ehhez hasonlók; reggelente, mikor a pihenéstől felfrissülve kellett volna felkelnem, képzeletem torzszülötteitől megviselten ébredtem, kialvatlanul, holtfáradtan, csuromvizesen, képtelen voltam szót váltani a hozzám tartozókkal vagy bárki mással.

Férjem, a világ leggyöngédebb teremtése, s irányomban különösen az, aggódni kezdett és minden tőle telhetőt megtett, hogy nyugalmamat helyreállítsa; okos szavakkal igyekezett gondolataimat elterelni, mindent megtett, hogy felüdítsen, szórakoztasson, de mi haszna, alig járt eredménnyel.

Egyetlen vigaszom az volt, hogy néha-néha könnyíthettem lelkemen, mikor Amyvel magamra maradtam; ő is mindent megtett, hogy megnyugtasson, szintén csekély eredménnyel; mert hiába tett rajtam túl Amy bűnbánatban, mikor a tengeren viharba kerültünk, megint csak ugyanaz volt, mint régen: vidám, könnyelmű nőszemély, a korral korántsem komolyodott meg, pedig már negyven és ötven között járt ő is.

De hogy folytassam történetemet, ahogyan nem volt vigaszom, nem lehetett tanácsadóm sem, szinte örültem neki, hogy nem a római katolikus hiten vagyok, mert az lett volna szép, ha egész történetemet meggyónom egy papnak, s gyóntató atyám ugyan miféle penitenciát róhatott volna ki rám, ha hű hivatásához?

Nem tudtam kihez fordulni, s így senki nem is oldozhatott fel. Aki megvallja bűneit, megnyugodva távozhat a templomból, az én szívemet azonban továbbra is bűnök terhelték, és el sem tudtam gondolni, mitévő legyek; ebben az állapotban fonnyadoztam majd két évig. Joggal hívom állapotomat fonnyadozásnak, mert ha a Gondviselés meg nem könyörül rajtam, bizony hamarosan meg is haltam volna. De erről később.

Most visszatérek egy másik részlethez, amely jól illeszkedik ide, mert ezzel minden, ami Angliához kötött, véget ért. Már céloztam rá, hogyan gondoskodtam két fiamról, az egyik Messinában élt, a másik pedig a nyugat-indiai szigetek egyikén.

Két lányom históriáját azonban még nem végeztem be. Annyira rettegtem egyiküktől, hogy meglátogatni sem mertem, nehogy kitalálja, ki vagyok; másikukat sem tudtam hogyan meglátogatni, hiszen rá kellett volna vennem, hogy nővére elől titkolja el kilétemet, s ez bizony furcsa história; ezért elhatároztam, hogy egyiküket sem keresem fel, Amy azonban mindent elintézett, és mikor mindkettőjükből úrihölgyet faragott, alapos, bár késő neveltetésben részesítette őket, majdnem felborította az egész ügyet velem, önmagával egyetemben. Ugyanis véletlenül egyik lányom előtt elszólta magát, mégpedig az előtt, aki annak idején szolgálóm volt, és Amy annak idején kénytelen volt elbocsátani, nehogy arra a felfedezésre jusson, amire most végül sor került. Már írtam róla, hogyan fogadott fel Amy egy közbenjárót, és mikor már úrihölgy lett belőle, meg is látogatta a lány Amyt az én szállásomon. Ezek után Amy, szokása szerint, látogatást tett a lány fivérénél, fiamnál, Spitalfieldsben, és merő véletlenségből mindkét lány is ott tartózkodott. Egyikük kikottyantotta a titkot, hogy ez volt az a hölgy, aki mindnyájukkal jót cselekedett.

Amy nagyon meglepődött, de más orvosságot nem találván, tréfával ütötte el a dolgot, és még tovább beszélgetett velük, látva, hogy egyikük sem tud mit kezdeni ezzel a felfedezéssel, hiszen engem, édesanyjukat egyikük sem ismert. Ezért Amy egy ízben összehívta őket, és elmondta nekik anyjuk történetét, hogyan tették mindnyájukat a nagynéni küszöbére; Amy azt is elmondta, hogy nem ő az anyjuk, és leírta a valódi anya külsejét nekik. Mikor idáig jutott, egyikük nagyon megrökönyödött, mégpedig az a lány, aki a fejébe vette, hogy valójában Amy leánya, csak valamilyen oknál fogva ezt rejtegeti előlük, s mikor Amy megismételte, hogy nem ő az anya, a lány sírva fakadt, és Amy alig tudott lelket verni belé. Ez volt az a lány, aki annak idején a Pall Mallen szolgálóm volt. Mikor Amy magához térítette kissé, és a lány felocsúdott nagy zavarából, Amy megkérdezte, mi lelte. A szegény lány átölelte, megcsókolta Amyt, olyan elragadtatással, mintha még nem is felnőtt nő lenne, és megint elakadt a szava, míg végül visszanyerte beszélőkéjét, és így szólt: De miért mondja, hogy nem az anyám! Én egész biztos vagyok benne, hogy az, és ismét keservesen sírva fakadt, alig maradt benne élet. Amy nem tudta, mihez kezdjen vele, nem akarta még egyszer elismételni, hogy nem ő az anyja, mert akkor újabb roham fogta volna el a lányt, hanem így környékezte meg: Mondd meg, gyermekem, miért szeretnéd, ha én lennék az anyád? Ha csak azért, mert jót teszek veled, akkor nyugodj meg, továbbra is ugyanilyen jó leszek hozzád, akárha édesanyád lennék.

Igen, igen, mondta a lány, csakhogy én biztos vagyok benne, hogy valóban az anyám. Mondja meg, mit tettem, hogy nem fogad el lányának, és nem hagyja, hogy én anyámnak nevezzem? Igaz, hogy szegény vagyok, de most már úrihölgy lettem, és semmit nem fogok tenni, ami szégyent hozna önre; azonkívül tudok titkot tartani, különösen, ha anyámról van szó, és újból kedves anyjának szólította Amyt, nyakába borult, és hevesen zokogni kezdett.

A lány szavai megrémítették Amyt, és mint elmondta, szörnyen elborzadt, annyira megrökönyödött, hogy nem tudott uralkodni magán, nem tudta leplezni zavarát. Képtelen volt rájönni, mit lenne helyes tennie, és a lány a maga furfangos eszével kihasználta ezt. Kedves édesanyám, mondta, cseppet se aggódj, én mindent tudok, de ne aggódj, a nővérem soha nem fogja megtudni, fivérem sem, csak ha anyám engedélyt ad rá, csak ne tagadjon ki most, hogy végre rám talált, ne bujkáljon előlem, ezt nem tudnám elviselni, megszakadna belé a szívem.

Amy már arra gondolt, hogy a lánynak elment az esze, s így szólt: De gyermekem, hányszor mondjam, ha én lennék az anyád, nem tagadnálak meg. Nem látod, hogy ugyanolyan jó vagyok hozzád, mintha szülőanyád lennék? De mint a falra hányt borsó, annyit sem ért Amy vigasztalása. Igen, mondta a lány, valóban, anyám nagyon jó hozzám, de ebből bárki más is csak arra gondolt volna, hogy Amy a leány anyja. De nemcsak ez, más is emellett szólt, hogy anyjának tartsa Amyt, ezért keseredett el, hogy az nem fogadta el gyermekének.

Amy ezek után már annyira zavarba jött, hogy nem kérdezte ki olyan alaposan a lányt, ahogy pedig máskülönben feltétlenül megtette volna; mármint, hogy honnan veszi ezt a dolgot, ezzel szemben elrohant, egyenest hozzám, hogy elmesélje a történteket.

Szörnyen elképedtem, meg izgatott is a dolog, mikor meghallottam, de később még jobban. Megrökönyödésemben rögtön ezt mondtam: Kell valaminek lennie a dologban, amiről nekünk nincs tudomásunk; de amikor a részletekbe bocsátkoztunk, rájöttem, hogy a lány csakis Amyre gyanakszik, és ennek bizony istenigazából megörültem. Hanem ez a nyugodalmam sem tarthatott sokáig, mert mikor következő alkalommal meglátogatta Amy a lányt, ugyanaz a jelenet várta, még hevesebben, mint annak előtte, Amy minden módon igyekezett lecsillapítani a lányt, először azzal, hogy azt mondta, nagyon megsértődik, ha nem hisz neki; és ha nem tesz le ostoba szeszélyéről, bizony úgy faképnél hagyja, mint ahogy rátalált.

Erre szegény zokogni kezdett, szinte halálra sírta magát. Csüngött Amy nyakán, mint egy tehetetlen gyerek, Amy meg biztatta, nyugtatta. Miért nem hiszel nekem, miért nem szeded össze magad, mondta neki, miért nem hagyod, hogy továbbra is jót cselekedjek veled, mint ahogy ez szándékom? El tudod képzelni, hogy ha valóban anyád lennék, titkolnám előled? Milyen szeszélyek kerítettek a hatalmukba? A lány elmondta néhány szóban (de ez a néhány szó is elég volt, hogy Amyt velem együtt halálra rémítse), hogy nagyon jól tudja, hogyan állnak a dolgok: Megtudtam, mondta, hogy mikor maga (azazhogy Amy) elköltözött ... faluból, és megnevezte a falut, ahol éltem, mikor atyám elutazott, hogy akkor maga Franciaországba utazott; azt is megtudtam, kivel ment Franciaországba, hiszen ugyanazzal a hölggyel, Lady Roxanával tért vissza. Nagyon jól tudok mindent, bár csak gyerek voltam akkor, mert elmondták nekem. És így folytatta. Amyt valósággal feldühítette. Rátámadt a lányra, mint az őrült, a képébe vágta, hogy soha többet feléje sem néz, mehet megint az utcára koldulni, többé semmi közük nincs egymáshoz. A lány pedig, amilyen szenvedélyes volt, azt felelte, szolgáló még mindig lehet belőle, és ha Amy nem fogadja el őt gyermekének, tegyen, ahogy neki tetszik. Majd ismét görcsösen zokogni kezdett, mint aki el akarja magát emészteni.

Egyszóval a lány viselkedése Amyt is, engem is igen megdöbbentett. Hiába tudtuk, hogy néhány dologban téved, másban viszont sajnos megtudta az igazságot, és ez nagy aggodalomra szolgált. Leginkább azonban az zaklatta fel Amyt, hogy a lány elmondta, anyja egy ékszerésszel ment Franciaországba, bár nem ékszerésznek, hanem a ház urának mondta, aki, miután anyja koldusbotra jutott, és Amy elhelyezte a rokonoknál a gyermekeket, felemelte a szegénységből anyját, és később feleségül is vette.

Nyilvánvaló volt, hogy a lány ismeretei hiányosak, de az is kitűnt, hogy a lényeg megfelelt az igazságnak, így tudtam meg, hogy az ékszerésszel folytatott kapcsolatom többé nem titok, hiába gondoltam, hogy senki sem tud róla, mert valószínűleg sógornőm, akihez Amy elvitte a gyermekeimet, szerzett róla először tudomást, s valószínűleg fűnek-fának elkürtölte; csupán az volt a szerencsém, hogy akkor már késő volt, mert én akkor már messze jártam, senki nem tudta, hol, mert különben minden bizonnyal visszaküldte volna hozzám a gyermekeket.

Mindezt a lány elbeszéléséből következtettük, vagyis inkább Amy, de olyan töredékekből állott csak, amit elmondott, és olyan régen hallotta már a részleteket, hogy nem tudott velük dűlőre jutni, annyit tudott, hogy anyja szajhaságra jutott, elszökött a ház urával, aki feleségül vette, és együtt utaztak Franciaországba. Később családom szolgálatában megtudta, hogy Mrs. Amy és Lady Roxana együtt élnek Franciaországban, mindezeket az adatokat egymáshoz illesztette, s hozzávette azt a nagy jóságot, amelyet Amy iránta tanúsított, arra a gondolatra jutott, hogy csakis Amy lehet az anyja, és ezt Amy sokáig nem is tudta kiverni a fejéből.

De mindez, miután utánanyomoztam, már amennyit Amyn keresztül megtudtam, feleannyira sem nyugtalanított, mint az, hogy a csitri szájára vette a Roxana nevet, sőt azt is tudja, kit tiszteljen Lady Roxanában. Természetesen ezzel az adattal sem tudott mit kezdeni, máskülönben nem Amyt gondolta volna anyjának, de kisvártatva, mikor Amy már majdnem kiverte a fejéből az egész bolondságot, a lány annyira összekavart mindent, hogy se füle, se farka nem volt annak, amit összehordott, de nagy dühösen azt mondta Amynek, ha nem ő, akkor Lady Roxana az anyja, mert abban bizonyos, hogy egyikük az, és ebben az esetben Amy jótettei tulajdonképpen Lady Roxana utasítására történtek. És abban is biztos vagyok, mondta a lány, hogy Lady Roxana kocsiján érkezett az a bizonyos úrihölgy nagybátyámhoz, Spitalfieldsbe, mert a kocsis elmondta nekem. Amy nevetésben tört ki, mint szokása volt, de mint utóbb elmondta nekem, csak fél szájjal nevetett, annyira megrökönyödött, mintha a föld nyílt volna meg alatta. És én is pontosan így éreztem, mikor beszámolóját végighallgattam.

Amy azonban végül kijózanította a lányt: No, ha úgy hiszed, hogy olyan előkelő vagy, mintha Lady Roxana lánya lennél, eridj hozzá, és vond kérdőre! Biztosan tudod, hol találod. A lány azt válaszolta, hogy efelől egy csöpp kétsége sincs, mert ismeri Lady Roxana rejtekhelyét, ha ugyan még ott tartózkodik. Mert én mindent kitudakoltam, mondta egy mosollyal vagy inkább vigyorral, mindent tudok, mindent.

Amy annyira feldühödött, hogy, mint mondta, már az fordult meg a fejében, itt csak egy megoldás van, meg kell ölnünk a lányt. Ez a szó borzalommal töltött el, elhűlt a vérem, és reszketni kezdtem. Jó idő után jött csak meg a szavam: Talán az ördög bújt beléd, Amy? Dehogy, mondta, akár az ördög, akár nem az ördög, ha rájövök, hogy úrnőm múltjáról csak egy mukkot is tud, akkor is megölném, ezerszer is, ha saját lányom lenne. Én pedig, feleltem haraggal, akármennyire is szeretlek, én lennék az első, aki a kötelet a nyakadba tenném, és szívesebben látnálak akasztófán, mint bármikor életedben. Dehogyis, nem érnéd meg az akasztást, mert én magam metszeném el a torkodat saját kezemmel; mi több, már most szinte meg tudnám tenni, mert nyelvedre vetted ezt a szót, ezzel gonosz sátánfajzatnak nevezve kiparancsoltam a szobából.

Úgy hiszem, először történt, hogy megharagudtam Amyre, és bár csak a sátán diktálhatta neki ezeket a szavakat, azt mégis tudtam, hogy csak az irántam érzett vak szeretete és hűsége indította erre.

Szörnyű megrázkódtatás volt ez. Éppen akkor történt, amikor újdonsült házasok voltunk, és nagyban hozzájárult, hogy siettessem távozásunkat Hollandiába, mert elszörnyedtem még a gondolatától is, hogy bárki is meglásson, és Roxanának nevezzen. Nem, még tízezer fontért sem, hiszen ez az egy szó elég lett volna, hogy tönkretegye férjem szeretetét és megbecsülését, és mindenki másét porba döntse. Bár mentem volna inkább hercegnőnek Németországba.

Munkába állítottam Amyt, és meg kell adni, minden ravaszságát latba vetette, hogy kifürkéssze, honnan szerezte értesülését a lány, de főként azt, mennyit tud pontosan, vagyis mit tud, mit nem tud, mert ez volt számomra a döntő. Rejtély volt számomra, hogyan szaglászta ki Lady Roxana kilétét meg a többi részletet, mert abban biztos voltam, rólam nem tud, hiszen Amyt tartotta anyjának.

Nagyon megszidtam Amyt, amiért a lány előtt felfedte magát, illetve szerepét ebben az ügyben, hiszen a lány jól ismerte Amyt, mivel alatta szolgált házamban, mint már elmondtam, de eleinte Amy csak közvetítőn keresztül érintkezett vele, és a titok merő véletlenségből pattant ki, mint ismeretes.

Amy is nyugtalan volt, de nem tudott mit tenni, és mert aggodalmunkra nem volt orvosság, a legkisebb feltűnéssel meg akartuk állítani az egész ügyet. Meghagytam Amynek, büntesse meg a lányt, és így is tett, haragban váltak el, és Amy nagy hangon kijelentette, meglátja, hogy nem ő az anyja, mert ugyanúgy magára hagyja, amint rátalált, és ha nem érte be annyival, hogy egy barátja jót tett vele, anyát akart csinálni ebből a barátból, ezentúl nem lesz se anyja, se barátja, felőle akár szolgálni is mehet, legyen újból közönséges cseléd, mint annak előtte.

A szegény lány keservesen zokogott, de mégis mondta tovább a magáét, Amyt minden eddiginél jobban elképesztette, hogy miután oly sokáig próbálta kiverni a lány fejéből ezt a dolgot, sőt meg is fenyegette, hogy magára hagyja, az továbbra is kitartott amellett, amit addig mondott, és megismételte, ha nem Amy az anyja, akkor Lady Roxana az, és meg fogja találni Roxanát, sőt hozzátette, bízik benne, hogy ez sikerülni fog, mert tudja, hol érdeklődjék Roxana új férjének neve iránt.

Amy ezzel az újsággal tért vissza; rögtön feltűnt, milyen dühös, s nyomban igyekeztem kiszedni belőle haragja okát, csakhogy amikor Amy belépett, férjem is a szobában tartózkodott. Mikor Amy felment, hogy átöltözzék, tüstént követtem, és e szavakkal léptem be a szobájába: Ugyan mi a f... lelt? Biztos rossz újságot hozol. Azt, mégpedig istenigazából, felelte Amy, bizonyára maga a sátán bújt ebbe a cafkába, mindkettőnket magával együtt el akar pusztítani, és nem lehet lecsillapítani; ezzel elmesélte a részleteket, de semmi nem lephetett volna meg jobban, mint az, hogy a lány az új házasságomról is értesült, sőt férjem nevét is tudja, és azon igyekszik, hogy engem is feltaláljon. Szinte földbe gyökerezett a lábam. Elképedésem kellős közepén Amy felpattant, és eszeveszetten száguldozni kezdett a szobában. Márpedig én véget vetek ennek, nem tűröm tovább, meg kell gyilkolnom. Megölöm a bestét, és a Teremtőre esküdözve, a legkomolyabb hangon háromszor-négyszer elismételte ezt, ide-oda járkálva a szobában. Megölöm, megölöm, semmi sem tarthat vissza.

Várj csak egy kicsit, Amy, és tartsd a szád, mondtam, megőrültél? Igen, elment az eszem, de megölöm és akkor visszatér a józan eszem. Márpedig ezt nem engedem, mondtam, egy haja szála se görbüljön, már azért is megérdemelnéd a kötelet, amit eddig tettél, mert megfordult a fejedben a gyilkosság gondolata. Máris gyilkos vagy, akárha elkövetted volna tettedet.

Tudom, tudom, mondta Amy, ennél komiszabb helyzetbe nem is kerülhetnénk, de én meg akarom menteni úrnőmet aggodalmától, mert kisegítem őt ebből a világból, soha ne mondhassa, hogy úrnőm az anyja, mert kitelik tőle. Nyugodj meg, mondtam, csillapodj le, és hagyd ezt a beszédet, rossz hallgatni, s erre kijózanodott egy kicsit.

Be kell vallanom, felfedeztetésem veszélye olyan szörnyű gondolatokat ültetett a fejembe, hogy én is közel álltam az őrülethez, akárcsak Amy. Ilyen nagy teherré tud válni a bűntudat.

De mikor Amy újra rákezdte, hogy megöli a szegény gyermeket, és a Teremtőre megesküdött, hogy semmi sem riaszthatja vissza, láttam, hogy komolyan gondolja, még jobban megrémültem, ami segített, hogy összeszedjem magam, s igyekezzem rendezni ügyeimet.

Újból összedugtuk a fejünket, hogy nyomon kövessük, mi ültette el a lány fejében ezeket a gondolatokat, illetve hogyan tudta meg, hogy anyja újból házasságot kötött, de mi haszna, a lány nem akart erről semmit mondani, különben is alig beszélt, annál is inkább, mert amióta Amy olyan dühösen faképnél hagyta, megneheztelt, s nehezen lehetett szóra bírni.

Amy felkereste a házat, ahol fiam élt, de ez sem használt, mert ott csak egy zavaros históriát tudtak elmondani valamilyen hölgyről, akit nem ismernek, és ez a történet is ugyanettől a lánytól származott, a házbeliek azonban nem is törődtek a lány bolondságaival. Amy elmondta nekik, milyen szamárságokon töri a lány a fejét, milyen csökönyösen kitart szeszélye mellett, akármit is mondanak neki, ezért megneheztelt, és többé nem akarja látni, felőle mehet újból szolgálatba, ő többé egy szalmaszálat se tesz keresztbe az ügyében, amíg bocsánatot nem kér, és más hangon nem beszél, mégpedig hamarosan.

A jó öregúr, mindnyájuk jótevője, nagy aggodalmat árult el, és jóságos felesége leírhatatlanul elszomorodott, kérlelte az úrhölgyet (Amyt), ne vegye zokon a lány bolondságait, megígérték, maguk is beszélnek a lány fejével, és az öreg hölgy némi meglepetéssel hozzátette: Csak nem olyan bolond, hogy továbbra is fecsegjen, mikor már az ön szájából is hallotta, hogy nem ön az anyja, és láthatja, mennyire rosszul esik önnek csökönyös konoksága. Amy azzal tért haza, most már reméli, nekik sikerül majd rávenni a lányt, maradjon csendben.

A lánnyal azonban nem lehetett beszélni, csökönyösen ragaszkodott bolondságaihoz, akármit is mondtak neki, bár nővére is könyörgött, hogy térjen eszére, hiszen nemcsak a maga romlását okozhatja, mivel a hölgy (vagyis Amy) mindkettőjükről leveheti a kezét.

Mindennek ellenére a lány kötötte az ebet a karóhoz, és ami még rosszabb, ahogy az idő haladt, annál inkább kezdte erősgetni, hogy Lady Roxana az anyja, már kérdezősködött ez ügyben, és biztos benne, hogy feltalálja.

Mikor idáig jutottunk, beláttuk, nem tehetünk semmit a lánnyal, annyira eltökélte, hogy megtalál, s minden követ hajlandó megmozgatni. Mondom, mikor beláttuk ezt, komolyabban hozzáláttam, hogy a kontinensre kerüljek, hiszen egy okkal több volt távozásomra; a következő esemény azonban meghiúsította minden tervemet, és életem legnagyobb zűrzavarába kerültem.

Már olyan közel álltunk az induláshoz, hogy férjemmel megtettük az úti intézkedéseket, és mivel a nyilvánosságtól jobban féltem, mint a tűztől, hogy biztosan senki meg ne lásson, valamilyen indokkal lebeszéltem férjemet a rendes utashajóról. Kifogásoltam a zsúfoltságot, nyüzsgést, a kényelem hiányát; ő elértette a célzást, és talált számomra egy angol teherhajót, amely Rotterdam felé indult, megismerkedett a kapitánnyal, kibérelte az egész hajót, illetve a kabint meg a szalont, nem a rakodóteret, s így minden kényelmünk meglett; már majdnem mindennel elkészültünk, amikor egy napon vacsorára hívta meg a hajó kapitányát, hogy megbarátkozzunk vele. Vacsora után elbeszélgettünk a hajóról és felszereléséről. A kapitány rá akart bírni, látogassam meg a hajót, hogy vendégül lásson bennünket. A beszélgetés során elejtettem, hogy remélem, mi leszünk az egyedüli utasok. Nem, válaszolta, felesége már régóta kérleli, vigye magával egyszer Hollandiába, mert mindig ezen az útvonalon hajózik, ő azonban nem tudta rávenni magát, hogy mindenét egyszerre kockáztassa, de ha én is a hajón leszek, úgy gondolja, magával viszi feleségét meg egy rokon hölgyet, s ők majd az utazás során szolgálatomra lesznek, hozzátette még, ha megtisztelnénk, és másnap a fedélzeten vendégül láthatna bennünket, felesége is ott lenne, hogy megfelelően fogadhasson bennünket.

Ugyan ki gondolta volna, hogy ebben a meghívásban is az ördög leselkedett rám? Nem képzeltem, hogy egy ilyen ártatlan alkalom is veszélyekkel fenyegethet. A legfurcsább dolog történt. Amy éppen nem tartózkodott otthon, mikor elfogadtuk a kapitány meghívását, ezért ő kimaradt a társaságból. Amy helyett azonban magunkkal vittük becsületes, víg kedélyű, elválhatatlan barátnőmet, a kvéker asszonyt, a világ egyik legjobb teremtését. Amy is nyilván hozzám csatlakozik, ha nem éppen szerencsétlen lányom ügyében kellett volna eljárnia, mert máról holnapra eltűnt a lány, senki sem tudta, hova, és Amy minden elképzelhető helyen járt a nyomában, de csak annyit tudott meg, hogy egy régi barátnője házába ment, akit nővérének nevezett és egy redriffi hajóskapitány felesége volt. De hogy van egy ilyen barátnője, a kis nőszemély soha nem mondta el Amynek. Valószínűleg úgy esett, hogy mikor a lány némi műveltség szerzése céljából beiratkozott Amy utasítása alapján a camberwelli nevelőintézetbe, ott ismerte meg a fiatal hölgyet, aki szobatársa volt, és úgy összemelegedtek, hogy testvérnek kezdték nevezni egymást, s életük végéig barátságot fogadtak.

Képzelje el az olvasó, milyen hihetetlen meglepetésben volt részem, mikor a hajó fedélzetére lépve, a kapitány kajütjében, vagyis a szalonban, a kapitány felesége társaságában még egy fiatal hölgyet pillantottam meg, akiben közelebb lépve felismertem volt Pall Mall-i szolgálómat, aki, mint történetemből eddig már kiderülhetett, senki más nem volt, mint a saját lányom. Kétségkívül felismertem, mert akármilyen kevés alkalma volt neki, hogy engem lásson, én gyakran láttam őt, hiszen hosszú ideig szolgált házamban.

Ha valaha össze kellett szednem bátorságomat és lélekjelenlétemet, akkor erre most volt szükség. Egyetlen életbevágóan fontos titkomat most kellett megőriznem; ha a lány felismer, végem van, márpedig ha tanújelét adom meglepetésemnek vagy zavaromnak, nyilván rájön, ki vagyok.

Azt gondoltam, ájulást színlelek, a földre zuhanok, megrémítem mindannyiukat, és így mindvégig az arcom elé tarthatok valamilyen illatszert, számat kezemmel vagy zsebkendőmmel fedhetem el, sőt mindkettőt is megtehetem; aztán, gondoltam, úgy teszek, mintha nem állnám a hajó szagát vagy a fülledt kajütöt, de legfeljebb mindannyian kihúzódtunk volna a hátsó fedélzetre, ahol a tiszta levegővel együtt tisztább, élesebb volt a fény is, vagy pedig mindannyiunkat a kapitány parti házába citáltak volna, mert a hajó olyan közel állott a parthoz, hogy felszálláskor csak egy pallón meg egy másik hajón kellett keresztülmenni, úgy éreztem, minden hiába, és alig telt bele két perc, a két hölgy felemelkedett, üdvözöltük egymást, és máris olyan közel kerültem leányomhoz, hogy meg is csókoltam, amit legszívesebben persze elkerültem volna, de nem tehettem.

Meg kell itt jegyeznem, hogy akármilyen titkolt borzalom fogott el, és akármennyire inogni kezdett lábam alatt a talaj, mikor leányom közelébe kerültem, mégis elmondhatatlan, titkos örömet éreztem, mikor megcsókoltam, tudva, hogy saját gyermekemet, saját véremet, testemből sarjadzott testemet csókolom meg, akit legutoljára akkor érintettem ajkaimmal, mikor nagynénjük gondjaira kellett bíznom testvéreivel együtt, mikor holtra vált szívvel, ezernyi könnyel a szememben engedtem, hogy Amy meg az a jó asszony Spitalfieldsbe vigye őket. Toll le nem írhatja, szó ki nem fejezheti azt a különös érzést, ami ekkor elfogott. Mintha valami keresztülsütött volna véremen, megdobbant a szívem, fejem villámsújtottan szédülni kezdett, mintha belsőmben minden kavarogna, a legnagyobb önuralomra volt szükség, hogy szenvedélyem ki ne törjön belőlem, mikor először megláttam, hát még mikor ajkam az arcát érintette. Úgy éreztem, meg nem állom, hogy szorosan át ne öleljem, és még ezer csókkal el ne halmozzam.

De felülkerekedett józan eszem, és elhessegettem ezt az érzést, s háborgó szívvel leültem. Az olvasó bizonyára nem csodálkozik rajta, ha elmondom, hogy e meglepetés után jó néhány percre elállt a szavam, és zavarom majdnem feltűnt a társaságnak. Válságos pillanatot éltem át; csak a legnagyobb nehézséggel tudtam zavaromat leplezni, márpedig ettől függött egész jövendő jólétem, kénytelen voltam erőt venni magamon, hogy távol tartsam a fenyegető veszedelmet.

Üdvözöltem őt, de ahogy előreléptem a kapitány felesége felé, aki a kajüt túlsó végében állt, úgy alakult, hogy háttal fordultam a világosságnak, és úgy tekinthettem bal felé leányom arcába, hogy ő a közelség ellenére sem láthatott tisztán. Reszkettem, nem tudtam, mit mondjak, mit tegyek a különleges körülmények folytán, bármily nehezemre esett, mindenáron el kellett rejtenem zavaromat a többiek elől, pedig attól féltem, mindenki észreveszi. Joggal tartottam tőle, hogy tüstént felismer, és mégis minden erővel meg kellett akadályoznom ezt. Lepleznem kellett kilétemet, de semmit nem tehettem; nem volt visszaút, nem tudtam elejét venni, hogy előbb-utóbb az arcomba nézzen, a hangomat sem tudtam elváltoztatni, hiszen azt férjem vette volna tüstént észre; röviden, semmilyen körülmény sem nyújthatott segítséget, nagy szükségemben csak magamra támaszkodhattam.

Mikor így szenvedtem, akárha deresre húztak volna, majd félóráig egy percre sem tudtam feloldódni merevségemből, szertartásosságomból; férjem és a kapitány beszédbe elegyedtek hajókról, tengerről és nőktől távol álló dolgokról; lassan a hátsó fedélzet irányába lépdeltek, és mi magunkra maradtunk a szalonban. Kicsit felengedett a hangulat, és engem is felvillanyozott az a hirtelen gondolatom, hogy a jelek szerint a leány nem ismert fel; főleg azért gondoltam erre, mert a legkisebb elváltozást sem tapasztaltam arcvonásain, a zavarnak, habozásnak a legkisebb jele sem mutatkozott magatartásában, beszédében; állandóan figyeltem, mégsem kaptam egyszer sem azon, hogy bámult volna, éppenséggel nem is engem nézett legtovább, mint az ember gondolta volna, hanem kvéker barátnőmet szemelte ki, vele társalgott különféle dolgokról, de azt is észrevettem, hogy teljesen közömbös dolgokról folyt a szó.

Ez nagyon felbátorított, és mindjárt vidámabb lettem. Mintha villámcsapás sújtott volna le, mikor leányom a kapitány feleségéhez fordult, és ezt mondta rólam: testvérem, ez a hölgy annyira emlékeztet engem valakire, hogy ilyen hasonlatosság nem is lehetséges, ezzel megnevezte azt a személyt, és a kapitány felesége azt felelte, valóban, ő is úgy látja; a leány azt mondta erre, egészen bizonyos benne, hogy már látott, csak azt nem tudja, hol. Én közbeszóltam, mert tulajdonképpen nem is hozzám beszélt, hogy nem hinném, hogy Angliában látott volna, s megkérdeztem, lakott-e valaha Hollandiában. Nem, válaszolta, Anglián kívül még sohasem járt. Akkor soha nem is láthatott Angliában, feleltem neki, hacsak nem az utóbbi időben, mert hosszú ideig Rotterdamban éltem. Ezzel ügyesen kikecmeregtem a pácból egyelőre, de hogy még jobban süljön el, mikor a kapitány holland hajósinasa lépett a kajütbe, tüstént felismertem nemzetiségét, és hollandul kezdtem vele tréfálkozni, már olyan vidáman, amennyire rémületem megengedte.

Viszont csaknem bizonyos voltam benne, hogy leányom nem ismert fel, ami végtelen örömömre szolgált; legalábbis, hogy - bár úgy érzi, látott valahol - fogalma sincs, ki vagyok, jóllehet ő legalább annyira megörült volna, ha kisüti, mint amennyire én meglepődtem volna. Azt is tudtam, ha csak gyanítaná is az igazságot, semmiképpen se tudná magába fojtani.

Így ért véget ez a látogatás, és az olvasó elhiheti, eltökéltem, ha egyszer megúszom, azon leszek, hogy leányom soha többé ne láthasson, nehogy emlékezetét felfrissítse, de csalatkoztam, mint majd hallani fogják. A hajóról a kapitány felesége házukba invitálta a társaságot, és remekül megvendégelt bennünket, megígértette velünk, hogy indulás előtt legalább még egyszer felkeressük, hiszen egy alkalommal még feltétlenül találkoznunk kell, hogy elrendezzük úti tennivalóinkat. Kijelentette, ő is, meg nővére is (vagyis leányom) csak a mi kedvünkért vállalkoznak az útra, és ebben a pillanatban rájöttem, hogy ladységemnek legkevésbé sem lenne hasznára, ha velük tartanék; a gyakori beszélgetések felidézhetnek engem leányom emlékében, és néhány napon belül feltétlenül rájönne rokonságunkra.

Alig tudom elképzelni, mi lett volna, ha azon a napon történetesen Amy is a hajó fedélzetére lép. Az egész ügy kirobbant volna, és attól fogva örökre a leány kezében lettem volna; vagy beavatom őt a titokba, abban bízva, hogy tud titkot tartani, vagy lelepleződöm, és azzal kész. Még csak elgondolni is szörnyű volt.

De mégsem volt olyan szörnyű nagy a baj, mert a szerencse úgy akarta, hogy Amy nem volt velünk azon a napon, és ez a körülmény mentett meg. De még a dolgon túl kellett esni. Ahogy eltökéltem, hogy nem szállok arra a hajóra, ugyanúgy abban is biztos voltam, hogy második látogatásunkra sem fog sor kerülni. Mégpedig azért, mert nem akartam soha többé leányom szeme elé jutni.

Hogy ép bőrrel kerüljek ki az ügyből, és ráadásul, ha lehet, még jobban belelássak a dologba, kvéker barátnőmet elküldtem a kapitány feleségéhez a beígért látogatásra; mentsen ki, amiért nem tudok vele tartani, de nagyon rosszul érzem magam. Arra is megkértem, távozáskor futólag említse meg, nem valószínű, hogy el tudok készülni dolgaimmal az indulás tervezett napjáig, s ezért inkább várnék a kapitány következő útjáig. Csak annyit mondtam barátnőmnek, hogy nem érzem jól magam, más kifogást nem lelvén, elhitettem vele, hogy nyilván várandós vagyok.

Ezt könnyen el is hitte, és a kapitány feleségének már azt mondta, félő, hogy elvetélek, s feltétlenül el kell állnom az utazástól.

Küldetését nagyon ügyesen végezte el, amint előre tudtam, bár vonakodásom igazi okát nem is sejtette. Csakhogy a szívverésem is majd elállt, mikor azzal tért vissza, hogy érthetetlen dolog történt látogatása során, mégpedig, hogy a fiatal hölgy, amint mondta, akit a kapitány felesége testvérének nevezett, s ő is azt, viszont szemtelenül kérdezősködni kezdett, hogy ki vagyok, mióta élek Angliában, hol laktam azelőtt, és így tovább, és ráadásul azt is megkérdezte, nem laktam-e valaha a város másik végében.

Ezeket a kérdéseket olyan ízetlennek véltem, mondta jó kvéker barátnőm, hogy válaszaimmal egy cseppet sem elégítettem ki őt; de miután láttam, hogy a hajón önnek nem nagyon akarózott szorosabb ismeretségbe kerülni a lánnyal, elhatároztam, hogy én nem fogom kiokosítani, és mikor volt lakhelyei iránt érdeklődött, mindig tagadó választ adtam, mondván, hogy kegyed holland hölgy, és hamarosan visszatér családjához.

Szívem mélyéről köszönetet mondtam neki, és valóban jobban rászolgált, mint ahogy gondolta. Egyszóval olyan ügyesen leszerelte a lányt, szinte jobban akkor sem tehette volna, ha töviről hegyire ismeri az egész ügyet.

De be kell vallanom, hogy ismét úgy kezdtem magam érezni, akárha deresre vontak volna, félelem fogott el, mert semmi kétség, a lány jó szimatot fogott, már emlékszik arcomra, csak vár addig, amíg nagyobb káromra lehet. Mindezt Amyvel beszéltem meg, mert ő volt egyedüli vigaszom. Szegényke, mint mondta, mindjárt felakasztja magát, mert ő mindennek az oka, és ha engem tönkretesznek (mert mindig ezt a szót használta), ő a hibás benne; annyira kínozta magát emiatt, hogy néha-néha nekem kellett vigasztalnom.

Amy legfőképpen azért gyötörte magát, hogy a lány annak idején úgy meglepte, amint mondta, hogy a nagy meglepetésben felfedte magát neki. Ez valóban hiba volt, és gyakran szemére is hánytam, de hát most már kár erről beszélni is, egyedüli dolgunk, hogyan meneküljünk a lány gyanújától meg tőle magától, mert napról napra fenyegetőbbé vált a helyzet. És ha annak idején nagyon aggódtam, mikor Amy elmondta, mit fecsegett neki a lány, akkor most ezerszerte több okom volt az aggodalomra, hogy merő véletlenségből összetalálkoztunk, ráadásul nemcsak az arcomat ismerte fel, hanem azt is tudta, hol lakom, sőt még a nevemet is, és így tovább.

És még a legrosszabbat el sem mondtam, ugyanis néhány nappal azután, hogy kvéker barátnőm kimentett a hajóskapitánynál és feleségénél, hogy nem érzem jól magam, merő figyelemből és kedvességből meglátogattak, és velük jött leányom is (akit az asszony testvérének mondott). A kapitány csak elkísérte őket, bevezette őket a szobába, majd valami hivatalos ügyben eltávozott.

Ha drága kvéker barátnőm nagy szerencsémre nem ront be hozzám, mielőtt látogatóim betoppannak, nemcsak hogy rajtam ütöttek volna, de ami ezerszerte rosszabb, Amyt is velem találták volna. S ha ez így esik, mit tehettem volna, odahívom a leányt, megmondom ki vagyok, és kész a baj.

A kvéker asszony azonban szerencsére, mint mindig, feltalálta magát, s mikor a kapu felé közeledett a társaság, még mielőtt a csengőt meghúzták volna, ahelyett hogy beeresztette volna őket, nagy izgatottan berohant hozzám, hogy elújságolja, kik érkeztek; először Amy szaladt ki a szobából, azután én, s megkértem a kvékert, jöjjön fel hozzám, amint beengedte a vendégeket.

Arra akartam megkérni, tagadjon le, de aztán eszembe jutott, úgy tudják, betegen fekszem, ez hát nagyon furcsa lenne; ezenfelül ismertem jól kvékeremet is, aki bár mindent megtett volna értem, hazudni nem lett volna hajlandó, és ezt nem is kívánhattam tőle.

Mikor beengedte és a szalonba vezette a vendégeket, egyenest feljött hozzám; mi ketten még alig estünk túl első rémületünkön, viszont annak nagyon is örülhettünk, hogy Amyt nem lepték meg.

Illő módon folyt le a látogatás, én is hasonló udvariasan fogadtam őket, és kétszer-háromszor céloztam állapotomra, ami miatt valószínűleg nem vállalkozhatom az útra, legalábbis az indulás tervezett idejében nem; udvariasan sajnálkoztam, hogy le kell mondanom társaságukról, de úgy, mintha remélném, a kapitány következő útján már részt vehetek; ekkor azonban a kvéker asszony közbeszólt, hogy addigra már előrehaladottabb állapotban leszek, kevésbé indulhatok útnak, és lehet, hogy egyáltalán nem tudok sokáig elutazni; ekkor (mintha örülne neki) hozzátette, reméli, hogy az ő házában fogok lebetegedni, mindez hihetően hangzott.

Ezek után a körmömre égett a dolog, hogy férjemmel is közöljem, mi történt, de nem is ez volt az én legnagyobb bajom, hanem, hogy az a bolond lány újra rákezdett mondókájára néhány közömbös dolog után; s kétszer-háromszor felemlítette, hogy szakasztott olyan vagyok, mint egy hölgy, akit alkalma volt megismerni a város másik végén, állandóan erre a hölgyre emlékeztetem, és néha úgy tűnt, mintha el is akarna pityeredni; mikor újra szóba került ez a dolog, világosan láttam, hogy könnyek ülnek a szemén, erre megkérdeztem, azért sír-e, mert talán az a bizonyos hölgy meghalt azóta. Válasza hosszú idő óta először alaposan megnyugtatott, mert azt felelte, fogalma sincs róla, lehet, hogy már meghalt.

Mondom, ez egy kicsit könnyített gondolataimon, de hamarosan újból elnehezedett a szívem, mert a leánynak újból megjött a szava, és miután mindent elmondott, ami a fejében kavargott a Roxana nevű hölgyről és a víg estélyeiről, egy újabb incidens csaknem újra felborította nyugalmamat.

Mikor legközelebb betoppantak, éppen neglizsében voltam, egy laza reggeli köntöst viseltem olasz divat szerint, és mikor felmentem, nem öltöztem át, csak a fejemet hoztam rendbe, mert vélt betegségemnek megfelelt öltözékem.

Ez a reggeli köntös vagy köpeny, ahogy tetszik, jobban testhez állt, mint a mostani divat előírja, a test formáit jobban és merészebben kimutatta, semhogy ebben a ruhában férfiak közé merészkedhettem volna; magunk között azonban megjárta, különösen meleg időben; mintás zöld színű, pompás francia damasztból készült.

E köntös láttán a leány nyelve ismét megeredt, és testvére, már ahogy a kapitány feleségét nevezte, csak adta alája a lovat; mindketten megcsodálták ruhámat, szépségét, a csodaszép damasztot, a remek, előkelő hímzéseket, és a leány így szólt testvéréhez, a kapitány feleségéhez: Ez éppen olyan ruha, mint amelyikről meséltem. Amelyikben az a hölgy táncolt. Mármint kicsoda, szólt a kapitány felesége, Lady Roxana? Ó, az kedves kis történet, ugyan meséld már el a hölgynek. Kénytelen-kelletlen végig kellett hallgatnom a történetet, bár titkon az egekbe kívántam leányomat, hogy szóba hozta. Sőt, még azt sem bántam volna, ha a másik fertályba kerül, csak szabaduljak meg tőle és történetétől, mert mikor törökös öltözékem leírásához ér, elkerülhetetlen lesz, hogy a kvéker asszony, aki éles megfigyelő volt, szimatot ne fogjon még inkább, mint leányom; az egyedüli különbség csak az volt, hogy ő kevesebb veszélyt jelentett, hiszen ha mindent megtud, akkor is sokkal nyugodtabb lélekkel bíztam volna rá a titkot, mint leányomra, sőt, felőle teljesen biztonságban tudtam volna magamat.

Hiába, leányom beszéde nagyon megrémített, s még jobban megijedtem, amikor a kapitány felesége kiejtette a Roxana nevet. Hogy arcom mit árul el, azt nem tudtam, mert nem láthattam magamat, de a szívem úgy vert, mintha ki akart volna ugrani a számon, és olyan nagy izgalom fogott el, hogy éreztem, ha nem könnyebbülök meg, menten szétpukkadok. Néma haragban vártam tehát, mert soha életemben ilyen erővel még nem fojtottam el indulataimat. Senkivel nem oszthattam meg titkomat, senkinek nem tárulkozhattam ki, nem panaszkodhattam, hogy megkönnyebbüljek; a szobát nem mertem elhagyni, mert akkor távollétemben beszélték volna el a történetet, és utána örökösen nyugtalankodhattam volna, mit mondtak el és mit nem; röviden, ott kellett ülnöm és végighallgatnom Roxana történetét, azaz sajátomat, s ugyanakkor nem tudhattam, komolyan beszél-e vagy tréfál a leányom, valóban ismeri-e vagy sem, egyszóval azt sem tudtam, fenyeget-e a felfedezés vagy sem.

A történet általánosságokkal kezdődött, hogy hol élt Roxana, milyen volt a szállása, milyen gáláns társaságot tartott, hogyan mulattak éjszakákon át, kártyáztak, táncoltak; milyen csodaszép úrihölgy volt, és milyen hatalmas összegek ütötték a főszolgák és főkomornák markát; ami az ő tisztét illeti, a másik épületben dolgozott, ezért csak keveset keresett, egy estét kivéve, mikor húsz guineát osztottak szét a szolgák között, és ő két és felet kapott belőle.

Ezután elmondta, hány szolga volt a házban, hogyan irányították őket, volt ott egy Amy nevezetű hölgy, aki mindnyájuk felett állt, és az úrnő kedvence lévén, nagy pénzek ütötték a markát. Azt nem tudja, mondta, hogy Amy a keresztneve volt-e vagy pedig a vezetékneve, úgy hiszi, a vezetékneve, elég az hozzá, hogy egyszer hatvan aranyat kapott, ugyanazon az estén, amikor húsz guineát szétosztottak a szolgák között.

Közbeszóltam ekkor, hogy ez kicsit soknak tűnik borravalónak. De hisz ez valóságos vagyon egy szolga számára. Ó, mondta ő, ez semmi ahhoz képest, amit ez után kapott, mi gyűlöltük is emiatt Mrs. Amyt, legalábbis azt szerettük volna, ha mi kapjuk a pénzt. Ekkor megint közbeszóltam: Hiszen ez a pénz elég ahhoz, hogy rendes férjet szerezzen, és soha ne legyen gondja, ha jól kezeli a pénzét. Úgy is van, szólt leányom, mert megtudtuk, hogy ötszáz font megtakarított pénze volt. De gondolom, Mrs. Amy tudta jól, hogy feslett személye csak nagy hozomány mellett keltheti fel a férfiak érdeklődését.

Ha így áll a dolog, mondtam én, akkor persze más a helyzet.

Nem tudom, mondta ő, szóbeszéd járta, hogy egy fiatal úr nagyon csapta neki a szelet.

No és, mi lett vele?, kérdeztem, mert érdekelt, mit tud még Amyről és jómagamról.

Nem tudom, asszonyom, felelte, évek óta nem hallottam felőle, míg a múltkoriban véletlenül nem találkoztam vele.

Igazán, mondtam, és úgy tettem, mintha meglepődnék; bizonyára rongyokban, mert az ilyen nőszemélyek többnyire így végzik.

Ellenkezőleg, asszonyom, mondta, egy ismerősömet látogatta meg, nem gondolva, hogy engem is ott talál, és bizony elhiheti, saját kocsiján érkezett.

Saját kocsiján!, szavamra, akkor jó üzletet csinált. Gondolom, ütötte a vasat, míg meleg, és férjhez ment?

Azt hiszem, igen, de valószínűleg Kelet-Indiában élt, és ha férjhez ment, akkor ott, mert azt mondta, szerencsével járt Indiában.

Vagyis, mondtam, ott temette el a férjét.

Minden bizonnyal, felelte, innen származik a vagyona.

Ez talán jó szerencse? Lehet, hogy a pénz szerencsét jelent, de csak szajha mond olyat, hogy férje halála szerencsét hozott neki.

Mrs. Amyről nem tudott többet a leány, hanem akkor a kvéker asszony akaratlanul közbekérdezett; ha tudta volna, hogy én csak azért irányítottam Amy személye felé a beszélgetést, hogy Roxana személyéről eltereljem a szót, bizony nem tért volna vissza a beszélgetés előző fonalához.

Nagy aggodalmamra így szólt: De éppen el akarta mondani, mi történt volt úrnőjével, hogy is nevezte, Roxana? Nos, mi lett Roxanával?

Igen, igen, kiáltott a kapitány felesége, kérlek, testvérkém, mondd tovább Roxana történetét, ez bizonyára fel fogja majd vidítani a hölgyet.

Soha nem hazudtál nagyobbat, gondoltam magamban, ha tudnád, mennyire nem vidítasz fel engem, még jobban csépelnéd a témát. Mindenesetre megint nem láttam kiutat, csak azt, ha végighallgatom a történetet, és elkészülök a legrosszabbra.

Roxana, Roxana, mondta a lány, bizony nem tudom, mit mondjak még róla; annyira felettünk állt, és olyan ritkán láttuk, hogy csak a szóbeszédből tudtunk meg róla egyet-mást. Néha azonban láttuk, elbűvölő asszony volt, és az inasok szerint gyakran az udvarhoz is kérették.

Az udvarhoz!, szóltam, még mit nem? Persze a Pall Mall nincs messze a Whitehalltól.

Így van, felelte a lány, de én egészen másra gondolok.

Értem, mire gondolsz, mondta kvéker barátnőm, azt akarod mondani, hogy Roxana a király szeretője volt.

Nem is más, mondta a lány.

Be kell vallanom, hogy még mindig jókora adag hiúság volt bennem, és bár féltem a történettől, mikor arra került a szó, milyen gyönyörű és milyen előkelő hölgy volt Roxana, akarva-akaratlanul jólesett, és kétszer-háromszor közbekérdeztem, miben is állt Roxana szépsége, valóban olyan előkelő hölgy volt-e, mint mondták, és így tovább, csak azért, hogy elismételtessem, milyen véleménnyel voltak az emberek rólam, és magatartásom hogy festett szemükben.

Nos, mondta a leány, életemben nem láttam nálánál szebb teremtést. Természetes, szóltam, csakis olyankor láthattad, mikor legelőnyösebb öltözékében mutatkozott.

De jó néhányszor láttam neglizsében is, mondta erre a lány. És azt elmondhatom, hogy csodaszép nő volt, ráadásul mindenki beszélte, hogy soha életében nem használt festéket.

Ezt is jólesett hallanom, de volt ebben a mondatban valami ördögi is, nevezetesen az, hogy a leány mégiscsak látott, mégpedig nem is egyszer. Ebből arra következtettem, hogy már réges-régen felismert, csak nem árulja el, és ez a gondolat halálosan gyötört.

De testvérem, szólt közbe a kapitány felesége, meséld el a bált is, ez az egész történet fénypontja, meséld el, hogyan táncolt Roxana finom külföldi öltözékében.

Ez tényleg a történet legpompásabb része, mondta a lány, így történt: Őladysége majd minden héten bálokat, összejöveteleket rendezett, egyszer egész sereg rangos urat meghívtak, és rengetegen voltak.

Nem azt mondtad, testvérem, hogy a király is megjelent?

Nem, ez másik alkalommal volt, mikor a király fülébe jutott, milyen csodálatosan táncol a török hölgy, s ezért eljött ő is, de ha valóban ott volt, álruhában jelent meg.

Ezt nevezik inkognitónak, szólt közbe kvéker barátnőm, a királyra nem illik azt mondani, hogy álruhában jár. Nos, akkor inkognitóban, fogadta el a helyesbítést a lány, testőrei nem voltak vele, de mindnyájan tudtuk, melyikük a király, legalábbis, hogy melyikről mondták.

De beszélj már a török ruháról, hadd halljuk. Nos, úrnőm egy remek kis szalonban ült, amely a nagyterembe nyílott, ott fogadta a társaság érkezését. Mikor a tánc elkezdődött, egy főrangú úr, már nem emlékszem, hogy hívták, mindenesetre legalább hercegi rangja volt, de nem tudnám megmondani, melyik herceg volt a sok közül, mondom, táncra kérte, s középre ment vele. Úrnőm azonban hirtelen behúzta az ajtót, és Mrs. Amyvel egyetemben felszaladt, és bár nem maradt el sokáig (valószínűleg mindent előre kitervelt), oly furcsa öltözékben jelent meg, hogy életemben nem láttam a mását. Csodaszép egy ruha volt.

Ekkor töviről hegyire leírta a ruhát, olyan tüzetesen, hogy magam is meglepődtem, a legapróbb részletről sem feledkezett meg.

Újból nem tudtam, mitévő legyek, az orcátlan cafka olyan aprólékosan leírta öltözékemet, hogy kvéker barátnőm elvörösödött, kétszer-háromszor is rám tekintett, nem pirulok-e el én is, mert (mint később bevallotta) tüstént rájött, ez csakis az a ruha lehet, amelyet egyszer rajtam látott. De észrevette, hogy rá se hederítek, úgy tett, mintha semmi sem tűnt volna fel neki, eltitkolta gondolatait, akárcsak én, minden erővel.

Kétszer-háromszor közbeszóltam, hogy milyen jó emlékezete lehet a fiatal hölgynek, hogy egy ilyen csekélység minden részletére emlékszik.

Ó, hölgyem, mondta a lány, a szolgákkal együtt egy sarokban álltam, így többet láthattunk, mint a legtöbb vendég, meg aztán jó néhány napig másról se folyt a szó a házban, megbeszéltük egymással, kinek mi tűnt fel a ruhán. Nem egy perzsa ruha volt ez?, kérdeztem, úrnője bizonyára francia színésznő lehetett, valami színpadi primadonna, és azért öltötte fel ezt a jelmezt, hogy a társaság kedvére legyen, olyan lehetett, mint amilyet a párizsi színpadokon viselnek, mikor Tamerlán tragédiáját játsszák vagy más ilyen darabot.

Nem, nem, mondta ő, úrnőm nem volt színésznő, hanem előkelő úrihölgy, hercegnőnek is beillett volna, és ha igazán kitartott nő volt, mindenki úgy vélte, csakis a király lehetett méltó hozzá; járta is a szóbeszéd, hogy úrnőm a király szeretője, nem tudom, mennyi volt ebből igaz. Aztán meg úrnőm török táncot lejtett, az egész vendégsereg ezt állította, egyikük meg is esküdött, hogy saját szemével látta ezt a táncot Törökországban, így hát a ruha meg a tánc nem származhatott Párizsból, meg a Roxana név is török eredetű.

Hát nem így hívták az úrnődet?

Nem, ebben biztos vagyok, ismerem úrnőm nevét és családját, Roxana nem volt a valódi neve, ennyi szent igaz.

Ez ismét a földre sújtott, nem mertem megkérdezni, mi volt Roxana valódi neve, még kitelik tőle, hogy az ördöggel praktikál, és habozás nélkül kikottyantja saját nevemet, ezért egyre jobban tartottam tőle, hogy a leány valamilyen úton-módon csakugyan megtudhatta, hogy hívnak, bár fel nem foghattam, hogyan.

Röviden, már kezdtem a beszélgetés betege lenni, és minden erővel igyekeztem, hogy végét vessem, csakhogy ez nem volt könnyű. A kapitány felesége egyre ösztökélte a leányt, meséljen tovább, mert meg volt róla győződve, hogy mindnyájan élvezni fogjuk az elbeszélést.

Kvéker barátnőm néhányszor megjegyezte, hogy ennek a Roxana nevű hölgynek nagy vagyon lehetett a háta mögött, Törökországban minden bizonnyal egy nagy pasa tarthatta ki. A leány minduntalan félbeszakította, és újra dicsőíteni kezdte volt úrnőjét, a híres-neves Roxanát. Én magam igyekeztem lejáratni, mondván, hogy romlott nőszemély lehetett, de a leány hallani sem akart erről, bizonygatta, hogy úrnőjének ezernyi jó tulajdonsága volt, angyalhoz volt hasonlatos, pedig abból, amit elmesélt, csak arra lehetett következtetni, hogy úrnője egyszerűen kártyaszobát tartott fenn, vagy ahogy azóta nevezik, gáláns, játékos estélyeket rendezett.

Nagyon aggódtam, de az elbeszélés valahogy megint csak úgy ért véget, hogy megúsztam felfedeztetés nélkül. Kicsit féltem, hogy a lány felismeri bennem volt úrnőjét, akármennyire is igyekeztem, hogy lejárassam az elbeszélésben szereplő hölgy személyét.

De kínjaim nem értek véget, mert kvéker barátnőm egészen ártatlanul ismét közbeszólt, és mintha újra a kínpadon éreztem volna magam, így szólt: De hiszen éppen ilyen ruhája van magának is, és a kapitány feleségéhez fordulva így folytatta: Az én barátnőmnek még szebb török vagy perzsa ruhája van. Ó, mondta a leány, annál nem hinném, hogy szebb lenne, mert azt belepték az ékkövek, arannyal volt futtatva, haja és fejéke úgy ragyogott, mint a csillagok, annyi volt benne a drágakő.

Soha ennyire nem kívántam, bárcsak ne lenne mellettem kvéker barátnőm, mint most. Örömest adtam volna néhány guineát, ha megszabadulhatok tőle. Érdeklődni kezdett, melyik ruha lehetett szebb és ártatlanul leírta az én öltözékemet. Semmi sem rémített meg jobban, mint az a gondolat, hogy még kérlelni talál, vegyem elő, amit eltökéltem, hogy soha nem teszek meg. De mielőtt erre sor került volna, megkérte a leányt, írja le a fejéket, amit az olyan ügyesen megtett, hogy a kvéker nem tudta magába fojtani: az teljességgel megegyezett az én fejékemmel. Néhány más hasonlóság kiderítése után, egyik jobban nyugtalanított, mint a másik, végre hozzám fordulva megkért, ugyan mutassam meg a hölgyeknek ruhámat, akik majdhogynem követelőzve csatlakoztak hozzá.

Engedelmet, mondtam, ha nem tehetek eleget kérésüknek, bár nem nagyon tudtam, hogyan hárítsam el, végre eszembe ötlött, már összecsomagoltam azokkal a ruháimmal együtt, amelyekre a legkevésbé volt szükségem, hogy egy ládában a kapitány hajójára küldessem; de ha megérjük, és együtt érkezünk meg Hollandiába (ami egyébként, mint eltökéltem, soha nem fog megtörténni), akkor ruháimat kicsomagolom, és felöltöm azt a bizonyos öltözéket, csak azt ne várják, hogy úgy táncoljak vagy olyan finom jelenség legyek, mint Lady Roxana.

Egész jól elütöttem a dolgot, és mikor ezen túlestem, amint kiálltam az előző veszélyeket is, kezdtem megnyugodni. Elterelődött a szó Roxana történetéről, és hamarosan meg is szabadultam látogatóimtól, jóllehet kerek két órával előbb is már a pokolba kívántam őket.

Amint kiléptek a házból, felszaladtam Amyhez, hogy szabad folyást engedjek indulataimnak, elmondtam neki mindent, hadd lássa, milyen eredményt hozott ballépése, milyen bajba kevert mindnyájunkat. Lehet, hogy életünk végéig nem tudunk kikeveredni belőle. Amy mindent belátott, és úgy mutatta ki mérgét, hogy a szegény leányt a sárga földig lepocskondiázta szajhának, bolondnak (a legcifrább nevekkel illette), de jó kvéker barátnőm belépése véget vetett beszélgetésünknek. Mosolyogva lépett be (mert mindig megőrizte jó kedélyét). Nos, szólt, végre elmentek, azért jöttem, hogy együtt örüljünk, láttam magán, hogy már holtra fárasztották látogatói.

Így is volt, mondtam, az a bolondos lány percnyi szünet nélkül traktált bennünket unalmas történeteivel, már azt gondoltam, sose jut a végére. Pedig nem rejtegette, hogy csak egyszerű cselédlány volt. Igen, mondtam én, mégpedig egy játékházban szolgált a város másik végén, ami egyáltalán nem szolgál erényére a magunkfajta tisztességes polgárok között.

Én csak arra tudok gondolni, mondta a kvéker asszony, hogy van valami szándéka, valamit rejteget, ebben bizonyos vagyok. Ha te bizonyos vagy benne, gondoltam, annál kevésbé örülök én annak, amit mondasz, mármint hogy valami szándéka lenne. Ugyan miféle, és mikor szakad vége nyugtalanságomnak? Bizonyára velem van valami szándéka. De mindezt csak gondoltam, s csak ezután tettem fel néhány kérdést barátnőmnek, mit gondol, miről van szó, mire alapozza gyanúját, hogy a leány valamiben sántikál. Mert, tettem hozzá, ugyan mit akarhatna tőlem?

Ha valamilyen szándéka lenne kegyeddel, az nem az én dolgom, és eszembe sem jut, hogy kicsikarjak bármi felvilágosítást.

Újból megrémültem, nem mintha nem bíztam volna meg a jó teremtésben, akármennyire gyanút fogott is, de ez az egész ügy olyan titok volt, amit senkivel nem akartam megosztani. Mégis, mint mondom, megrettentem, mert ha eddig nem avattam be, ezután sem akartam, csakhogy ő akarva-akaratlan temérdek dolgot megtudhatott a leány elbeszéléséből, mely mind felém mutatott, így hát többet, hogysem könnyűszerrel eloszlathattam volna gyanúját. Két örömem volt csak, az egyik: barátnőm oldalát nem fúrta a kíváncsiság, hogy végére járjon a dolognak, a másik pedig, még akkor sem jelentett volna veszélyt, ha mindent megtud. De mondom, akaratlanul is jó néhány körülményre rá kellett jönnie, mint például Amy nevére meg a török ruha leírására, amelynek mását nálam is látta barátnőm, és agyába is véste.

Az elsőt elüthettem volna, ha tréfásan megkérdezem Amytől, kinél szolgált, mielőtt hozzám szegődött, de ez mit sem ért volna, hiszen már sajnos sokszor beszéltünk róla, milyen régóta él velem Amy, arról is sokszor szó esett, hogy előzőleg a Pall Mallen volt a szállásom, sajnos tehát minden egybevágott. Egyetlenegy dolog szolgált a kezemre, mégpedig az, hogy a leány elbeszélése szerint Amy meggazdagodott, saját kocsit tartott. Ezért valószínű volt, hogy az én Amym nem lehetett Roxana Amyje, mert ő bizony nem tartott kocsit, s ez elejét vehette kvéker barátnőm gyanúinak.

De az már nehezebb dió volt, hogy barátnőm fejébe vette, valami szándéka lehet a leánynak velem; ez nagyon megrémített, mert a kvéker asszony elmondta, hogy a leány milyen szenvedélyesen beszélt az öltözékről, és milyen indulatosan fogadta, hogy nem voltam hajlandó előhozni az enyémet. Elmondta, hogy jó néhányszor figyelt meg a leány arcán zavart, meg hogy alig tudott uralkodni magán; egyszer-kétszer azt mormogta magában, hogy most végre rájött mindenre, és a végire jár, akárhogyan is, sőt még könnyeket is látott a szemében, és amikor azt mondtam, hogy ruháimat majd Hollandiában csomagolom ki, akkor megnézhetik, hallotta, amint a leány ezt suttogja: nos, csak azért is ott leszek azon az úton.

Mikor végére ért megfigyeléseinek, én is bevallottam, hogy furcsállottam a lány viselkedését, erőszakos kérdéseit, de fel nem foghatom, mire akart kilyukadni. Mire, mondta a kvéker, nyilvánvaló. A leány azt képzeli, kegyed nem más, mint Lady Roxana, aki a török ruhában táncolt, csak még nem bizonyos a dolgában. Azt képzelné?, mondtam én. Ha ezt tudom, könnyen megnyugtathattam volna. Méghogy azt képzeli?, szólt kvékerem. Én magam is kezdek már hinni benne, és ha kegyed nem állítja az ellenkezőjét azzal, hogy figyelemre sem méltatja, már egészen bizonyos lennék benne. Hát tényleg elhinné?, mondtam, melegséggel a hangomban. Mennyire sajnálom. Elhinné, hogy színésznő, francia színésznőcske lennék? Ne túlozza el, mondta a jóságos teremtés, mikor végighallgattam kegyedet, már tudtam, hogy ez nem lehet igaz, de ki gondolhatott volna másra, mikor a leány pontosan azt a ruhát írta le, azt a fejéket, azokat az ékszereket, amelyeket kegyeden láttam, meg az Amy név, és néhány más körülmény is pontosan egybevág? Természetesen rögtön elhittem volna, ha kegyed nem állítja az ellenkezőjét, de mert így történt, úgy döntöttem, kegyed nem lehet Roxana. Ez nagyon kedves, mondtam én, nagyon köszönöm, hogy ilyen méltányos irányomban, sokkal inkább, mint az a fecsegő csitri. Ami őt illeti, felelte kvékerem, őt valóban nem nevezném méltányosnak, hiszen ő mindvégig meg volt róla győződve, hogy kegyed Roxana. Igazán? Természetesen, mondta kvékerem, és bizonyos vagyok benne, hogy hamarosan újra meglátogatja. Tényleg?, nos, akkor legközelebbi alkalommal ki fogom magamnak kérni viselkedését. Nem, erre nem fog sor kerülni, mondta barátnőm (víg kedéllyel, rendíthetetlenül), ezt hadd intézzem én, majd én kérem ki magamnak viselkedését kegyed helyett, és elejét veszem, hogy asszonyom szeme elé kerüljön. Ezt nagyon előzékeny ajánlatnak tartottam, de fel nem foghattam, hogy intézi majd el barátnőm a dolgot. Félig-meddig az eszemet vette, ha csak arra gondoltam, hogy újra szemem elé kerül a lány, nem sejthettem, milyen hangulatban állít be ismét, nem tudtam, hogyan fogadjam; hűséges barátnőm és vigasztalóm, kvékerem azt állította, a leány arcátlan, ezért ne álljak vele többé szóba, ő majd megakadályozza, hogy átlépje a küszöbünket. De erről még többet is mondok majd, mert az bizony tovább merészkedett, mint gondoltuk volna.

Eljött az ideje, hogy férjemmel megbeszéljem, halasszuk el az utazást; egy reggelen felemlítettem neki a dolgot, miközben öltözött, és én még ágyban voltam. Úgy tettem, mintha rosszullét környékezne, és ezt könnyűszerrel el is hitettem vele, annyira hitt minden szavamban; olyasféleképpen, hogy sejtse meg, várandós vagyok, bár ezt szavakkal nem adtam tudtára.

Olyan ügyesen beszéltem, hogy visszajött az ajtóból, az ágyam szélére ült, és komolyan arra fordította a szót, reméli, rosszullétem azt jelenti, gyermeket várok, ezért fontoljam meg, nem jobb-e letennünk hollandiai utazásunkról, mert a tengeribetegség vagy éppenséggel egy kiadós vihar nagy veszélyt jelenthet számomra. Mikor a világ leggyöngédebb férje végére ért gyöngéd szavainak, azt kérte, tegyek le az utazásról, amíg túl nem esem az egészen, maradjunk itt, ebben a házban, ahol mindenem megvan, és ahol, tudom jól, ő is, más is segítségemre lehet.

Én éppen csak ezt akartam, mert, mint elmondtam, ezer alapos okom volt, hogy elhalasszam utazásunkat, különösen, ha az a nőszemély is a hajón lenne; úgy akartam azonban, hogy ő hozakodjék elő az utazás elhalasztásával, ne én, és úgy is történt, amint akartam. Egy ideig mindenesetre ellenkezést színleltem, arra hivatkozva, hogy nem akarok fennakadást okozni üzleti ügyeiben, hiszen már kibérelte a hajó szalonját, bizonyára már lefizetett egy összeget, és talán már a teherszállítást is kifizette. Nincs rá semmi szükség, hogy ilyen költségekbe verje magát, és veszteséget okozzunk a kapitánynak is. Ami ezt illeti, mondta, ne is beszéljünk róla. Szóra sem érdemes, ami meg a kapitányt illeti, ő könnyedén megbékél, ha értesül döntésünk okáról, azután még könnyűszerrel kárpótolhatjuk valami csekély ajándékkal.

De kedvesem, mondtam, még nem is hallottad tőlem, hogy várandós lennék, nem is tudom biztosan, az vagyok-e. Ha kiderül, hogy mégsem lesz gyermekem, akkor bizony csúf dolog sül ki ebből, hiszen rajtunk kívül a kapitány felesége és testvére is számítanak társaságunkra, sőt nagy úti előkészületeket tesznek, mindezt irántam való kedvességből. Nekik mit mondjak?

Nos, kedvesem, felelte, ha kiderül, hogy mégsem vársz gyereket, bár remélem az ellenkezőjét, akkor sem történik semmi baj. Semmi károm nem származik belőle, ha még három-négy hónapig Angliában maradok; akkor indulunk el, amikor nekünk tetszik, ha majd meggyőződtünk róla, hogy nem vársz gyereket; ha pedig mégis, majd akkor, ha felkelsz a gyerekágyból. Ami pedig a két hölgyet illeti, ezt csak bízd rám. Ígérhetem, hogy harag nélkül elsimítom a dolgot, maga a kapitány ment majd ki bennünket a hölgyek előtt, ígérem, semmi fennakadást nem fog ez okozni.

Ennél többet nem is kívánhattam volna, ezzel meg is állapodtunk. Volt még néhány nyugtalan gondolatom szemtelen leányom felől, de reméltem, hogy utazásunk elhalasztása pontot tesz az ügy után, így többé-kevésbé megnyugodtam, de tévedtem, mert a végromlás szélére kerültem újból miatta, mégpedig a leghihetetlenebb módon.

Megállapodásunk szerint férjem közölte a kapitánnyal, őszinte sajnálatára csalódást kell okoznia, mert valami közbejött, és ezért arra kell kérnie, ne számítson a mi részvételünkre a hajóúton, mert indulásig nem tudjuk elrendezni a dolgainkat.

Tudom az okát, mondta a kapitány, azt hallottam, hogy kedves feleségének egy leányával több van, mint gondolta; szívből gratulálok. Mit értsek ezen?, szólt férjem. Semmi, semmi, mondta a kapitány, erről fecsegtek az asszonyok a teaasztal körül. Én csak annyit tudok, hogy önök nem tartanak velünk a hajóúton, ezt őszintén sajnálom, no, de önök tudják, én nem ütöm bele az orromat az önök ügyeibe.

Viszont engedje meg, szólt férjem, hogy a csalódás ellensúlyozására egy kis jóvátétellel szolgáljak, s ezzel előhúzta pénztárcáját. Nem, nem, tiltakozott a kapitány, és bókokkal árasztották el egymást, végül is férjem három-négy guineát nyomott erőszakkal a markába, így ért véget beszélgetésük.

De ez sem hozott számomra megnyugvást, felhők kezdtek sűrűsödni a fejem felett, kellemetlenségek vártak rám mindenfelől. Férjem előadta, mit hallott a kapitánytól, de szerencsémre úgy értette, hogy a kapitány csak a dolog felét mondta el, mégpedig a téves felét, ezért egy szót sem értett a kapitány célozgatásából, hiszen bizonyára a kapitány sem tudta, mit beszél, ezért férjem beérte annyival, hogy szóról szóra elmondta a kapitánytól hallottakat.

Hamarosan rátérek, hogyan vettem elejét, hogy férjem felfedezze zavaromat, egyelőre elég annyi is, hogy bár férjem nem értette meg a kapitányt, és a kapitány sem tudta, mit beszél, én nagyon is jól értettem mindkettőjüket, és az igazat megvallva, életem legnagyobb megrázkódtatása volt ez. Leleményességem folytán el tudtam leplezni meglepetésemet, a tűz mellett ültünk férjemmel egy kis asztalnál, kinyújtottam a karomat, mintha egy kanálért nyúlnék az asztal másik végébe, és az egyik gyertyát ledöntöttem az asztalról, utánakaptam, talpra ugrottam, ölembe nyúltam utána, és kezembe vettem a gyertyát. Jaj, Istenem, kiáltottam, tönkretettem a köntösömet, a gyertya teljesen összepiszkolta. Ez jó kifogás volt, hogy véget vessek a beszélgetésnek, és behívtam Amyt. Amy azonban nem jött, ezért így szóltam: Kedvesem, fel kell szaladnom, hogy levegyem a köntöst, hogy Amy kitisztíthassa. Férjem felállt, és egy kis szekrényből, melyben üzleti iratait meg a könyvét tartotta, elővett egy könyvet, és leült, hogy ezzel üsse el az időt.

Nagyon örültem, hogy el tudtam szabadulni, tüstént felszaladtam Amyhez, aki éppen egyedül volt. Istenem, Istenem, most végünk van. Ezzel sírva fakadtam, és sokáig egy szót sem bírtam kinyögni.

Be kell vallanom, hogy néhány tisztes gondolat ébredt bennem; eszembe jutott, milyen csodálatos tanúsága ez a gondviselés igazságosságának, milyen jól igazgatja a Gondviselés az emberek dolgait (a legkisebbtől a legnagyobbig), hiszen a legtitkosabb bűnökre is valamilyen előreláthatatlan véletlen folytán fény derül.

Másik gondolatom azt volt, milyen igazságos is, hogy bűn és szégyenkezés ilyen szorosan követik egymást, nemcsak kíséri a szégyen a bűnt, hanem következik is belőle, az elkövetett bűnre mindig botrány jön, és az emberi természet nem elég erős ahhoz, hogy elleplezze az elsőt, és elkerülje az utóbbit.

Mitévő legyek?, kérdeztem Amytől, amint visszanyertem a szavam. Mi lesz velem? És olyan hevesen kezdtem zokogni, hogy megint nem tudtam beszélni. Amy is úgy megrémült, hogy azt sem tudta, hol áll a feje, bár fogalma sem volt róla, mi bajom. Kérlelt, szedjem össze magam, ne zokogjak annyira, és beszéljem el, mi történt. Ha az úr feljön, mondta, meglátja, hogy asszonyom sírt, hogy fel van dúlva, és megkérheti, adjon számot az okáról. Újból kitörtem. Hiszen már mindent tud amúgy is, mindent, mindent tud! Minden kiderült, végünk van! Amy megkövülten nézett rám. Ha valóban mindent megtudott, akkor végünk van, de ez nem lehetséges. Nem is olyan lehetetlen, mondtam én, mondom, hogy végünk van, és egy kicsit magamhoz térve, előadtam férjem és a kapitány beszélgetését. Amy annyira felindult, hogy sírva fakadt, dühöngeni kezdett, káromkodott és átkozódott, mint az eszelős; szememre hányta, miért nem engedtem, hogy megölje azt a lányt, mikor akarta, ezért mindennek én vagyok az oka, és így tovább. Én azonban most sem egyeztem bele, hogy eltegyük láb alól a lányt, még a gondolatától is irtóztam.

Legalább félóráig vergődtünk így, és semmilyen eredményre nem jutottunk, hiszen semmit nem tudtunk tenni vagy mondani, ami célra vezetett volna. Ha bármilyen veszély leselkedett ránk, előre nem tudhattuk, honnan támad, ezért nem tudtuk megakadályozni, így sírással könnyítve magamon, eszembe ötlött, milyen kifogással hagytam magára férjemet az imént, ezért gyorsan levetettem a köntöst, mert azt mondtam, gyertyafolt esett rá, egy másikat vettem fel, és lesiettem.

Mikor már jó ideje lent voltam férjemmel, és láttam, hogy nem tér vissza a dologra, bátorságot vettem, és magam hoztam megint szóba. Kedvesem, ez a gyertyahistória félbeszakította elbeszélésedet, ugyan folytasd már. Milyen elbeszélést? Hát a kapitányról, hogy mit mondott. Ó, felelte, azt már befejeztem, csak annyit tudok, hogy a kapitány egy hiányos értesülését adta tudtomra, de én megmondtam neki, hogy gyermeket vársz, ezért nem utazhatsz. Láttam, hogy férjemet nem gondolkoztatja el az ügy, kitalálásnak véli, és mikor kétszer-háromszor végiggondolta, megzavarodott, nem tudott zöld ágra vergődni; végül is csak annyit vett ki a kapitány szavaiból, amit úgyis tudott, nevezetesen azt, hogy gyermeket várok, amit tiszta szívből kívánt.

Értetlensége szíverősítőként hatott rám, és előre elátkoztam azt a személyt, aki majd egyszer feltárja előtte a titkot. Láttam, hogy szívesen lezárná a históriát, mivel nem érdemes több szót vesztegetni rá, ezért magam is pontot tettem a dologra, mondván, hogy a kapitány bizonyára feleségétől hallott egyet-mást, aki bizonyára valaki másra gondolt, ezzel el is simult az ügy, és férjem szemében továbbra is a régi maradtam, pedig éppen itt éreztem magam a legnagyobb veszélyben. Volt azonban még két gondom: az első az, hogy a kapitány és férjem még egyszer találkozhatnak, és ismét szóba kerülhet a dolog; a második pedig az, hogy az orcátlan leány újból felkereshet, s hogyan akadályozzam meg, hogy szemtől szembe kerüljön Amyvel, ami legalább olyan nagy gondot okozott, mint bármi más, hiszen ha meglátja Amyt, ez éppen olyan végzetes veszedelmet jelent számomra, mintha minden mást kiderítene.

Ami az elsőt illeti, tudtam, hogy a kapitány legfeljebb csak egy hétig marad a városban, hajója berakodott, sőt már a torkolathoz is ért, neki pedig hamarosan követnie kell, ezért kieszeltem, hogy férjemmel együtt néhány napra elhagyom a várost, hogy semmiképpen se találkozhassanak össze.

Legnagyobb gondom az volt, hova utazzunk. Végül North Hallt szemeltem ki, nem azért, hogy gyógyvizet igyam, hanem mert szükségem van a jó levegőre. Férjem, aki mindent aszerint cselekedett, hogy kedvemben járjon, készségesen beleegyezett, és másnap reggelre rendelt kocsit; de miközben intézkedtünk, elejtett egy szót, ami nyilvánvalóan egész tervemet felbontotta: kért, hogy várjak másnap délutánig, mert reggel még szeretne beszélni a kapitánnyal, s átadni neki néhány levelet, de dél körül már újra itthon lehet.

Hogyne, mondtam, ennek semmi akadálya, de csak színleltem, szívem és hangom külön utakon járt, hiszen eltökéltem, hogy minden erővel megakadályozom, hogy még csak egyszer is újra találkozhassék a kapitánnyal.

Ezért este, röviddel az előtt, hogy aludni tértünk, úgy tettem, mintha más ötletem támadt volna, és nem akarózna North Hallba mennem, hanem inkább máshová. Azt mondtam, félek, hogy üzleti ügyei nem engedik, hogy velem tartson; ő pedig tudni akarta, hova kívánkozom. Mosolyogva válaszoltam, ezt nem mondhatom meg, mert még fennakadást okoznék üzleti ügyeiben. Hasonló derűvel, csak nálam sokkal nagyobb őszinteséggel azt felelte, hogy semmilyen üzleti ügy nem lehet olyan fontos számára, mint az, hogy velem tartson, ahová csak kívánkozom. De hiszen beszélni akarsz a kapitánnyal még indulása előtt. Nos, ez igaz, mondta, és szünetet tartott, majd hozzátette: Tudod mit, ezt bármelyik megbízottam elintézheti, adok vele egypár sort, csak arról van szó, hogy néhány rakománylistát írasson alá vele, ezt könnyen megteheti. Mikor láttam, hogy már túljutottam a nehezén, kicsit megnyugodtam. De kedvesem, mondtam, egy órára sem akarlak elvonni ügyeidtől, inkább elhalasztom egy vagy két héttel az én kedvtelésemet, mintsem benned kellemetlen gondolatok támadjanak. Nem, nem, egy órával se halaszd el miattam, hiszen közbenjáró útján mindenkivel tárgyalhatok, egyedül feleségemmel nem. Ezzel karjaiba zárt és megcsókolt. Minden vérem az arcomba szökött, mikor elgondoltam, milyen őszintén, milyen gyengéden fogta át ez a jóságos úr a világ legképmutatóbb, legálnokabb teremtését. Csupa gyengédség, jóság és őszinteség volt, bennem pedig más se lakozott, csak színlelés és szélhámosság, színészkedés, áltatás csak azért, hogy fátylat boríthassak néhai bűnös bujaságomra, s megakadályozzam, hogy ez neki tudomására jusson: nőstény ördögöt ölel át, aki huszonöt éve a pokol nyelvét beszéli, bűnt bűnre halmoz. Ha ezt megtudja, el kell hogy riadjon tőlem, nevem puszta említésétől is, de nem volt kiút, azzal nyugtattam magamat, hogy egyedül az én dolgom, mi voltam azelőtt, s ezért mindenki elől lepleznem kell előéletemet. Csak úgy tehetek kedvére, ha hátralévő napjaimat erényesen élem le (de még ezzel sem tettem jóvá a múltat); ezt szilárdan eltökéltem, még ha a legnagyobb kísértés környékez is meg, mint ahogy erre sor is került, és alapos okom támadt, hogy meginogjak. De erről később.

Mikor férjem ilyen előzékenyen lemondott terveiről az enyéim érdekében, elhatároztuk, hogy másnap korán reggel útnak indulunk. Azt mondtam, ha neki is tetszik, menjünk Tunbridge-be, és ő szokásos előzékenységével a legnagyobb örömmel beleegyezett, csak azt fűzte hozzá, hogy ha én nem Tunbridge-et javasoltam volna, ő Newmarket mellett szavazott volna, ott tartózkodott ugyanis akkor az udvar, és temérdek a választék nagyszerű látnivalókban. Újabb álszent kibúvóval álltam elő, mert úgy tettem, mintha a kedvéért oda is szívesen mennék, noha ezer font ellenében sem mentem volna még a környékére sem, hiszen a legnagyobb kockázat lett volna olyan helyre tennem a lábamat, ahol annyi személy ismerhetett volna fel. Kis idő múltán azt mondtam, hogy Newmarket bizonyára túlságosan zsúfolt, és nehezen találnánk szállást, azonkívül én nem lelném örömömet abban, hogy az udvari népség-katonaság éppen ott tartózkodik, ha neki ez kedvére is lenne; azért ha jónak látja, halasszuk ezt egy másik alkalomra, mégpedig Hollandiába menet, mert Harwich felé kerülhetnénk egyet Newmarket és Bury irányában, és végül Ipswichben szállhatnánk tengerre. Éppoly szívesen lemondott arról, ami nem kedvemre való, amilyen könnyen ráállt, amit én jónak láttam, és ezért a legnagyobb készséggel a kapuhoz rendelte a kocsit másnap reggelre, hogy Tunbridge-be induljunk.

Tervem kettős volt. Először is meg akartam akadályozni, hogy férjem találkozzék a kapitánnyal, másodsorban pedig magam is szökni akartam, nehogy az orcátlan leány, kész veszedelem számomra, újból betoppanjon, mint ahogy barátnőm hite szerint erre bizonyosan sor került volna, és valóban, két-három nappal elutazásunk után meg is történt.

Mikor így elrendeztem, hogy másnap elinduljunk, egy tennivalóm maradt, mégpedig az, hogy hűséges ügynökömet, a kvéker asszonyt kioktassam, mit mondjon kínzómnak (mert később még inkább annak bizonyult leányom), hogyan szerelje le, ha többször is felkeres.

Hajlottam rá, hogy Amyt is hátrahagyjam, hogy a kvéker asszony segítségére legyen, hiszen ő tökéletesen tisztában volt vele, szükség esetén mit kell tennünk; Amy szinte könyörögve kért is, de valamilyen titkos ösztön dolgozott bennem, nem mertem itthon hagyni, gondoltam, még képes eltenni láb alól azt a fruskát, még gondolatban is reszketett a lelkem, noha később Amy mégis megtette, amint azt idővel részletesen el fogom beszélni.

Igaz, legalább annyira pokolba kívántam, mint ahogy a beteg ember kívánja pokolba harmadik napja tartó lázát, és ha természetes úton valahogy a sírba kerül, valami betegség révén, nagyon kevés könnyet ontottam volna érte. Nem süllyedtem még odáig, a megátalkodott gonoszság olyan fokára, hogy gyilkosságot kövessek el, méghozzá saját leányom vérét ontsam, sőt ilyen barbár gondolat sem kerülgetett soha. Amy azonban mégis véghez vitte tudtom nélkül, és ha el is átkoztam ezerszer, mást nem tehettem, mert ha Amyt elüldözöm, magamat gyilkolom meg. De ez a tragédia több helyet kíván, ezért egyelőre visszatérek utazásunk történetéhez.

Kedves barátnőm, a kvéker, nagyon jóságos volt, és tisztességgel mindenre vállalkozott, amivel egyenes módon szolgálatomra lehetett, tisztességtelen eszközökhöz azonban természetesen a világért sem nyúlt volna. Ahhoz, hogy nyugodtan azt mondhassa leányomnak, nem tudja, hová mentem, az is kellett, hogy ne adjam tudtára, és mert teljes biztonságot akartam ebben a tekintetben, meghagytam, mondja, úgy hallotta, arról beszéltünk, hogy Newmarketbe utazunk. Nagyon megtetszett neki az ötlet, és a többit rá is hagytam, cselekedjék, ahogy jónak látja; csak arra figyelmeztettem, ha a lány újra szóba hozza a Pall Mallt, terelje másra a beszédet, mondja azt, hogy véleményünk szerint fölösleges ezt annyit emlegetni; a hölgy (vagyis én) meglehetősen zokon vette, hogy egy szajhához, színésznőhöz hasonlították, és így tovább; ezzel érje el, ha lehet, hogy ne hozza többé szóba a dolgot. Bár nem mondtam meg kvéker barátnőmnek, milyen címre írhat, hol leszek, de hátrahagytam egy lepecsételt ívet, hogy cselédje majd adja át neki, amelyben megadtam Amy címét, s ezzel a magamét is.

Néhány napra rá, hogy elutaztunk, a türelmetlen leány ismét megjelent azzal az ürüggyel, hogy egészségem iránt érdeklődik, tudni szeretné, velük utazom-e, és így tovább. Megbízható kvéker ügynököm otthon volt, és kimérten fogadta a kapuban. Közölte vele, hogy a hölgy nem tartózkodik a házban.

A lánynak elakadt a szava jó időre, de kis tétovázás után, miközben elgondolta, hogy mit mondjon, észrevette, hogy barátnőm már türelmetlen, mintha orra előtt be akarná csukni az ajtót, ami a lány elevenébe vágott. Az óvatos kvéker még csak be sem engedte, mert számított rá, hogy a leány, egymaga lévén, a szokásosnál orcátlanabb lesz, és azzal nyugtatta magát, hogy én nem bánom, akármilyen foghegyről bánik is vele.

De nem lehetett tőle egykönnyen megszabadulni. Azt mondta, ha Lady ... nincs itthon, akkor vele, vagyis a kvéker asszonnyal szeretne néhány szót váltani. Erre udvariasan, de hidegen behívta, és a lánynak több sem kellett. Megjegyzendő, hogy kvéker barátnőm nem a legszebb szalonba vezette a lányt, mint az első látogatás során, hanem egy kis udvari szobába, ahol általában a cselédek tartózkodtak.

A lány eleinte folyton azt erősítgette, hogy én a kvéker állítása ellenére is a házban tartózkodom, csak nem akarom őt fogadni; hevesen kérlelte a kvékert, legalább két szót hadd beszélhessen velem, és könyörgését könnyek is kísérték.

Nagyon sajnálom, mondta segítőtársam, a kvéker, ön nagyon rosszat gondolhat felőlem, ha feltételezi, hogy hazudtam önnek, amikor azt mondtam, Lady ... nincs itthon, holott mégiscsak itthon van. Higgye el, én nem élek az efféle eszközökkel, és Lady ... sem kívánja ezt tőlem. Ha valóban itt tartózkodna, ezt tüstént elismertem volna.

A leány csak annyit mondott, hogy életbevágó ügyben kellett volna velem beszélnie, és ismét sírva fakadt.

Látom, nagy gondban lehet kegyed, mondta a kvéker, szívesen segítenék, de ha csak személyesen segíthet Lady ... kegyeden, nos, ezt nem áll módomban megadni.

Remélem, mégis módjában áll, szólt a lány, mert ez nagyon fontos számomra, ha nem sikerül, végem van.

Bizony nem szívesen hallom ezt, mondta kvéker barátnőm, de miért nem vonta őt kegyed akkor félre, amikor legutoljára itt járt?

Nem volt rá alkalmam, hogy négyszemközt beszéljek vele, a társaság színe előtt pedig ezt nem hozhattam szóba; ha csak két szót beszélhettem volna vele négyszemközt, a lába elé vetettem volna magam, és áldását kértem volna.

Milyen meglepő, egy szót sem értek a dologból, mondta a kvéker asszony.

Ó, könyörüljön meg rajtam, ha van magában jóság, ha meg tudja szánni a nyomorultakat, mert elpusztulok, végem van!

Kezdek megrémülni ezeken a szenvedélyes kifejezéseken, így az asszony, bizony még mindig nem értek semmit.

Hát nem érti!, ő az anyám, az édesanyám! Csak éppen nem fogad el lányául.

Anyja kegyednek?, kiáltotta a kvéker, és nagyon megindult; micsoda meglepetés, honnan veszi ezt?

Csak annyit állítok, amit mondtam, és megismétlem: az anyám ő, de nem fogad el lányául, és özönleni kezdtek szeméből a könnyek.

Nem fogadja el kegyedet!, és a jóságos kvéker asszony is sírva fakadt. De hiszen azt állítja, hogy sohase ismerte, sohase látta.

Lehet, hogy nem ismer, de én annál jobban ismerem őt. És tudom, hogy az anyám.

Ez lehetetlenség! Rejtvényekben beszél kegyed, mondta kvéker barátnőm, magyarázza csak meg egy kissé ezt a dolgot!

Örömest, szólt a lány, meg tudom én ezt magyarázni. Biztos vagyok benne, hogy ő az anyám. Mit meg nem tettem, hogy megtaláljam, de ha most vesztem el újra, mikor már annyira bizonyos volt, hogy felleltem, ebbe még inkább megszakad a szívem.

De ha valóban anyja kegyednek, hogyan lehetséges, hogy nem ismeri?

Hogyan? Kisgyerek koromban látott utoljára, azóta nem.

És kegyed sem látta azóta?

De láttam, mégpedig nem is ritkán, mert amikor Lady Roxana néven élt, nála szolgáltam, csak akkor még nem tudtam, ki ő nekem, ő sem ismert engem. Minden azóta derült ki. Nincs egy Amy nevű komornája?

A becsületes asszonynak földbe gyökerezett a lába erre a kérdésre.

Jó néhány komornája van, de nem tudom mindegyiküknek a nevét.

Kedvenc komornájára gondolok, nem Amynek hívják?

Nos, nem szeretem, ha vizsgáztatnak, de hogy ne értse félre vonakodásomat, azt felelem, nem tudom, hogyan hívják ezt az asszonyt, azt tudom, hogy Cherrynek szólítják.

(Megjegyzendő, férjem adta tréfából neki ezt a nevet házasságunk napján, és azóta így szólítottuk, ezért a kvéker asszony állítása pontosan megfelelt a valóságnak.)

A leány alázatosan bocsánatot kért, ha kérdése sértő lett volna, nem akart udvariatlan lenni, és vizsgáztatni sem akarta a hölgyet, de olyan izgalmakon ment keresztül, hogy azt sem tudja, mit beszél, mit cselekszik; nem akar kellemetlenkedni, de könyörögve kéri, ha keresztény és ha tisztes asszony, anya, gyermekei vannak, könyörüljön meg rajta a szíve, és ha csak teheti, legyen segítségére, hogy adandó alkalommal szót válthasson velem.

A jólelkű kvéker asszony később elmondta nekem, annyira megindította a lány kérése, hogy könnyek szöktek a szemébe, de azt kellett mondania, nem tudja, hová mentem, írni sem tud nekem, de ha visszatérek, nem mulasztja el, hogy beszámoljon beszélgetésünkről és hozzátegye még, amit jónak lát, és feleletet kérjen tőlem, ha hajlandó vagyok válaszolni.

Ekkor a kvéker asszony arra kérte a lányt, szolgáljon néhány részlettel, mondja el az egész csodálatos történetet, mire a lány elejétől végig elbeszélte, hogyan nyomorogtak, milyen nyomorúságos körülmények között nevelkedett, aztán szolgált Lady Roxana házában, majd Mrs. Amy segítségét, amiből arra következtet, sőt ő maga is elismerte, hogy ő édesanyja komornája, illetve ő volt Lady Roxana komornája; együtt tértek vissza Franciaországból, és jó néhány más körülmény is azt bizonyította, hogy Lady Roxana nem más, mint a tulajdon édesanyja, és azonos a kvéker házában élő Lady ... személyével, vagyis az a hölgy, akinek a házában valaha szolgált.

Jó kvéker barátnőm nagyon megrökönyödött, nem tudta, mit mondjon, de annál jobb barátom volt, hogysem hitelt adjon olyasvalaminek, amiről nem tudja bizonyosan, hogy igaz, s amennyiben mégis az, nyilvánvalóan eltitkolni akartam, ezért elhatározta, kiveri a dolgot a leány fejéből. Azzal a gyatra érvvel kezdte, hogy a leánynak alig van bizonyítéka, és nagy merészség édesanyjának mondani egy olyan személyt, aki toronymagasan áll felette, ráadásul mindezt elégséges bizonyítékok híján; hite szerint a házában élő hölgy nem olyan személy, aki bármit is takargatna, ezért fel sem tételezhető, hogy a hölgy megtagadná leányát, ha valóban édesanyja lenne; bőségesen gondját tudta volna viselni leányának, ha tudja, hogy az övé, azonkívül a hölgy végighallgatta, amit a leány Lady Roxanáról elbeszélt, s a legkevésbé sem adta tanújelét, hogy azonos lenne vele, ráadásul az említett léha hölgyet mélységesen el is ítélte; bizonyosan nem is vállalná soha, hogy azonos ezzel a feslett nőszeméllyel, miután joggal kipellengérezte.

A kvéker asszony azt is elmondta, hogy lakója, vagyis én, nem lehetek szajha, hiszen egy báró hites felesége vagyok, és meggyőződése, hogy mi sem áll tőlem távolabb, mint a leírt nőszemély jelleme. Hozzátette, hogy egy másik bizonyítéka is van, mégpedig az, hogy a leány huszonnégy évesnek mondta magát, és azt is állította, hogy van még két nővére, ezért édesanyja csak koros asszony lehet, márpedig bárki megmondhatja, hogy a hölgy még fiatal, negyvenévesnél nem lehet idősebb, ha ugyan annyi, íme most is gyermeket vár; ezért nem feltételezhető, hogy ez a hölgy legyen a leány anyja. Ha tanácsolhatok valamit, mondta végezetül, tegyen le erről a gondolatról, ez olyan képtelen feltételezés, ami csak megzavarja kegyed fejét, mert szemmel láthatólag nagyon is izgatott.

De mi haszna, a leány ragaszkodott hozzá, hogy beszélhessen velem, a kvéker asszony pedig továbbra is állította, nem tudja, hova mentem, és mivel a lány egyre jobban erősködött, felháborodva azt mondta, nem hisz neki, és ha tudná is, hova mentem, csakis akkor közölné vele, ha én erre engedélyt adtam volna. De mert még annyit sem mondott, hova megy, ezzel nyilván azt jelezte, hogy senkinek nem kívánja az orrára kötni; végül felemelkedett helyéről, ami annyit jelentett, hogy szívesen venné, ha a lány is felállna, s ennél nyilvánvalóbban már csak úgy lehet felszólítani valakit a távozásra, ha ajtót mutatunk neki.

A leány erre azt felelte, nem is várta, hogy története megindítsa a hölgyet (vagyis a kvékert), vagy megessen rajta a hölgy szíve. Szerencsétlenségére mikor előző alkalommal egy szobában volt velem, nem vont félre, nem vetette magát lábam elé, hogy könyörögve kérjen, ne tagadjam meg tőle anyai gyengédségemet; de mert elszalasztotta ezt az alkalmat, kivárja, amíg másik kínálkozik; a kvéker asszony szavaiból arra következtetett, édesanyja nem örökre hagyta el szállását, csak vidékre utazott, hogy egy kis jó levegőt szívjon, ezért elhatározta, kóbor lovag módjára bejárja az ország összes üdülőhelyét, még Hollandiát is végigkutatja, míg meg nem talál; mert biztos benne, ha meggyőz, hogy a gyermekem, nem taszítom el magamtól, és abban is biztos, vagyok annyira jóságos és könyörületes, hogy nem hagyom elpusztulni saját testemből, véremből való leányomat. Amikor megfogadta, hogy Anglia összes üdülőhelyét bejárja, név szerint is elsorolta őket, Tunbridge-dzsel kezdte, éppen azzal a hellyel, ahol voltam, majd Epsommal, North Hall-lal, Barnettel, Newmarkettel és Buryvel folytatta, és végül Bath-szal végezte, s ezzel eltávozott.

Hű segítőtársam tüstént levelet írt nekem, de becsületessége kellő ravaszsággal is párosult; rögtön eszébe jutott, akár igaz, akár nem ez a történet, nem való férjem kezébe; nem tudta, mi voltam azelőtt, mi néven szólítottak, azt sem tudta, mennyi ebből az igazság, ezért arra gondolt, ha titok, úgy illik, hogy magam döntsem el, mit mondok el belőle férjemnek; ha pedig nem titok, akkor várhat, ezért a leghelyesebb az lesz, ha minden marad a régiben, és a történet nem kerül beleegyezésem nélkül senki tudtára. Ez az elővigyázatosság nagy jóságról és leleményességről tanúskodott, mert az is megeshetett volna, hogy éppen nem magamban vagyok, mikor a levelét kézhez kapom; és bár férjem nem nyitotta volna fel, meglehetősen furcsa, ha eltitkolom előtte a levél tartalmát, mikor minden más ügyemben annyira nyílt voltam vele.

E bölcs elővigyázatosság folyományaként jó barátnőm csak néhány szóban emlékezett meg az orcátlan fiatal lány újabb látogatásáról, és megírta, üdvös lenne, ha Cherryt nélkülözni tudnám, és Londonba küldeném, mármint Amyt, mert szüksége lenne rá.

A levél Amy kezébe került először, majd biztonságosan eljutott hozzám, és bár egy kicsit megrémültem tartalmán, azt a nagy veszélyt, hogy ez a szemtelen kullancs bármelyik percben rám bukkanhat, akkor még nem is sejtettem; és a kockázat még nagyobbá vált, mikor csak két hét múltán küldtem Londonba Amyt, mert Tunbridge-ben legalább olyan biztonságban tudtam magamat, mintha Bécsbe szöktem volna.

Hűséges kémem (mert kvéker barátnőm leleményessége folytán ezt a szerepet töltötte be), mondom, barátnőm körültekintő viselkedése volt jelen szükségemben az egyetlen biztonságom, mikor magam szinte nem is őrködtem biztonságom felett, mert mikor Amy nem érkezett meg, és a kvéker asszony nem tudhatta, mikor kezdi el a leány tervezett kutató körútját, küldöncöt szalasztott a kapitány feleségének házához, ahol a leány lakott, hogy magához hívassa. Az pedig mohón követte a küldöncöt, azt remélve, hogy visszatértem a városba.

A tőle telhető legnagyobb elővigyázatossággal, minden hazugság nélkül elhitette a leánnyal, hogy vélhetőleg hamarosan hallani fog felőlem, és úgy emlékszik, annak idején gyakran szó esett arról, milyen kellemes, egészséges Bury környéke, milyen jó arra a levegő, meg Newmarket környékén milyen szépek a dombok, völgyek, milyen jó társaság gyűlik ott össze az udvar körül, míg a leány arra a gondolatra nem jutott, hogy csakis ott tartózkodhatom, mert tudta rólam, hogy élek-halok a társasági életért.

Félreért, leányom, nem akarom ezzel azt mondani, hogy az a személy, aki után érdeklődik, ott tartózkodik, nem is hiszem, hogy ott lenne. A leány elmosolyodott és közölte, mindennek ellenére ő tudja, amit tud. A kvéker asszony így szólt nagy komolyan: Nem teszi jól kegyed, hogy mindenben kételkedik, amit mondok, és semmiben sem hisz. Ünnepélyesen kijelentem, hitem szerint nem oda mentek, ezért, ha odamegy, és kudarcot vall, ne engem hibáztasson. A kvéker tudta jól, ha ez a kijelentése csökkenti is a lány gyanúját, egészen nem oszlatja el azt, mert az csak nevetett; mindenesetre legalább addig gondolkodóba ejtette, amíg Amy ismét Londonban lesz, s ennél több nem is kellett.

Mikor Amy megérkezett, elhűlve hallgatta végig a kvéker asszony elbeszélését, és valamilyen úton-módon engem is értesített. De nagy örömömre csak azt írta meg, hogy a leány először nem Tunbridge-be, hanem Newmarketbe vagy Burybe megy majd.

Mégis nagy nyugtalanság fogott el, végtére is a leánynak eltökélt szándéka volt, hogy az egész országot bejárja utánam, sehol nem érezhettem biztonságban magam, még Hollandiában sem, ezért végképp nem tudtam, mit tegyek; üröm keveredett minden örömömbe, mert a nőszemély állandóan az eszemben járt, s üldözött, mint valami gonosz szellem.

Amy majdhogynem eszét vesztette mérgében. Reszketett, hogy a leány betoppan, és megláthatja őt, ezért minduntalan Spitalfieldsbe szökött, előző szállására, nehogy véletlenül összeakadjanak; végül arra a kényszerű elhatározásra jutott, hogy egyenesen a kapitány redriffi házába megy, s beszél a lánnyal; őrült lépés volt ez, de maga Amy is közel állt az őrülethez, ezért másként nem is cselekedhetett. Ha megtalálta volna a lányt Redriffben, az ebből sejtette volna, hogy a kvéker figyelmeztette Amyt, és ez nem húzott volna ki bennünket a csávából, sőt inkább amellett szólt volna, hogy feltételezései megfelelnek a valóságnak. De a dolgok szerencsésebben alakultak, mint vártuk, mert mikor Amy kiszállt a kocsiból, hogy gyógyvizet igyék Tower Wharfnál, összetalálkozott a lánnyal, aki éppen kiszállt a redriffi hajóból. Amy úgy tett, mintha szótlanul készülne elhaladni mellette, bár szemközt kerültek egymással, s nem is állíthatta volna, hogy nem vette észre, annál kevésbé, mert a leány egyenesen szembe nézett vele. Amy azonban elfordította megvetően a fejét, és úgy tett, mintha tovább készülne menni; a lány viszont megállította, beszélni kezdett hozzá, sőt udvariasan üdvözölte.

Amy hidegen, sőt haragosan válaszolt, és néhány szó után, miközben ott álltak az utcán, a leány megjegyezte, úgy tűnik, a hölgy haragszik rá, és nem állt volna meg beszélni vele. Még csodálkozol rajta?, szólt Amy, azok után, hogy annyi jót tettem veled, és te így viszonoztad? A leány mintha fel sem vette volna, így válaszolt: Éppen önhöz igyekeztem. Hozzám?, kiáltott Amy, mit jelentsen ez? A lány bizalmas hangnemben válaszolt: Nos, éppen az ön szállására igyekeztem.

Amy végképp felbőszült, de úgy vélte, helyesen teszi, ha nem mutatja ki dühét, mert már kialakult fejében egy végzetes, gonosz terv, amit nem is sejtettem, csak amikor már késő volt, hiszen Amy nem is merte velem megtanácskozni; annyiszor kijelentettem, ellentmondást nem tűrve, hogy a haja szála se görbüljön a lánynak, s így Amy úgy döntött, hogy beleegyezésem nélkül jár végére a dolognak.

Hogy ezt véghezvihesse, nyájas szavak mögé kezdte rejteni haragját, és mikor a leány megemlítette, hogy éppen Amy szállására igyekezett, Amy mosolyogva egy evezős csónakot rendelt Greenwich felé, s kedvesen felszólította, ha úgyis egy irányba igyekeznek, menjenek együtt, hiszen éppen hazafelé tart, és egyedül van.

Amy olyan magabiztosan viselkedett, hogy a lány nem tudta, mit válaszoljon, de mennél inkább tétovázott, Amy annál erőszakosabb lett, és jóságosan ösztökélte, ha szállására nem is kísérné el, legalább tartson vele csónakon, a visszaútját is szívesen megfizeti: röviden, Amy rábeszélte, hogy induljanak együtt Greenwichbe.

Teljességgel bizonyos, hogy Amynek éppúgy semmi keresnivalója nem volt Greenwichben, akárcsak nekem; voltaképpen nem is oda indult, csakhogy bennünket már a végsőkig ingerelt a fruska arcátlansága.

Amint a csónakba léptek, Amy szemére kezdte vetni a lánynak, milyen hálátlan és modortalan irányában, aki pedig annyi jót tett vele, és ezért megkérdezné, mik is a szándékai, mit vár erőszakos viselkedésétől, mit akar elérni. Tüstént szóba került Lady Roxana. Amy tréfával ütötte el a dolgot, tovább fecsegett, és csak úgy mellékesen megkérdezte, megtalálta-e már a lány Lady Roxanát.

Nagyon meglepődött azonban, és dühbe is gurult, mikor a leány kereken kijelentette, nagyon hálás azért, amit Amy tett érte, de kéri, ne tartsa őt olyan ostobának, hogy elhiggye, mindezt önszántából cselekedte, ő (a lány) tudja jól, hogy Amy édesanyja utasítására segítette. Legyen tisztában vele (Amy), hogy nem téveszti össze az utasító személyt az utasítás végrehajtójával, esze ágában sincs a végrehajtónak hálálkodni, mikor egyedül a rendelkező személynek tartozik hálával. Nagyon jól tudja, kicsoda Amy, és kinek a parancsait teljesíti. Ismeri Lady ...-t is (és jelenlegi nevemet említette), és ebből megítélheti Amy, vajon kinyomozta-e édesanyja személyét vagy sem.

Amy a Temze fenekére kívánta, s ha nem lett volna néhány hajós a csónakban, és szemtanúk nélkül megteheti, utólag megesküdött rá, azon nyomban a folyóba löki. Engem nagyon feldúlt, mikor értesültem a históriáról, és már-már azt gondoltam, semmi sem hárítja el, ez okozza vesztemet; de mikor Amy megvallotta, hogy a folyóba akarta lökni leányomat, minden dühöm Amy ellen fordult. Majdnem harminc éve szolgált, és mindig a leghűségesebb társam volt. Igen, hűséges volt hozzám, mert akármilyen gonoszság lakott is benne, hozzám mindig hű maradt, ezzel a dühével meg aljas tervével is csak engem akart szolgálni, óvni akart egy nagy veszedelemtől.

Akárhogyan is, hallani sem tudtam, hogy szerencsétlen leányom meggyilkolásáról beszél, és magamon kívül felpattantam székemből; haragosan kiparancsoltam a szobából és a házból; megmondtam neki, hogy megelégeltem, nem tűröm tovább, és soha többé nem akarom látni. Már azelőtt is fejéhez vágtam, hogy ocsmány gyilkos, és szennyes a lelke. Láthatta, hogy még csak hallani sem akarok ilyesmiről, és nagyobb arcátlanságot el sem tudok képzelni, mint hogy nekem, akiről tudta, hogy a leány anyja vagyok, ilyesmivel hozakodjon elő, elég gonoszság kellett, hogy ezt kitervelje, de azt feltételezni, hogy hajlandó leszek közreműködni benne, ahhoz azt kellett hinnie, hogy én még nála is tízszerte gonoszabb vagyok; a leány igazat állít, senkinek sem vétett, semmit sem róhattunk fel bűnéül, pusztán saját életem vétkei miatt kellett eltitkolnom előle kilétemet, meggyilkolni azonban soha nem fogom gyermekemet, még ha pusztulás fenyegetne is emiatt. Amy kurtán-furcsán válaszolt: Nem-e? Ő annál inkább, amint alkalom nyílik rá, és e szavaira adtam ki az útját. Amy össze is csomagolt, eltávozott, majdnem örökre. De erről a maga helyén, most hadd térjek vissza Amy és a lány greenwichi útjára.

Egész úton civakodtak, a lány kitartott amellett, hogy én vagyok az anyja, Amynek is elmondta, hogyan éltem én a Pall Mallen, sőt mindent tudott rólam abból az időből is, amikor már nem szolgált nálam, hogyan kötöttem házasságot, ami rosszabb, nemcsak azt tudta, ki jelenlegi férjem, hanem azt is, hol élt annak előtte, Rouenban, Franciaországban. Párizsi éveimről nem tudott semmit, azt sem, hogy hova készülünk áttelepülni, nevezetesen Nimeguenba, de azt Amy tudtára adta, ha Angliában nem talál meg, Hollandiába is követ.

Greenwichben kiszálltak, és Amy egy kis parkba vezette, ahol az eldugott sétányokon több mint két órán keresztül sétáltak, amit azért rendezett így Amy, mert félt, hogy az emberek észreveszik, milyen hévvel vitatkoznak.

Séta közben a park déli részén egy elvadult bozóthoz értek, és Amy felszólította a lányt, kövesse a fák közé. A lány egy tapodtat sem mozdult, nem volt hajlandó követni Amyt.

Amy elmosolyodott, és megkérdezte a lánytól, mi baja. Az csak annyit válaszolt, nem tudja, hol jár, nem tudja, hova akarják vinni, ezért nem megy tovább, s ezzel minden teketória nélkül sarkon fordult, és sietve visszafelé indult. Amy nem titkolta meglepetését, utánaszólt, mire a lány megállt, és bevárta Amyt, aki megkérdezte tőle, mit jelentsen ez.

A lány vakmerően kijelentette, maga se tudja, miért, de attól tart, hogy Amy meg akarja ölni; nem bízik benne, s egyedül soha többé nem találkozik vele.

Amy erőt vett magán, visszafojtotta haragját, tudva, milyen sok függ ettől. Kigúnyolta a lányt bolond félelméért, és megmondta, miatta soha ne nyugtalankodjék, ő nem akar ártani, sőt jót cselekedne vele, ha hagyná, de látva, milyen önfejű természete van, nem fáradozik tovább, többet nem is akar találkozni vele, és azt is megígérheti, hogy nemcsak ő, de bátyja és nővére sem fog többet felőle hallani, ezért meglehet az az elégtétele is, hogy a sajátján kívül bátyja és nővére balsorsát is előidézte.

Ez hatott, és a lány kijelentette, hogy ami őt magát illeti, ő már keresztülment sok mindenen, és el van készülve rá, hogy tovább küszködjék, de rossz arra gondolnia, hogy miatta szenvedjen bátyja és nővére, és ehhez még néhány elérzékenyült szót is fűzött. Amy azonban figyelmeztette, elsősorban rajta múlik a dolog, mert ő a legfontosabb hármójuk közül, Amy tudott volna testvérei hasznára lenni, ám cserébe a lány lehetetlen viselkedéséért, most már egyikük érdekében sem tesz semmit. Neki pedig nincs mit tartania tőle, mert soha többet nem lesz alkalma találkozásra. A lány mellesleg szólva nem tartotta ehhez magát, mert ennek utána mégis felkereste Amyt; éppen eggyel többször, mint kellett volna, de erről a maga helyén.

Mindketten lehiggadtak kissé ezután, és Amy egy greenwichi házba vitte a lányt, ahol talált rá alkalmat, hogy a leányt magára hagyva megbeszélje a háziakkal, mondják majd azt, hogy ő itt rendes bérlő; azzal visszatért a szobába, közölvén, itt lakik, ha a lány vagy bárki más fel akarja keresni. Ezzel elbocsátotta a lányt, utána bérkocsit szerzett, és tüstént Londonba hajtatott, a lány pedig lement a partra, és hajóval indult haza.

Amy ezzel a beszélgetéssel nem érte el célját, mert nem tudta eltéríteni a lányt, hogy továbbra is nyomozzon utánam, és bár az én fáradhatatlan barátom, a kvéker asszony három-négy napig feltartotta, mégis kénytelen voltam elhagyni Tunbridge-et, csak azt nem tudtam, hova menjek. Aztán mégis egy Woodford nevezetű faluban szálltam meg Epping Forest közelében, ahol hat hétig maradtam, egészen addig, amíg úgy nem éreztem, hogy az a fruska már biztosan feladta a kilátástalan küzdelmet.

Hű kvékerem itt értesített, hogy a leány Tunbridge-ben is járt, megtalálta volt szálláshelyemet, a háziaknak is előadta keserves történetét, majd visszatért Londonba mint ez várható volt, de a kvéker azt válaszolta, hogy semmit nem tud rólam, ami igaz is volt. Intette a lányt, hagyjon fel vadászatával, ne tegyen úgy, mintha tolvajokat üldözne, törődjék bele, ha egyszer nem akarom látni, akkor nem is tud rákényszeríteni, hogy fogadjam, és ha így viselkedik, bizonyosan végleg lehetetlenné teszi magát. Ilyen és effajta beszédekkel kissé lecsillapította, és a kvéker szerint minden remény megvolt rá, hogy a lány felhagy zaklatásaival.

Ekkor történt, hogy Amy beszámolt a greenwichi út eseményeiről, és arról, milyen komolyan megfordult agyában, hogy vízbe öli a lányt, méghozzá olyan eltökéltnek tűnt szándéka, hogy feldühödtem, és végleg kiadtam az útját, mint ezt már leírtam. Amy tehát eltávozott, még csak annyit sem mondott, hova, merre megy. Ezen elgondolkodtam, beláttam, hogy most már végképp nincs se segítőtársam, se bizalmasom, akivel megbeszéljem a dolgaimat, aki tájékoztatna, egyedül kvéker barátnőm maradt. Mindez nagyon nyugtalanított.

Csak vártam, vártam, révedeztem napról napra, még mindig hittem benne, hogy Amy meggondolja a dolgot, és előbb-utóbb vagy visszatér, vagy hírt ad magáról, de tíz napig semmit nem hallottam felőle. Elvesztettem a türelmemet, éjjel nem tudtam elaludni, nappal nem tudtam pihenni, fel nem foghattam, mit tegyek. Hű kvékeremet nem mertem felkeresni Londonban, nehogy összetalálkozzam kullancs leányommal, és ahol voltam, oda semmiféle hír nem érkezett, ezért elhitettem férjemmel, hogy a kvéker bizonyára szomorkodik egyedül, ezért hozassuk el kocsival.

Mikor megérkezett, nem is mertem megkérdezni, azt sem tudtam, hol kezdjem beszélgetésünket, ő azonban magától elkezdte: a leány azóta háromszor-négyszer is zaklatta, hogy kicsikarja belőle hollétemet, látogatásai már terhére voltak, s kénytelen volt kimutatni haragját, sőt megmondta neki kereken, akár ne is fárassza magát tovább, mert ő (a kvéker) már akkor sem mondana neki semmit, ha tudna valamit; erre a lány türelmetlensége kissé alábbhagyott. De barátnőm kijelentette, nem volt helyes saját kocsimat küldenem érte, mert úgy véli, mégpedig van rá elég oka, az a leány éjjel-nappal figyeli kapuját, őt magát is, ahányszor csak ki- vagy bemegy; annyira tüzelte a titok kiderítésének vágya, hogy semmilyen fáradságtól nem riadt vissza, valószínűleg valahol a közelben vett ki szállást e célból.

Alig tudtam türelemmel végighallgatni mindezt, annyira fúrta az oldalamat a kíváncsiság, hogy Amyről is megtudjak valamit. Nagy meglepetésemre barátnőm azt közölte velem: ő sem hallott róla. Lehetetlenség kifejezni aggodalmamat, ami elöntött, sőt már jó ideje úrrá lett rajtam; magamat hibáztattam, hogy a hűséges teremtést meggondolatlanul elüldöztem, olyasvalakit, aki hosszú éveken át nemcsak szolgám volt, hanem ügynököm is; de nemcsak ügynököm, hanem barátom is, méghozzá nagyon jó barátom.

Az is eszembe jutott, hogy Amy életem minden titkát ismeri, megpróbáltatásaimban, jóban-rosszban mindig kitartott mellettem, azonfelül ésszerűtlenség is volt kiadnom az útját; szívtelenség haragos szavakkal összevesznem vele olyasmiért, amiben csak annyiban bűnös, hogy semmi más nem lebegett a szeme előtt, mint az én biztonságom; és most már továbbra is csak jóságában, nagylelkű barátságában reménykedhettem, hogy nem bosszulja meg sérelmét, nem tör pusztulásomra, mert ezt bizony könnyűszerrel megtehette volna.

Ezek a gondolatok állandóan foglalkoztattak, és nem tudtam elhessegetni őket. Már kezdtem lemondani Amyről, hiszen több mint két hete nem láttam; magával vitte ruháit, minden pénzét, ami nem is volt kevés, így nem kényszerült rá, hogy felkeressen, nem hagyta meg, hová ment, a világ mely részébe küldjék utána.

Egy másik dolog is nyugtalanított: férjemmel ugyanis elhatároztuk, busásan megjutalmazzuk Amyt, s nem veszünk tudomást arról, milyen vagyont kuporgatott össze más úton, de erről nem szóltunk neki, s nem tudhatta, milyen ajándék vár rá, pedig most talán emiatt visszatérne.

Röviden, mintha leányom letett volna róla, hogy tovább keressen, bár eddig úgy üldözött, mint a biztos szimatot fogott véreb; ez és Amy távozása végképp rábírt, hogy elhatározzam, elutazom Hollandiába. Abban reménykedtem, ott végre nyugalmat lelek. Ezért egy nap közöltem férjemmel, attól tartok, talán megharagszik rám, hogy ilyen sokáig hitegettem, és most ki kell ábrándítanom, mert nem várok gyermeket; így hát, mivel csomagjaink készen állnak, mindent elrendeztünk, semmi akadálya, hogy útnak induljunk, ha neki is úgy tetszik.

Férjemnek tökéletesen mindegy volt, megyünk-e vagy maradunk, rám bízta a döntést, s én ismét utazáshoz kezdtem készülődni. De ó, jaj!, milyen határozatlan is voltam! Amy nélkül egy lépést sem tudtam tenni, mintha jobb karomat vesztettem volna el, ő volt az intézőm, ő vette fel járadékaimat, ő kezelte váltóimat, egyszóval minden ügyemet ő intézte, nélküle pedig sem maradni nem tudtam, sem elutazni. Ekkor azonban történt valami, mégpedig Amyvel kapcsolatban, ami nagyon megrémített, és Amy nélkül még inkább elvesztettem a lábam alól a talajt.

Már elmondtam, milyen hírekkel szolgált kvéker barátnőm, hogyan üldözött továbbra is leányom, hogyan figyelte a kaput éjjel-nappal. Kémet fogadott fel, aki olyan jól végezte feladatát, hogy a kvéker asszony nem hagyhatta úgy el a házat, s nem térhetett vissza, hogy a leány ne tudjon róla. Ez rögtön kiderült, mikor másnap reggel, mert barátnőmet magamnál tartottam éjszakára, leírhatatlan meglepetésemre bérkocsi állt meg a kapu előtt, s leányomat pillantottam meg benne. E balszerencse mellett egyetlen szerencsém az volt, hogy férjem aznap reggel a kocsival Londonba utazott, mégis annyira megrémültem, hogy kiszállt belőlem az élet.

Barátnőmnek több lélekjelenléte volt, és megkérdezte, ismernek-e a szomszédok. Igen, feleltem, van egy hölgy a második szomszédban, akivel jóban vagyok. És van-e hátsó kijárat?, kérdezte. Véletlenségből vezetett hátsó ajtó a kertbe, amit rendszeresen használtunk, s ezt el is mondtam. Nos, szólt a kvéker, azon az ajtón keresztül szaladjon ki, látogassa meg azt a hölgyet, és a többit bízza rám. El is siettem, azt mondtam a hölgynek (mert nagyon jó viszonyban voltam vele), hogy szalma maradtam, mert férjem Londonba utazott, ezért nemcsak meglátogatni jöttem, hanem szívesen vele maradnék estig, mert szállásadónőnkhöz Londonból látogatók érkeztek. Ezzel a hazugsággal kézimunkát vettem elő, és hozzátettem, nem fogok henyélni.

Miközben én a hátsó ajtón elhagytam a házat, jó kvékerem az elülső ajtóban üdvözölte nem kívánt vendégünket. A leány minden teketória nélkül kiszállt a kocsiból, meghagyta a kocsisnak, csöngessen, hogy kinyissák neki a nagykaput, és az ajtóhoz sietett. Az ajtóban egy parasztlány fogadta (ő is a háznál szolgált), mert a kvéker úgy rendelkezett, hogy ne az én cselédem nyisson ajtót. A leány megnevezte a kvékert, és a cselédlány szó nélkül beengedte.

Kvéker barátnőm látta, hogy nincs más kiút, rögtön a lány fogadására sietett, de minden komorságát előbb az arcára öltötte (mert nagyon komor is tudott lenni).

Mikor belépett abba a szobába, ahová a leányt vezették, sötét arckifejezése nem változott, egy szót sem szólt; sokáig leányom sem beszélt, de egy idő után megszólalt: Talán nem ismer, asszonyom?

De igen, felelte a kvéker, ismerem kegyedet, és beszélgetésük így folytatódott:

Lány: Akkor tudja, mi végett jöttem.

Kvéker: Nem, fel nem foghatom, mi keresnivalója van itt.

L.: Tulajdonképpen nem is önt keresem.

K.: Akkor minek jött ide, ilyen messzire utánam?

L.: Ön tudja, kit keresek. (Ezzel sírva fakadt.)

K.: Miért jár mindig a nyomomban, mikor megmondtam már, nem is egyszer, hogy nem tudom, hol tartózkodik a hölgy?

L.: Mégis azt reméltem, meg tudja mondani.

K.: Akkor feltételezi, hogy nem mondtam igazat, ami gonosz gondolat lenne.

L.: Valóban, de a hölgy itt van ebben a házban.

K.: Ha így gondolja, kutassa végig a házat, nincs több mondanivalóm kegyed számára. Isten áldja. (Úgy tesz, mintha kifelé indulna.)

L.: Semmivel nem akarok kellemetlenkedni, kérem, engedje meg, hogy beszélhessek a hölggyel.

K.: Azért jöttem ide, hogy meglátogassam barátaimat, és bizony kellemetlen, hogy ide is követett.

L.: Azt reméltem, végre kideríthetem a titkot, amiről beszéltem.

K.: Meggondolatlan cselekedet; azt tanácsolom, menjen haza, és csillapodjon le. Továbbra is tartom magamat a szavamhoz, hogy nem avatkozom bele a dologba, még akkor sem árulok el semmit, ha megtudok valamit, hacsak a hölgy így nem parancsolja.

L.: Ha ismerné szenvedésemet, nem lenne hozzám ilyen kegyetlen.

K.: Elmondta az egész históriát, és úgy gondolom, az lenne kegyetlenség, ha megmondanám, hol tartózkodik a hölgy, mert tudom, nem hajlandó kegyeddel szóba állni, kijelentette, hogy nem a leánya. Ne fusson olyan szekér után, mely nem akarja felvenni.

L.: Ó, ha beszélhetnék vele, bebizonyítanám neki, hogy a leánya vagyok, soha többé nem tagadna meg.

K.: De ez sajnos lehetetlen.

L.: Ugye megmondaná, ha ebben a házban lenne a hölgy? Megtudtam, hogy azért jött ön ide, mert a hölgy küldött önért.

K.: Ugyan, honnan szedi ezt? Ha hozzá jöttem volna, akkor sem ebbe a házba, mert higgye el, a hölgy nincs itt.

A leány tovább kérlelte megindító szavakkal, s oly keserűen zokogott, hogy a kvéker ellágyult. Rá akart beszélni, változtassam meg elhatározásomat, és ha egy mód van rá, fogadjam a lányt, hallgassam végig. De ez később történt. Hadd térjek most vissza beszélgetésükre.

Kvékerem már nem tudta, mitévő legyen: a lány kijelentette, hogy elküldi a kocsit, és a városban tölti az éjszakát. Barátnőm tudta, ez nagyon kellemetlen lehet számomra, de egy szóval sem próbálta lebeszélni a lányt; hirtelen merész ötlete támadt, ami nagyon veszélyes is lehetett volna, de végül is jól ütött ki.

Azt mondta a lánynak, nyugodtan küldje el a kocsit, de nem hiszi, hogy szállást talál majd, mivel itt idegen helyen van, megteszi és beszél a háziakkal, ha van egy szabad szobájuk, ott alhat aznap éjjel, nehogy úgy legyen kénytelen visszatérni Londonba, hogy küldetését nem intézte el.

Amilyen veszélyes, olyan ravasz terv volt ez, és pompásan be is vált, mert a leányt teljességgel megtévesztette, és tüstént arra következtetett, ha valóban a házban lennék, a kvékernek eszébe sem jutott volna felajánlani, hogy töltse ott az éjszakát. Tüstént lecsillapodott, és így válaszolt: nem, nem marad itt éjszakára, inkább visszautazik még délután, de két-három nap múlva eljön újra, és végigkutatja a várost meg mind a környező települést töviről hegyire, ha akár két hétig tart is, egyszóval, ha Angliában vagy akár Hollandiában vagyok is, előbb-utóbb rám talál.

Rendben van, mondta a kvéker, de akkor kegyed nagyon megsért engem. Ugyan miért? Mert akárhova megyek, nagy üggyel-bajjal követni fog, és fölösleges költségbe meg nagy fáradságba veri magát. Egyáltalán nem fölöslegesen, felelte a lány. De igen, fölöslegesen, mert célját nem fogja elérni. Mindenesetre, hogy ne kövessen, és megóvjam a fáradságtól és a költségektől, én saját házamban fogok maradni.

A lány nem tudott mit szólni, csak azt, hogy igyekezni fog minél kevésbé a kvéker terhére lenni, de attól tart, hogy ezt olykor majd nem tudja elkerülni, és ezért előre bocsánatát kéri. A kvéker azt válaszolta, sokkal jobban meg tudna bocsátani neki, ha felhagyna tervével, mert higgye el, belőle most már végképp nem csikar ki egy szót sem.

A lány erre ismét sírva fakadt, de miután összeszedte magát, azt mondta, lehetséges, hogy ezúttal mégis tévedett, de a kvékernek nagyon kell igyekeznie, hogy nyomra ne vezesse őt, akár akarja, akár nem; mindenesetre nagy örömére valamit mégis megtudott ebből az utazásból, nevezetesen azt, hogy ha nem is vagyok itt a házban, valahol a közelben lehetek, és ha nem távoztam el túl sietve, akkor még utolér. Vegye tudomásul, mondta a kvéker, ha a hölgy ismét azt mondja, hogy nem akarja látni e viselkedés alapján, figyelmeztetni fogom, hogy kerülje el a kegyeddel való találkozást.

A lány erre dühösen szitkozódni kezdett, és azt mondta, ha a kvéker megteszi ezt, legyen átkozott gyermekeivel egyetemben, és olyan szörnyű dolgokat vágott a fejéhez, hogy a szegény, ártatlan lelkű kvéker egészen megrökönyödött, és végképp kezdett kijönni a béketűrésből. Elhatározta, másnap reggel visszautazik Londonba, én pedig, mivel tízszerte nyugtalanabb voltam nála, elhatároztam, utánamegyek, amit azonban végül nem tettem meg, mert nem láttam helyesnek. Ehelyett inkább afelől intézkedtem, ha a lány újból megjelenik, ne találjon meg, és ne is mondják neki, hogy a házban vagyok, de nem is hallottam felőle ezután sokáig.

Még két hétig időztem ott, és nem hallottam a lányról, a kvéker levelei sem adtak hírt róla; de további két nap múltán értesítést kaptam barátnőmtől, amelyben jelezte, hogy nagy fontosságú mondanivalója van számomra, írásban nem közölheti, ezért kér, fáradjak fel Londonba, hajtassak kocsimmal Goodman’s Fieldsbe, majd menjek gyalogszerrel háza hátsó ajtajáig, amelyet nyitva hagy számomra, így a kémkedő lány vagy kémei nem fedeznek fel.

Gondolataim már oly régóta tartottak állandó rémületben, hogy csaknem mindentől megriadtam, ez a levél különösen megijesztett. Csakhogy nem tudtam könnyűszerrel elintézni férjemmel, hogy Londonba mehessek, mert neki nagyon tetszett az a város, ahol laktunk, szeretett volna tovább maradni, ha nem ellenzem; ezért megírtam barátnőmnek, hogy egyelőre nem tudok elszabadulni, no meg nem szívesen élnék úgy házában, hogy kémek vesznek körül, s még az ablakon sem tekinthetek ki, ezért további két hétig nem vállalkoztam az utazásra.

Mikor ez az idő lejárt, újabb levelet kaptam, amelyben barátnőm tudatta, hogy régóta nem volt szerencséje arcátlan látogatójához, és ennek nem tud eléggé örülni; hanem találkozott hű ügynökömmel, Amyvel, aki elmondta neki, hogy hat héten keresztül megszakítás nélkül zokogott. Elmesélte, milyen kiállhatatlan volt a leány, hogyan üldözött egyik városból a másikba, hogy szinte elvette az eszemet a félelem, Amy azt mondta, hogy akármennyire haragudtam is rá, és akármilyen keményen bántam vele, mégis elkerülhetetlennek tartja, hogy elhallgattassa a lányt, ezért anélkül, hogy bárki engedélyét kikérné, azon lesz, hogy a lány soha többé ne háborgathasson; és ezek után a kvéker valóban nem hallott többet a lányról, ebből gondolja, hogy Amy valóban végére járt a dolognak.

Kvéker barátnőm, az ártatlan, jóindulatú teremtés, aki különösen az én irányomban csupa jóság és kedvesség volt, semmi rosszat nem látott benne, csak arra gondolt, sikerült Amynek rábeszélnie a lányt, hagyjon fel tervével, ne üldözzön, ne zaklasson többé, és nagyon örült, már csak miattam is, hogy vége szakadt kellemetlenségeimnek; neki magának soha nem volt bűnös gondolata, éppígy senkiről sem tételezett fel ilyesmit, és nagyon megörült, hogy ilyen jó hírrel lephet meg; az én gondolataim azonban egészen más irányban röpködtek.

Mintha villám sújtott volna, úgy olvastam a levelet. Tetőtől talpig reszketni kezdtem, és eszeveszetten száguldoztam a szobában; senkihez nem szólhattam, senkivel nem oszthattam meg indulataimat, sokáig egy hang nem hagyta el a torkomat, majd belehaltam a felindulásba. Az ágyra dobtam magam, s felkiáltottam: Istenem, könyörülj rajtam, Amy megölte gyermekemet; s ezzel előtörtek szememből a könnyek, és több mint egy órán keresztül hevesen zokogtam.

Férjem szerencsére vadászni volt, ezért legalább magamra maradhattam, és szabad folyást engedhettem érzelmeimnek, ami egy kicsit megnyugtatott. De mikor elálltak könnyeim, megint felbőszültem Amy ellen, ezerszer elátkoztam, sátánszörnyetegnek, kőszívű tigrisnek neveztem; elmondtam magamban, tudhatta, hogy ennek még a gondolatától is irtóztam, és ezt oly nyomatékosan tudtára adtam, hogy hosszú évek barátsága és szolgálata után a dolog puszta említése miatt kitettem a szűrét.

Kisvártatva hazatért férjem a vadászatból, és a legjobb arcot vágtam, hogy félrevezessem; ő azonban sokkal inkább törődött velem, hogy észre ne vette volna, hogy sírtam, és valami bánt, ezért sürgetve kért, mondjam el neki. Úgy tettem, mintha haboznék, de megmagyaráztam, hogy azért nem beszélek erről szívesen, mert szégyellem, milyen csekélység dúlt fel, egy szóval sem említve, hogy valójában milyen súlyos dologról volt szó; az nyugtalanít, mondtam, hogy Amy csak nem akar visszatérni; ismerhetne már annyira, tudhatná, nem várom haraggal, hiszen meggondolatlanul legesleghűbb szolgámat vesztettem el benne.

Ugyan, ugyan, mondta férjem, ha csak ez bánt, remélem, hamarosan túlteszed magad rajta; biztos vagyok benne, hogy hamarosan újból hallunk Amyről; s ezzel le is zárta az ügyet. Én azonban cseppet sem nyugodtam meg, mert rémületemben is nyugtalanított, hogy nem tudok biztosat az ügyről. Ezért felmentem legbiztosabb vigaszomhoz, kvéker barátnőmhöz, és kiöntöttem neki a lelkemet; ő pedig ártatlanul gratulált, hogy végre megszabadultam elviselhetetlen zaklatómtól.

Megszabadultam! Bárcsak tisztán szabadulhattam volna meg tőle! De nem tudhatom, milyen bűntettet követett el Amy. Csak nem tette el láb alól? Ejnye, rótt meg kvékerem, hogyan is jut ilyen az eszébe? Márpedig eltette. Nem úgy beszélt, nyugodjék meg, Amy nem forgatott a fejében ilyesmit, s ezzel úgy vélte, hogy ki is verte fejemből a szörnyű gondolatokat.

De nem ment semmire, agyam zakatolt, mint a motolla, se éjjelem, se nappalom nem volt, csak erre tudtam gondolni, s lelkem olyan rémületben élt, annyira meggyűlöltem Amyt, közönséges gyilkosnak tartottam, s ha összetalálkozom vele, bizonyára a newgate-i börtönbe vagy talán még rosszabb helyre juttatom gyilkosság gyanújával; talán tulajdon kezemmel meg is öltem volna.

Szegény leányom alakja mindig szemem előtt lebegett, éjjel-nappal. Most, hogy már nem üldözött, a képzeletemet üldözte; lelki szemeim előtt ezernyi alakban és helyzetben mutatkozott, alva és ébren, mindig velem volt. Néha magam előtt láttam, átvágott torokkal, néha a fejét levágva, máskor kiloccsant agyvelővel rémlett fel; máskor egy gerendán csüngött kötélen, néha mintha a camberwelli nagy tóba fúlt volna. Ezek a jelenségek annál is inkább halálra rémítettek, mert valóban nem hallottam felőle semmit. Elküldtem a kapitány feleségéhez Redriffbe, s azt a választ kaptam, hogy a leány spitalfieldsi rokonaihoz utazott. Oda is elküldtem, s ott azt felelték, hogy úgy három hete kocsin távozott azzal az úrihölggyel, aki annak idején annyi jót tett vele, de hogy onnan hova ment, nem tudják, mert azóta sem látták. Visszaküldtem a küldöncöt, szerezze meg az úrihölgy leírását, és a pontos ismertetőjelek ki másra illettek volna, mint Amyre, kétségtelenül Amyre.

Visszaüzentem, hogy Amy két-három órával távozásuk után magára hagyta a lányt, ezért kerestessék, mert alapos okom volt rá, hogy attól féljek, gyilkosságnak esett áldozatul. Ez nagy rémületet okozott; azt gondolták ugyanis, Amy azért vitte magával a lányt, hogy kifizessen neki valami pénzösszeget; valószínűleg valaki megleste őket, és mikor a lány megkapta a pénzt, rablógyilkosság áldozata lett.

Egy szót sem hittem ebből, bizonyos voltam benne, hogy akármi történt, Amy követte el, vagyis Amy végzett a lánnyal. Annál is inkább gyanakodtam erre, mert Amy azóta sem keresett fel, és távolléte alátámasztotta gyanúmat.

Így gyászoltam leányomat több mint egy hónapon át, de látván, hogy Amy csak nem közeledik hozzám, s úti előkészületeimnek végére kellett járnom, minden ügyemet kedves, hű kvéker barátnőm kezébe helyeztem, és bizalmas dolgaimban ő lépett Amy helyébe. Nehéz, vérző szívvel léptem a fedélzetre férjemmel, minden ingóságunkkal egyetemben, és egy teherhajón Hollandiába hajóztunk.

Figyelmeztetnem kell azonban az olvasót, hogy kvékeremet nem avattam be előző életem valamennyi titkába; legféltettebb titkomat sem árultam el neki, azt, hogy valóban a leány anyja vagyok, s azonos Lady Roxanával. Nem volt elkerülhetetlen, hogy ezt is elmondjam, mert mindig tartottam magam ahhoz az elvhez, hogy csak akkor árulok el titkokat, ha haszon származik belőle. Ebben az esetben ez sem nekem, sem neki nem lett volna hasznos; azonfelül pedig túlságosan becsületes teremtés volt ahhoz, semhogy titkomat biztonságban tudjam nála, hiszen bármennyire őszintén szeretett is, mint annyiszor bebizonyította, hazudni sohasem lett volna hajlandó, amint Amy megtette; ilyenformán nem látszott tanácsosnak, hogy beavassam őt a titokba. Ha a lány vagy bárki más ismét jelentkezett volna nála, és ismét szóba került volna, hogy én lennék a leány anyja, és azonos lennék Lady Roxanával, kvékerem vagy nem tudta volna letagadni, vagy ha meg is kísérelte volna, olyan félszegen, olyan pirulások és tétovázások közepette tette volna, hogy még nyilvánvalóbb lett volna, van valami a dologban, s ezzel nemcsak magát, hanem a titkot is elárulta volna.

Mondom, ezért nem vallottam be neki mindent, viszont minden más ügyemben, pénzem, kamataim és járadékaim felvételében Amy tisztét bíztam rá, és legalább olyan hűségesen, szorgalmasan intézte dolgát, mint Amy.

Felmerült azonban egy nagy nehézség, amit nem tudtam, hogyan küzdjek le. Folyósítanom kellett a lány nővérének gyámjához a szokásos pénzbeli támogatást, mert a lány nővérének különös szüksége volt rá; és bár Amy könnyelműen azzal fenyegetőzött, hogy leveszi a kezét a lány nővéréről is, hadd pusztuljon éhen, ez ellenkezett volna mindkettőnk természetével, s főként az én elhatározásommal, továbbra is feltétlenül támogatni akartam a lányt, és az e célra szánt összeget hűséges kvékerem kezén hagytam, de azt még valahogy meg kellett oldanom, milyen úton-módon érintkezzék a kvéker másik leányommal és gyámjával.

Amy sokszor elmondta lányaimnak, hogy ő nem az anyjuk, hanem az a szolgáló, aki annak idején nagynénjük ajtajához vitte őket, és ezután valódi anyjukkal együtt Indiába utazott szerencsét próbálni; ott aztán úgy felvitte Isten a dolgukat, hogy anyjuk nagyon meggazdagodott, és boldogan él, ő pedig férjhez ment, és megözvegyülvén visszatért Angliába; a lányok anyja azonban megbízta, tudakozódjék utánuk, és támogassa őket; most pedig Amy ismét Indiába készülődik, és anyjuk újabb utasítása alapján búcsúzóul még szép összeget akar nekik adni; mégpedig fejenként kétezer fontot azzal a feltétellel, ha tisztességes életet élnek, illően férjhez mennek, és nem közösködnek kétes hírű személyekkel.

Elhatároztam, nem feledkezem meg a lányok gyámjáról sem; Amy megígértette leányaimmal, hogy engedelmeskednek gyámjuknak, és a becsületes embert apjuknak, tanácsadójuknak tekintik. A férfit viszont megkérte Amy, kezelje úgy a lányokat, mintha saját gyermekei lennének, és hogy valóban jól gondját viselje lányaimnak, és feleségével együtt ne szenvedjen hiányt öregségére (felesége is nagyon jó szívvel viseltetett az árvák iránt), úgy rendelkeztem, kapjanak ők is kétezer fontot, vagyis jobban mondva kapjanak évi százhúsz font életjáradékot, ami kétezer font kamatának felel meg, maga az alaptőke pedig illesse lányaimat az öregek halála után. Ez olyan igazságos intézkedés volt, és Amy olyan körültekintéssel végezte el, hogy soha nem tett semmit, ami jobban kedvemre lett volna, így bíztam két leányomat régi pártfogójuk gondjaira, és ezzel tért vissza hozzám Amy (mert azt gondolták, hogy Indiába utazott), és minden készen állt, hogy velem együtt Hollandiába utazzék; így álltak a dolgok, mikor a szerencsétlen leány, akiről oly sok szó esett, derékba törte elképzeléseimet, és féktelen makacsságával üldözni kezdett engem, az anyját, míg egészen a pusztulás szélére kerültem; minden bizonnyal rám is talál, ha Amy, egy kegyetlen indulattól vezérelve - miképpen, magam sem tudom -, meg nem fékezi, csak elborzad tőle a lelkem, s részleteire sem térhetek itt ki.

Mégsem szüntethettem be a támogatást, hiába ígérte meg Amy, hogy leveszi róluk a kezét, mégsem engedhettem, hogy koldusbotra jusson egyik leányom a másik bolondsága miatt, és nem álltam el attól az elhatározásomtól sem, hogy jóságos gondviselőjüket megjutalmazzam. Ezért e munka bevégzését hűséges kvéker barátnőmre bíztam, s éppen annyit hoztam tudomására a történetből, amennyi szükséges volt ahhoz, hogy végrehajtsa Amy ígéreteit, és annyit mondhasson, amennyit egy Amynél sokkal inkább kívülálló megbízottnak tudnia kell.

Ezért elsősorban maradéktalanul rendelkezésére bocsátottam a szükséges összeget. Kvékerem először is felkereste a jóságos férfit és feleségét, s elintézte velük a dolgot. Mikor szóba került Mrs. Amy, úgy beszélt róla, mint a leányok Indiában élő anyjának megbízottjáról, akinek most vissza kellett térnie Indiába, és ha az egyik leány konoksága nem akadályozza, akkor bizonyára maga is végére járhatott volna a dolognak; így azonban a többieket a kvéker gondjaira bízta; az egyik leány bizonyára annyira megsértette, hogy elutazott, s levette róla a kezét, és ha ő mégis később róla is gondoskodik, ezt csak úgy teheti meg, ha Indiából erre újabb utasítást kap.

Nem is kell mondanom, milyen lelkiismeretesen járt el új megbízottam; az idős férfit és feleségét másik leányommal együtt többször meghívta házába, és így egyszerűen bérlőnek mondva magamat, módom nyílt rá, hogy láthassam leányomat, amire nem volt alkalmam, mióta elváltam tőle, márpedig akkor még aprócska gyerek volt.

Ezen a napon kvéker öltözéket vettem fel, és annyira annak néztek, mivel azelőtt sem ismertek, eszükbe sem jutott, hogy valaha más is lettem volna; beszédmódom is hozzájárult ehhez, mert már régen megtanultam kvéker módra beszélni.

Nem térhetek ki a részletekre, milyen meglepetés volt, hogy újra láthattam gyermekemet; hogyan kavarta fel érzelmeimet, milyen erőre volt szükségem, hogy felbuzdulásomban fel ne fedjem magam; a leány saját másom volt, csak sokkal csinosabb; behízelgő szerénységgel viselkedett; nyomban elhatároztam, hogy többet teszek majd érte, mint azt Amyvel megbeszéltem.

Itt elég annyit említenem, hogy ennek az ügynek elintézése után már semmi sem akadályozta hajóra szállásomat, hacsak az nem, hogy régi bizalmasom, Amy még mindig nem jelentkezett. Hátrahagytam néhány utasítást Amynek is, mert még mindig nem mondtam le róla véglegesen, meghagytam kvékeremnek, tudassa vele kívánságaimat, ha valaha is találkoznának. Többek között meghagytam neki, hagyja a spitalfieldsi ügyeket barátnőm kezén, és kövessen Hollandiába, de csak azzal a feltétellel, ha kétséget kizáróan be tudja bizonyítani, hogy nem gyilkolta meg a leányt, mert ha igen, soha nem akarom látni. Ennek ellenére később utánam jött, bár a kvékernek nem szolgált bizonyítékokkal arra nézve, hogy nem ő a gyilkos, sőt azt sem árulta el neki, hogy utánam jön.

Most nem mondhatok többet, csak azt, hogy megérkeztünk Hollandiába férjemmel és fiával, amint arról az előbbiekben szóltam, és rangunkhoz illő fényben mutatkoztunk.

Néhány év csillogó élete és látszólagos boldogsága után borzasztó megpróbáltatásokba zuhantam Amyvel egyetemben; életünk ellenkező fordulatot vett, az Ég átkai utolértek bennünket azért, amit a szegény lánnyal mindketten cselekedtünk; olyan mélyre süllyedtem ismét, hogy nyomorúságom egyetlen következménye a megbánás lehetett csak, mint ahogy nyomorúságom is bűnömből következett.

(Az 1724-ben megjelent kiadás itt végződik. Az itt következő rész 1745-ben jelent meg, a szerző személyére vonatkozó terjedelmes magyarázat kíséretében. Ma már az eltelt hosszú idő miatt lehetetlenség megállapítani, ki írta, de a mű stílusa erőteljesen hasonlít Defoe stílusához.)

Mikor elhatároztam, hogy férjemmel együtt Hollandiába utazom, s minél hamarabb elnyerem a grófnői címet, az is a szemem előtt lebegett, ezzel végképp félrevezethetem leányomat, ha még életben van, s még mindig a nyomomban jár; nemesurakat és hitvesüket ugyanis ritkán szólítják családi nevükön, mivel pedig a leány nem tudott róla, hogy grófok lettünk, mindenütt csak Mr. ..., a holland kereskedő után érdeklődhetne, s így még ha a szomszéd házban keresne is, akkor sem lenne egy hajszálnyival sem okosabb. Egy este, vacsora után tehát, mikor már eldöntöttem utazásunkat, és életünk különféle eseményeiről csevegtünk kettesben, férjem tudomására hoztam, most már nem valószínű, hogy gyermekem lesz, bár előzőleg nem alaptalanul reménykedtem ebben, ezek után kész vagyok követni őt a világ bármely részére is, mégpedig amikor neki tetszik. A legtöbb holmim már össze van csomagolva, mondottam, ami még hátravan, az nem vesz sok időt igénybe, és új ruhákat, anyagokat és ékszereket sem kell vásárolnom, hiszen mindenem megvan már így is. Ezt hallva karjaiba zárt, és azt mondta, hogy szavaimnak nagy fontosságot tulajdonít, úgy veszi, hogy ez eltökélt elhatározásom, és nem rajta fog múlni, ha bármi hiba csúsznék tervünk kivitelezésébe.

Másnap délelőtt kereskedőkkel volt megbeszélése, mert hírét vették egy értékes rakomány beérkezésének, amely nagy veszélyeken ment keresztül a tengeren, és igen magas összegre volt biztosítva; ezt a rövid időt használtam fel arra, hogy végleges elhatározásra jussak. Közöltem kvéker barátnőmmel, aki a szalonban kézimunkázott, hogy hamarosan búcsút veszünk tőle, és bár ő erre nap mint nap számított, nagyon elszomorított, hogy végképp eldöntöttük utazásunkat. Elhalmozott szerencsekívánataival akkori és jövendő életemre; nyilván abban a hiszemben volt, hogy egy grófnőnek nem lehet rossz a lelkiismerete; pedig abban a pillanatban szívesen odaadtam volna férjemet, vagyonomat, címemet, a világ minden kincsét az ő valódi erényéért, lelki nyugalmáért, szerető gyermekei békés társaságáért.

Mikor férjem visszatért, vacsora közben megkérdezett, csakugyan kész vagyok-e elhagyni Angliát, nem gondoltam-e meg a dolgot, azt feleltem, nem. Nos, mondta ő, az én ügyeim lebonyolítása nem tart tovább egy hétnél, tíz nap múlva akár el is indulhatunk. Nem állapodtunk meg pontosan, hol fogunk útközben megszállni, csak annyiban, hogy Dovernél szállunk hajóra, átkelünk a Csatornán, és Calais-n keresztül kényelmesen Párizsba utazunk, ott egy hétig maradunk, s aztán még egy kicsit utazgatunk Franciaországban, majd Amszterdamon, Rotterdamon vagy Hágán keresztül utazunk szálláshelyünkre, de ezt majd Párizsban döntjük el. Férjem nem akarta egyetlen lapra föltenni minden vagyonunkat, ezért ingóságainkat, pénzünket és ezüstneműnket több kereskedő gondjaira bízta, akikkel évek óta tisztes üzleti kapcsolatban állott, és az út folyamán megőrzésre rám bízott értékeken kívül még óriási összegű papírpénzt tett a zsebébe. Már csak azt kellett eldöntenünk, milyen felszereléssel, szolgaszemélyzettel utazzunk, már jó ideje tépelődtem ezen. Tudtam, hogy grófnő lesz belőlem, és nem akartam jövendő rangomhoz méltatlanul megjelenni, másrészt, ha feltűnő kísérettel indulok útnak, esetleg firtatni kezdik kilétemet, mint ezt már régebben tapasztaltam. Végül is úgy határoztam, hogy bocsássuk el valamennyi szolgánkat két inas és egy komorna kivételével, a két inas Doverig jön majd velünk, a komorna pedig, aki Amy eltűnése óta volt mellettem, ha akar, Hollandiába is elkísérhet. Ami pedig úti felszerelésünket illeti, úgy gondoltam, férjem béreljen egy hintót magának, nekem és komornámnak, és két hátaslovat az inasoknak, kísérjenek bennünket lóháton, aztán vissza a kocsit Londonba.

Mikor kvékerem értesült róla, mikor s milyen körülmények között akarunk útnak indulni, megkérdezte, volna-e számára egy szabad ülés a kocsiban, hogy Doverig velünk jöhessen; férjemmel együtt örömest fogadtuk ajánlatát: nem volt nála jobb társaság, senkit nem szerettünk jobban, és nálánál senki nem tisztelt jobban bennünket.

Utazásunk előtti reggelen férjem elküldött egy bérkocsi-vállalkozóért, hogy megtudja egy csinos, hatlovas hintó bérét; a mester megkérdezte, hány napra akarjuk bérelni a kocsit; férjem azt válaszolta, egyáltalán nem sietünk, legalább három napot szánunk az útra, ezenfelül a hintóra még két napig lesz szükségünk Doverben, majd további három napba telik, míg a hintó visszaér Londonba egy hölggyel (vagyis a kvékerrel). A mester azt felelte, ez nyolc napot jelent, és tíz guineát kért bér fejében. Férjem ráállt az alkura, és meghagyta, hogy a hintó másnap reggel hét órakor a kapu előtt álljon. Nekem már semmi dolgom nem volt, elbúcsúznom is csak a kvékertől kellett volna, ő viszont egészen Doverig kívánt kísérni bennünket, míg hajóra nem szállunk. Utolsó esténket tehát nagyon kellemesen töltöttük kvékeremmel és családjával, igaz, hogy férjem később jött haza, mint máskor, mert jó néhány kereskedő ismerősétől kellett elbúcsúznia, és csak tizenegy óra körül csatlakozott társaságunkhoz. Megivott velünk egy-két pohár bort, majd aludni tértünk.

Másnap reggel az egész háznép öt órakor kelt, én férjem beleegyezésével kvéker barátnőm valamennyi leányának egy-egy gyémántköves gyűrűt ajándékoztam, darabja legalább húsz fontot ért, ezenfelül egy-egy guineát adtam mindegyik cselédnek, kivétel nélkül. Együtt reggeliztünk, s a kitűzött időben a hintó meg a személyzete a kapunk előtt állott. Jó néhány bámészkodó vette körül, kíváncsiskodva, ki készülődik útra, és ami sohasem marad el ilyen alkalmakkor, a környék valamennyi koldusa összegyűlt, hogy jókívánságaiért cserében alamizsnát kapjon. Mikor a kocsis felszíjazta ládáinkat, férjemmel és kvékeremmel beszálltam a hintóba, az inasok lóra szálltak, és miután a kvéker egyik leányának odaadtam egy guineát, hogy ossza szét egyenlően a koldusok között, elhajtottunk, búcsút mondtam annak a környéknek, sőt Londonnak.

Szent György templománál Southwarkban három lovas úr jött elébünk, férjem kereskedő ismerősei; azért vártak, hogy félnapi járásnyira velünk tartsanak. Szóval tartottak bennünket minden oldalról, kocsink jó iramban haladt, és nagyon vidámak voltunk. A Shooter’s Hill-i legjobb fogadónál álltunk meg először.

Egy órát tölthettünk itt, felhajtottunk néhány pohárka bort, és férjem, akinek más gondja sem volt, mint a kedvemben járni, rábírt, hogy szálljak ki a kocsiból; mire a három lovas is leszállt a nyeregből. A fogadós felvezetett bennünket egy nagy szobába, melynek ablaka a Temzére nyílott, ahonnan, úgy mondják, a legszebb kilátás kínálkozik a folyó kanyarulataira. Egy órája tartott a dagály, és oly temérdek hajó vitorlázott felfelé, hogy elbámultam, de el is ragadott a látvány, olyannyira, hogy gyönyörködve felkiáltottam: Ó, kedvesem, milyen csodálatos látvány, még soha nem volt részem hasonlóban. Vajon elérik Londont apály előtt? Jóságos férjem elmosolyodott és ezt válaszolta: Természetesen, hiszen ez London, egy ugrásra, kedvező a szél is, némelyik félóra múlva horgonyt vet, de egy óra múlva valamennyi kiköthet.

Úgy elbűvölt a folyó látványa, hogy míg férjem válaszát hallgattam, nem is fordultam London irányába, mikor odapillantottam, szemembe tűnt a tűz emlékére emelt Monument, a Szent Pál-katedrális és a számtalan templom tornya, szinte önkívületbe estem, és nem tudtam visszafojtani magamba: De hiszen ez nem lehet az a város, ahonnan elindultunk! Annak messzebb kell lennie. Úgy tűnik, mintha csak három mérföldre lennénk Londontól, pedig már három órája elhagytuk szállásunkat. Nem, ez nem lehet London, ez bizonyára egy másik város!

Hallva ezt, az egyik úr társaságunkban ajánlkozott, hogy meggyőz róla, ez a város csakugyan London. Felajánlotta, tartsak vele a háztetőre, és nézzem meg jobban a kilátóról. Elfogadtam az ajánlatot, és férjem meg a három úr kíséretében a fogadós vezetésével felmentünk a kilátóba. Ha tetszett előbb a látvány, most el voltam bűvölve, mert legalább harminc lábbal magasabbra kerültünk. Kicsit el is kápráztatott, mert a kilátó voltaképp világítótorony volt, mely minden irányban szórta a fényt; kis ideig úgy éreztem, mintha a levegőben függnék, de mikor leültem, ettem egy kis kétszersültet, és felhajtottam egy pohár mézsört, hamar magamhoz tértem, és az úr, aki arról akart meggyőzni, hogy valóban Londont látjuk, félretolta az egyik ablakot, és így szólt:

Asszonyom, itt láthatja a világ legnagyobb, legszebb, leggazdagabb, legnépesebb városát, legalábbis Európa legnagyobb városát, és állíthatom méltóságodnak, véleményem szerint ez a város kiérdemli azokat a jelzőket, melyekkel illettem. Nos, szóltam, ez még nem győz meg, hogy ez a város London, bár természetesen hallottam, London megérdemli az ön lelkes dicséretét. Sőt én is tanúsíthatom, London, abban, amit ön említett, fölülmúlja Párizst, megegyezik ebben minden történész és utazó; Párizs Európának csupán a második legnagyobb városa.

Az úr előhúzott egy látcsövet a zsebéből, és kezembe adta, hogy nézzek bele. Mikor szemem elé emeltem, felhívta figyelmemet a Szent Pál-katedrálisra, hogy erről a pontról kiindulva vizsgálódjunk tovább, és ezzel hozzákezdett, hogy meggyőzzön.

Mikor megkezdtem vizsgálódásomat, egy magas székben ültem, amely előtt, hogy kényelmesen látcsövezni lehessen, e célra kis támasztórács állott. Hamar megtaláltam a katedrálist, és meg kellett jegyeznem, hogy jó néhányszor felmentem a kupola kőgalériájáig, de magasabbra már ritkábban. Ezután a Monument felé irányítottam a látcsövet, és be kellett vallanom, éppen olyannak ismertem, amilyennek most láttam. Az úr ekkor tovább irányította a látcsövet, és kért, most nézzek bele, én pedig láthattam a Whitehallt, és a St. James’s parkot, és mellette két hatalmas csűrszerű épületet, s azt mondtam, nem tudom, mi célt szolgálnak. Ó, szólt az úr, ez a Parlament és a Westminster apátság épülete. Ez bizony meglehet, válaszoltam, és tovább folytattam a szemlélődést, mígnem a kensingtoni házat pillantottam meg, ahol laktam egy ideig, de erről nem szóltam egy szót sem. Mégis éreztem, hogy elönti arcomat a vér, mikor eszembe jutott, milyen léha, vétkes életmódot folytattam azon a helyen. Az úr észrevette zavaromat, és így szólt: Attól tartok, Ladységedet kissé kifárasztottam, csak azt engedje meg, hogy még kelet felé irányítsam tekintetét, és bizton hiszem, hogy most már be fogja látni, hogy London fekszik előttünk.

Kár volt a fáradságért, hiszen alaposan beláttam, hogy tévedtem, de míg sikerült összeszednem magam és lepleznem zavaromat, úgy tettem, mintha még mindig nem hinnék neki. Ismét a látcsőbe néztem, és az első épület, amit megláttam, az Aldgate-templom volt, és szégyenkezve kell megvallanom, hogy belülről szinte soha nem láttam, bár kívülről jól ismertem, hiszen sokszor elhaladtunk előtte kocsival, mikor kvékeremmel kikocsiztunk egy kis levegőt szívni. Olyan tisztán láttam a templom tornyát, hogy nem tudtam visszafojtani magamba: Uramatyám!, látom a templomunkat, azt a templomot, amely a környékünkön van, semmi kétség, hogy ez az Aldgate-templom. Ekkor megpillantottam a Towert és a dokkokat, s ezzel elvettem szemem elől a látcsövet, köszönetet mondtam az úrnak, hogy fárasztotta magát miattam, és megvallottam, most már magam is elhiszem, valóban Londont láttuk, innen indultunk el reggel.

Mikor Sittingbourne-be értünk, inasaink hírül hozták, hogy bár a város legjobb fogadóját kerestük fel, nem tudnak vacsorát készíteni. Meg is jelent a fogadós, mentegetőzve, amiért ilyen üres a kamrája. Hozzátette azonban, ha mégis ott maradnánk, leölet egy borjút, birkát vagy disznót, vagy akármit, ahogy nekünk tetszik. Utasítottuk, ölessen le egy malacot és néhány galambot, ami hal, cseresznyepástétom és tészta kíséretében egész elfogadható vacsorának volt mondható. Két és fél fontot fizettünk, mert meghívtuk a fogadóst feleségével és két leányával egyetemben, hogy étkezzenek velünk, és segédkezzenek a bor felszolgálásánál. A fogadós és két leánya majdnem két üveg fehér bornak a nyakára hágott, egy-két pohárkát leszámítva, amit a szakács kapott. Olyan nagy hatással volt a bor az egyik csitrire, hogy mikor férjem kiment az udvarba, elkezdett járni a szája, és rám bámulva, így szólt édesanyjához: Lám csak, anyám, hogy hasonlít a hölgy (és rám mutatott) arra a hölgyre, akit az a fiatal lány írt le, aki a minap nálunk hált, s itt töltött egy napot, aztán továbbutazott Canterburybe. Egész biztos vagyok benne, hogy ez ugyanaz a hölgy.

Igen megrémültem, hiszen nyilvánvaló, hogy az említett fiatal nő nem lehetett más, mint a leányom, aki eltökélte, hogy megtalál, akár tetszik ez nekem, akár nem. Megkértem a fogadós lányát, írja le nekem ezt a nőt, s abból aztán végképp meggyőződhettem, hogy valóban leányomról van szó. Megkérdeztem, milyen körülmények között utazott az illető, volt-e társasága. Azt a választ kaptam, hogy gyalogszerrel járt, egymaga; az volt a módszere, hogy mikor új városba ért, egyenest a legjobb fogadók felé tartott, és kérdezősködött a hölgy után, akit keres, és mikor meggyőződött róla, hogy az a hölgy, akit anyjának nevezett, nem található a városban vagy környékén, könyörögve kérte a fogadó gazdasszonyát, mutassa be őt egy olyan társaságnak, amely másnap reggel indul a következő város felé, hogy velük tarthasson; így érkezett ehhez a fogadóhoz is, minden bizonnyal így utazott, amióta csak elhagyta Londont; így remélte, hogy ráakad anyjára, már ahogy ő nevezte a hölgyet, miközben az utakat járja.

Megkérdeztem a fogadós feleségét, leírta-e az említett nő a keresett hölgy fogatát és kíséretét, de tagadó választ kaptam, a nő csak magát a hölgyet írta le, aki annyira hasonlított önre, Ladységedre, válaszolta a fogadós felesége, hogy amióta csak látom önt, minduntalan az a gondolat jár a fejemben, hogy a lány nem kereshetett mást, csakis önt.

Lelkem legnagyobb zavarai közepette is ez némi nyugalmat hozott, örültem, hogy leányom egy szóval sem említette, milyen fogattal utazott a keresett hölgy. Ekkor visszatért férjem a fogadóssal, és ez véget vetett beszélgetésünknek.

Nehéz szívvel indultam útnak a városból, hiszen joggal félhettem, hogy Canterburyben lányom most már bizonnyal megtalál; de szerencsémre már odaérkezésünk előtt elhagyta ezt a várost. Egy dolgot elmulasztottam, mégpedig azt, hogy megkérdezzem a sittingbourne-i fogadós feleségét, hány nappal ezelőtt járt ott a lányom. Mikor már Canterburyben voltam, lázasan, fáradhatatlanul kérdezősködni kezdtem leányom után, és megtudtam, hogy járt annál a fogadónál is, ahol megszálltunk, kérdezett utánam, mert a háziak mind az én leírásomat ismételték el, mikor megkérdeztem tőlük, kit keresett a lány.

Megtudtam, hogy már egy hete nincs Canterburyben leányom. Ez nagy örömömre szolgált, és úgy határoztam, hogy még egy napot itt töltök, hogy megtekintsem a híres katedrálist és a nagyváros más régiségeit.

Mivel még tizenhat mérföldet kellett megtennünk aznap, és négy óra volt már, mikor kocsiba szálltunk, a kocsis nagy sebességgel hajtott; szürkületkor már be is fordult a város nyugati kapuján, és a főutcán a jó társaság fogadójában szálltunk meg, a Mária-templom közelében. Izgalmam, félelmem, hogy leányom még mindig üldöz, és az utazás fáradalmai hatására rosszul lettem, fájni kezdett a fejem, elment az étvágyam.

Férjem (aki nem tudta, mi okozza valójában betegségemet) és kvéker barátnőm nyugtalankodni kezdtek, mindent megtettek, hogy kedvemre való ételt tálalhassanak elém.

A fogadósné végre rájött, hogy lelkem beteg, nem a testem, azt javasolta, fogyasszak el egy lágy tojást, egy pohár fehér bort egy piskótával, majd feküdjek le, s ő szavatolja, másnap reggel makkegészségesen ébredek. Igaza volt, be kell vallanom, hogy a fehér bor a piskótával nagyon felvidított, kezdett visszatérni a lelkierőm; férjem bekérette a kocsist vacsora után, hogy egy kicsit felvidítsanak bennünket, mert jó kvékerem ugyancsak rászorult, szinte jobban aggasztotta őt balszerencsém, mint saját magamat.

Hamar lefeküdtem, de attól tartva, hogy állapotom rosszabbra fordulhat éjszaka, a fogadó két cselédje virrasztott a szomszédos szobában, a kvéker és komornám velem egy szobában aludtak, férjem pedig egy másik helyiségben, egymagában töltötte az éjszakát.

Mikor komornám lement, hogy elintézzen valamit, és felhozzon számomra egy kis forralt bort, amit lefekvéskor akartam meginni, jobban mondva, amikor már feküdtem, a következő beszélgetés zajlott le köztem és hűséges kvékerem között:

Kvéker: Látom, hogy a Sittingbourne-ben hallottak nagyon megzavarták kegyedet. Örülök, hogy a leány már egy hete elhagyta Canterburyt, minden bizonnyal Dover felé tart, mikor pedig odaér, és nem leli kegyedet, bizonyára Dealbe megy tovább, és így nyomot téveszt.

Roxana: Csak abban bízom, hogy nem saját nevünkön, csak mint báró és bárónő utazunk, a lánynak pedig fogalma sincs, milyen kocsival-kísérettel, ilyenformán csak a véletlen hozhat vele össze, vagy ha meglátja kegyedet. Mindkét esetben fény derülne nagy fáradsággal őrzött titkomra.

K.: Tekintve, hogy kegyed még egy napot tölt Canterburyben, hogy megtekintse, mint mondja, a régiségeket, én azonban inkább Babilon szajhájának fennmaradt emlékeinek nevezném, mi lenne, ha elküldené Thomast, menjen el Doverbe, érdeklődjön afelől, keresett-e bennünket ott a fiatal lány. Jókor reggel elindulhatna a fiú, és estére már itt is lehetne, Dover legfeljebb tizenkét-tizennégy mérföldnyire van innen.

R.: Nagyon tetszik a terv, ezért megkérem kegyedet, amint felébred reggel, küldje el Tomot Doverbe, és adjon neki olyan utasításokat, amilyeneket jónak lát.

Másnap reggel hozzátartozóim nagy örömére kipihenten, felfrissülten ébredtem.

A jóságos kvéker, aki mindig csak azon igyekezett, hogyan lehet a szolgálatomra, már öt órakor felkelt, és mikor lefelé indult az udvarba, összetalálkozott Tommal, kiadta neki utasításait, és a fiú valóban már hat óra előtt útnak is indult.

A város legjobb fogadójában szálltunk meg, így hát bármit rendelhettünk, ami csak tetszett, illetve amit az évszak megengedett; férjem, a legnyájasabb úr, aki valaha is élt, két nappal ezelőtt észrevette, milyen jóízűen ettem Rochesterben, most itt is ugyanezt az ebédet rendelte, és ezúttal még nagyobb étvággyal láttam az evéshez, mint akkor. Nagyon vígan voltunk, és ebéd után meglátogattuk a városházát, de mivel már majdnem öt óra volt, hátrahagytam barátnőmet, kérdezze ki lányom felől Tomot, akinek körülbelül hat órakor kellett visszaérkeznie.

Éppen besötétedett, amikor kirándulásunkról visszatértünk a fogadóba, s én férjem elnézését kérve tüstént felszaladtam szobámba, ahol utasításom szerint kvékerem várta jöttömet. Sóváran rontottam be, hogy mielőbb megtudjam, milyen hírekkel tért vissza Tom Doverből.

Barátnőm elmondta, hogy Tom már két órája megérkezett; reggel fél nyolc körül ért Doverbe, és a fogadóban, ahol megszállt, megtudta, hogy járt ott egy kíváncsi nőszemély, valami holland kereskedőt keresett, akinek a felesége állítólag az ő édesanyja; Tom szerint a fiatal lány híven leírta úrnőjét, minden fogadót végigjárt a városban, és azt mondta, ezután Dealbe indul, és ha ott sem találja meg anyját, az első hajóval Hágába utazik, majd Amszterdamba és Rotterdamba, s valamennyi közbeeső várost végigkutatja.

Ez a beszámoló nagyon kedvemre volt, hiszen megtudtam, hogy leányom már öt napja nincs Doverben. Kvékerem is vigasztalt, azt mondta, nagy szerencsénk, hogy a túlbuzgó nőszemély ennyivel előttünk járt, mert ha nyomunkat követi, könnyen utolérhetett volna bennünket, annál is inkább, mert oly körmönfontan adja elő történetét, hogy mindenkit szánalomra indít, barátnőm úgy vélte, ha nem előttünk jár, hanem követ bennünket, könnyen rábírt volna valakit, hogy bocsássa rendelkezésére kocsiját meg ami kell, hogy nyomunkra találjanak, és utol is értek volna bennünket.

Osztottam kvékerem véleményét. Jócskán megkönnyebbültem, behívtam Tomot, és buzgóságát fél guineával jutalmaztam, majd a kvékerrel csatlakoztunk a szalonban férjemhez; hamarosan elkészült a vacsora, jócskán ettem is, s az este hátralevő részét, mert az óra még csak kilencet ütött, mikor felkeltünk az asztaltól, nagyon vidáman töltöttük el; kvékerem annyira örült szerencsémnek, hogy pompás társaságnak bizonyult; szellemessége, márpedig abból bőven adatott neki, még soha nem sziporkázott jobban, mint ezen az estén.

Férjem megkérdezte, hogyan akarok hajóra szállni; csak azt kívántam, úgy intézzen mindent, amint neki tetszik, közöltem vele, hogy számomra teljességgel közömbös minden külső körülmény, ha mellette lehetek. Ez igaz lehet, kedvesem, felelte ő, de megvan rá az okom, hogy ezt megkérdezzem tőled, mert ha egy egész hajót kibérelünk, az egész a mienk, akkor indulunk útnak, amikor nekünk tetszik, és akár francia, akár holland parton, abban a kikötőben vetünk horgonyt, amelyik a leginkább kedvünkre való. A másik ok az, hogy tudom rólad, nem szereted a sokaságot, amit közönséges postahajón bizony nagyon nehéz elkerülni. Megvallom, válaszoltam, okaid valóban alaposak, kedvesem, csak egy ellenvetésem van: a postahajó személyzete tapasztalt matrózokból kerül ki, olyan gyakran utaznak, hogy úgy ismerik a tengert, mint a tenyerüket, ezért postahajón a legkisebb a veszély. (Ekkor eszembe ötlött az a borzalmas hajóút, melyen Amyvel vettem részt, mikor Franciaországból Harwichba hajóztunk, olyannyira, hogy észrevehetően reszketni kezdtem.) Ezenfelül a fogadós bemutatott bennünket egy postahajó kapitányának, ezért úgy vélem, az lesz a leghelyesebb, ha kibéreljük a postahajó szalonját, így elkerülhetjük a sokaságot, hacsak nem támad kedvünk rá, hogy szóba elegyedjünk némelyik útitársunkkal, így az utazás ára is sokkal csekélyebb lesz, mintha külön hajót bérelnénk, és legalább annyira biztonságos, ha nem fokozottabban.

A kvéker figyelmesen hallgatta beszélgetésünket, és közbevetette, hogy az általam javasolt módszer tűnik számára a legbiztonságosabbnak, leggyorsabbnak és legolcsóbbnak. Ezzel nem azt akarom mondani, tette hozzá, hogy kegyedéknek fogukhoz kell verni a garast, bár biztos vagyok benne, nem is hajítják ki szívesen pénzüket az ablakon.

Röviddel ezután férjem megkérte a fogadóst, hívassa el az egyik postahajó kapitányát, attól kibérelte a szalont, és megegyeztek, hogy másnap, ha megfelelő lesz a szél és a tenger állása, felvonják a vitorlákat.

Utazásunk pontos megbeszélése addig tartott, amíg elkészült az ebéd, s mikor erről értesültünk, elhagytuk azt a szobát, amelyben egész délelőtt tartózkodtunk, és egy nagyon előkelő helyiségbe vezettek bennünket, ahol rangunkhoz illő környezetben kezdhettünk az étkezéshez; egy ódon ezüstkészlet és egy pompásan megrakott pohárszék volt benne. Az ebéd kitűnő, ízletes volt, remekül készítették.

Ebéd után újabb beszélgetésbe kezdtünk, hogy milyen személyzetet béreljünk kísérőnek egészen Párizsig; az utazók gyakran folyamodnak ehhez a módszerhez, és ilyen bérelhető szolgák minden jó fogadóban rendelkezésre állnak. Inasaink már reggel útnak indultak Londonba, kvéker barátnőmet pedig másnap kellett a kocsinak visszavinnie. Új komornámat, Isabelt, magunkkal akartuk vinni, csak az lett volna a feladata, hogy engem kiszolgáljon. Egy ideig úgy véltük, hogy majd Calais-ban fogadunk férfi szolgákat, hiszen a hajón semmi hasznunkra nem lehetnek, mert a hajósfiúk feladata kiszolgálni az utasokat éppúgy, mint a hajó személyzetét.

Hogy felfrissüljünk ebéd után, sétát tettünk a városban, és mire a helyőrséghez értünk, igen megszomjaztunk, ezért betértünk a kantinba egy pohár borra. Rendeltünk egy pint bort, meg is kaptuk, de egyszer csak a fogadós, mint az eszeveszett, rontott be, és így dühöngött: Mondják meg nekem, nem gazember az, aki korsó sört rendel, mikor éppúgy tudja, mint én, hogy egy garasa sincs, sőt nem is lesz, hacsak gazdára nem talál, ami bizony nagyon valószínűtlen. Csillapodjék le, uram, mondta férjem, mi történt? Ó, semmi, csak egy fickó ül a söntésben, azelőtt uraságoknál szolgált, de állás nélkül maradt. Minden pénzét elköltötte, de most már adósságba verné magát, mert tudja, hogy állást kell neki szereznem, hacsak egy garast is akarok tőle látni. Ugyan, küldje be ezt a fiatalembert hozzám, szólt férjem, ha megtetszik az ábrázata, és meg tudunk egyezni, lehetséges, hogy felfogadom. A csaposnak nem kellett kétszer mondanunk, maga ment a fickóért, hogy elénk hozza. Férjem alaposan megvizsgálta a fiút, termetét, arcvonásait és öltözékét, s csak eztán kezdett beszélni hozzá. A fiatalember öltözéke tiszta volt, termete közepes, bőre sötét, körülbelül huszonkét éves lehetett.

Hallom, hogy el akarsz szegődni, szólította meg férjem, lehetséges, hogy segíthetek rajtad, mondd el szépen sorjában, milyen iskolád van, van-e családod, méltó vagy-e arra, hogy egy nemesurat szolgálj, és igazolni tudod-e feddhetetlen személy vallomásával, hogy jellemed becsületes, s ezenfelül hajlandó vagy-e bennünket Hollandiába kísérni és ott szolgálni. A bér felől nem lesz köztünk vita.

A fiatalember tisztelettudóan meghajolt, mindnyájunk felé külön-külön, majd így szólította meg férjemet: Uram, szerencsétlen körülmények között nevelkedett testvérek közül a legidősebb fiú vagyok. Nem vagyok idős, mint láthatja, nincsenek utódaim, de már sok úrnál szolgáltam, akik vagy úton vannak, vagy a világ legkülönbözőbb tájain telepedtek le, vagy pedig már meghaltak, ezért egy héten belül nem tudok ajánlólevelet szerezni, Londonba kellene írnom érte; postafordultával minden bizonnyal be tudnék mutatni néhány levelet, mellyel kétséget kizáróan bizonyítanák, hogy megbízható szolga vagyok. Iskolám alig van, mert meg sem tanultam jól írni-olvasni és számolni, már kivettek az iskolából; ami pedig szüleimet illeti, róluk bizony semmit nem tudok, csak annyit, hogy apám serfőző volt, és ostobán eltékozolta tekintélyes vagyonát, majd szegény anyámat fillér nélkül magára hagyta öt apró gyermekével, én vagyok a második, bár akkor még alig voltam ötéves. Anyám nem tudta, mit kezdjen velünk, ezért cselédjével, akinek nevét bizony már elfelejtettem az évek során, elküldött minket egy rokonunkhoz, és a lány valamennyiünket ott hagyott, bár kérdezősködtem a szomszédoknál, azóta sem hallottam róluk, csak annyit tudtam meg, hogy anyám ingóságait lefoglalták, kénytelen volt az egyházközség könyörületét kérni, és röviddel ezután meghalt bánatában. Ami engem illet, apám nővére vett magához, de olyan kegyetlenül bánt velem, hogy kilencéves koromban megszöktem, azóta annyi minden történt velem, hogy akár egy kötetet is megtölthetne. Kérem, uram, higgye el, hogy talpig becsületes ember vagyok, és boldogan szolgálatába állok. Jelenleg nem nagyon tudok ajánlólevelet felmutatni, de kötve hiszem, hogy bárki is rossz véleménnyel lenne felőlem, akár munkámról, akár magánéletemről.

Ha száz szemem lett volna, mint Árgusnak, valamennyit kimeresztettem volna. Tudtam, hogy fiam áll előttem, mégpedig az a fiam, akit sehogyan sem tudtam megtalálni. Mikor kvékerem észrevette, hogy pirulok és sápadok, elfog a reszketés, így szólt: Ugyan, csak nincs rosszul? Remélem, ez a kenti levegő, melyet kártékonynak mondanak, nem ártott kegyednek. Nem, nem, csak hirtelen rosszullét fogott el, szeretnék tüstént fogadónkba térni, hogy szobámba vonulhassak vissza. Behívtuk Isabelt, és kvékeremmel együtt ápolgattak, míg a fiatalember férjemmel maradt. Mikor szobámba értem, olyan bánat fogott el, mint még soha máskor; az ágyra dobtam magamat, patakzottak a szememből a könnyek, és elájultam. Mikor visszanyertem eszméletemet, a kvéker könyörögve kért, áruljam el, mi okozta hirtelen rosszullétemet, de azt válaszoltam, semmi, csak hirtelen hidegség futott végig az ereimen, elgyengültek érzékeim, úgy éreztem, mintha menten elsüllyednék.

Hamarosan belépett férjem, s mikor nagy megkönnyebbülésére meggyőződött róla, hogy magamhoz tértem, közölte, hogy kedve volna felfogadni a fiatalembert, mert becsületesnek tartja, hite szerint jól szolgálna bennünket. Kedvesem, mondtam, nekem nincs a fiú ellen semmi kifogásom, csak óvatosságra intlek, válogasd meg, milyen személyeket szedsz fel az úton, de mert megvan az a kiváltságom, hogy komornáimat magam válogatom meg, ezért a férfi szolgák ügyeibe nem avatkozom, ez egyedül rád tartozik. Mégis hozzátettem, hiszen biztos voltam benne, hogy saját gyermekem a fiú, nagyon is szerettem volna, hogy felfogadjuk, s csak azért szóltam látszólag ellene, hogy férjem annál inkább ragaszkodjék hozzá, ha kedvedre van a fiú, én nem ellenzem, hogy egy szolgát Angliában fogadj fel, nem bízunk rá semmi fontos dolgot, míg magatartásával ezt ki nem érdemli, és ha viselkedése nem felel meg várakozásunknak, akármikor kiadhatjuk az útját. Úgy vettem észre, szólt férjem, hogy nagyon talpraesetten beszélte el történetét; sok mindent látott, a szerencse játékszere és a rosszindulat martaléka volt sokáig, így hát felfogadom, mikor megérkezik, vagyis hamarosan, mert iderendeltem.

Megtudtam tehát, hogy férjem felfogadja a fiút, ezért azon voltam, hogy ne akadjak vele össze, mikor eljön férjemhez. Öt óra körül azt tanácsoltam barátnőmnek, sétáljunk ki a mólóra, és amíg itthon készül a tea, figyeljük a hajók vonulását. El is mentünk, Isabel is velünk tartott, és útközben láttam, hogy fiam, Thomas (mert ezentúl már így fogom hívni) éppen a fogadó felé tart; ezért körülbelül egy óráig maradtunk a kikötőben, és mikor visszatértünk, férjem elújságolta, hogy szolgálatába fogadta a fiút, és másnap reggel már hozzánk is költözik. Nos és azt megkérdezted-e, kedvesem, kérdeztem, hol lakott, hogy hívják? Hogyne, felelte férjem, azt mondja, hogy neve Thomas ..., és jó néhány híres-neves családot megemlített, akiknél szolgált, többek között Lord ...-nál, aki a híres francia hölgy, Roxana Pall Mall-i háza szomszédságában lakott. Szomorú dilemmába kerültem. Attól kellett tartanom, hogy fiam felismer. A kvéker észrevette zavaromat, és mint később mondta, már azt kell hinnie, a balszerencse ellenem esküdött, hogy valamennyi ember, akivel megismerkedtem, egyben Lady Roxanát is ismeri. Le merem fogadni, mondta, hogy ez a fiú ismeri azt az orcátlan lányt is, aki édeslányának mondja magát.

Nagyon aggódtam emiatt, de egy dolog a kezemre játszott, mégpedig az, hogy mindig gondosan távol tartottam magam szolgáimtól. A kvéker másnap mindenképpen útra kel, ezért a fiú már senkinek nem fecsegheti el a Roxana nevet, s hamarosan el is feledkezik az egészről.

Aznap későn vacsoráztunk, s megint nagyon vígan voltunk, mert férjem a legkellemesebb szavakkal halmozott el, hogy elterelje figyelmemet vélt betegségemről. A kvéker is szellemesen kapcsolódott be a beszélgetésbe, és ennek nagyon örültem, mert magam is azon igyekeztem, hogy végre kiverjem fejemből szüntelen aggodalmamat.

Másnap reggel, reggeli után megérkezett Thomas, tiszta külseje volt, és egy kis batyuval a hátán lépett be, minden bizonnyal fehérneműjét kötötte egy kendőbe. Férjem elküldte, hozasson hordárokat a kikötőből, hogy ládáinkat a vámhoz szállítsák, ahol holminkat átvizsgálták, s egy shilling illetéket fizettünk, ezenkívül a fiú egy koronát is fizetett fejenként átkelési illeték címén, jóllehet általában csak fél shillinget kérnek, de bennünket valószínűleg nagyon tehetősnek néztek. Miután csomagjainkat átvizsgálták, felrakták a postahajóra, egyenesen a szalonba, amint parancsoltuk.

Ez tartott vacsoráig, és még beszélgetve az asztalnál üldögéltünk, étkezés után jelentkezett a kapitány is, és közölte, hogy a szél nagyon kedvező, leghelyesebb volna este tíz órakor, dagálykor útnak indulnunk. Férjem meghívta, fogyasszanak el együtt egy palack bort, aminek szívesen engedett. Beszélgetésük kizárólag tengeri dolgokról folyt, így hát jó kvékeremmel visszavonultunk, és magukra hagytuk őket, mert még emlékeztetnem kellett valamire utolsó londoni megbeszélésünkkel kapcsolatban. Mikor a kertbe értünk, amely meglehetősen takarosan volt gondozva, elismételtem valamennyi előző kérésemet, hogyan gondoskodjék gyermekeimről, a spitalfieldsiekről, Amyről és így tovább; így csevegtünk, mikor megjelent Thomas, és bejelentette, hogy a kapitány készülődik, mire visszatértünk a férfiakhoz. Ekkor megcsókoltam barátnőmet, s közben igaz szeretetem jeléül egy nagy aranymedáliát nyomtam a kezébe, és csak arra kértem, ne feledkezzék meg ígéreteiről, gondoskodjék dolgaimról, és ismételt bizonykodása nagy örömömre szolgált.

Mikor a házba értünk, a kapitány kilépett a szalonból, és éppen azt mondta férjemnek, hat matrózt küld majd értünk, hogy a hajóra kísérjenek, körülbelül negyedórával indulás előtt, telihold lévén, átkelésünk kétségtelenül kellemesnek ígérkezik.

Következő dolgunk volt kifizetni a kocsist, akinek férjem fél guinea borravalót adott, hogy a kvékert egészen háza kapujáig szállítsa, ahol felvett bennünket, s ezt készségesen meg is ígérte.

Még apály alatt elmentünk a hajóra, hogy megtekintsük a szalont, ahol lakni fogunk, és a kapitány erőnek erejével ott tartott bennünket, hogy igyunk egy pohárka puncsot; soha életemben nem ittam jobbat.

Visszatértünk a fogadóba, és nyolc órára rendeltük a vacsorát, hogy utána még búcsúpoharat üríthessünk, mielőtt a fedélzetre lépnénk; férjem, aki nagyon jól ismerte a tengert, azt állította, teli gyomorral inkább erőt vesz az emberen a tengeribetegség, márpedig nekem semmi kedvem nem volt ehhez a betegséghez.

Meghívtuk a fogadóst feleségével és leányával együtt, vacsorázzanak velünk, és egy órácskát üldögéltünk vacsora után, mikor a kapitány maga, néhány matróza kíséretében értünk jött. Minden ki volt fizetve, és így már csak kvéker barátnőnktől kellett elbúcsúznunk, de ő még velünk tartott, s megvárta, míg épségben hajóra szállunk; mindketten keservesen sírni kezdtünk, sietve a hajóra léptem, bár férjem még búcsúzkodott, majd utánam jött, és soha többé nem láttam sem a kvékert, sem Angliát.

Alig léptünk a fedélzetre, felvonták a vitorlákat meg a horgonyt, jó volt a szél, nagy sebességgel hasítottuk a hullámokat, reggel négy óra körül egy francia hajó keresztezte utunkat, hogy átvegye tőlünk a postát, ekkor lehorgonyoztunk. Még nagyon messze voltunk a parttól, ki kellett várnunk a következő dagályt, mert az apály nagyon hátráltatta előrehaladásunkat.

Átszállhattunk volna a másik hajóra is, de férjem éppen aludt, én pedig nem akartam felzavarni; kisvártatva azonban újabb lehetőség kínálkozott, mikor férjem felébredt, és két másik hajó közelítette meg a mienket, hogy átvegyenek utasokat. Thomas belépett és közölte, hogy partra indulhatunk, ha úgy tetszik. Férjem kifizette a postahajó kapitányát, és a matrózok segítségével Thomas a révhajóba szállította ládáinkat, és révhajón érkeztünk Calais-ba. Hajónk még nem ért partot, mikor néhány férfi mezítlábasan a partról a vízbe rohant, hogy a partra szállítson bennünket, gondolom, ebből éltek. Tíz shillinget fizettünk a révkalauznak, és mindnyájunkat a partra szállított két férfi, ládáinkat is utánunk hozták egy korona fejében, ezzel kellett megváltanunk, hogy ne tapossunk a vízbe. Ebből is láthatja minden olvasóm, aki utazni készül, hogy pusztán a postahajó költsége nem elég az átkeléshez.

Nem lenne értelme, hogy az olvasót a különböző ügyes-bajos dolgok elbeszélésével untassam, melyekben Calais-ban volt részünk, mielőtt továbbindulhattunk, ládáinkat ismét átvizsgálták, férjem lepecsételtette őket, hogy már senki más ne nyithassa fel őket, majd megszálltunk az Ezüst Oroszlánban, a város legforgalmasabb fogadójában, ahol kibéreltünk egy postakocsit, és másnap felfrissülve továbbindultunk, rajtam kívül férjem és komornám ült a kocsiban, Thomas hátul foglalt helyet, s ezenkívül férjem felfogadott két állig felfegyverzett lovast, mégpedig nem is olcsón, kísérőül.

Öt napig tartott az út Calais-tól Párizsig, nagyon kellemesen telt el, az időjárás pompás volt, kíséretünk figyelmes, semmi gondunk nem lehetett.

Mikor Párizsba érkeztünk, már bánni kezdtem, hogy Párizst is bevettük útitervünkbe, annyira féltem, hogy felismerhetnek, de csak néhány napról volt szó, s ezt nagyon visszavonultan szándékoztam eltölteni, felkerestük férjem egyik kereskedő ismerősét a Karmeliták kolostora közelében a rue de la Bourleban, amely a Faubourg de St. Jacques területén levő utca volt.

Minthogy a város meglehetősen félreeső déli részén laktunk, jó néhány kellemes park közepette, úgy gondoltam, tanácsos lesz, ha némi rosszullétet színlelek, nehogy férjem városnéző sétákra ösztökéljen. A legszükségesebbeket, a bankügyeket, levelezést, megbeszéléseit kereskedőkkel nélkülem is elintézheti, végtére is elfogadható indokom volt, mégpedig, hogy az utazás, a sok új arc rendkívül kifárasztott, és így tovább; így töltöttünk nyolc napot Párizsban anélkül, hogy különösebben kimozdultam volna, csupán a Luxembourg-parkba mentem el, egy másik alkalommal megnéztem a Notre-Dame-ot, majd az Hotel des Invalides palotát s a Tuileriákat, végül a Szent Lőrinc negyedet látogattam meg, ahol éppen vásár volt; aztán elmentem a Louvre-kertbe, majd egy kaszinót néztem meg, és a nyolcadik napon mindvégig otthon maradtam, hogy levelet írjak kvéker barátnőmnek, amelyben tudósítottam, hol vagyok, mikor folytatjuk utunkat, de azt nem említettem, hol akarunk megállapodni, mert ezt még magunk sem döntöttük el.

Egyik nap, amikor a Tuileriákba mentem, feltettem Thomasnak néhány kérdést apjára, anyjára és rokonaira vonatkozóan, mert úgy döntöttem, bár saját fiamról van szó, noha erről sejtelme sincs, habozás nélkül kieszközlöm, hogy férjem kiadja az útját, ha emlékezete csak a legcsekélyebb nyomát is őrzi személyemnek, akár mint anyját, akár mint Lady Roxanát. Megkérdeztem, emlékszik-e apjára, anyjára. Nem, alig emlékszem valamire, válaszolta, de többektől hallottam, hogy van egy fiú- és három leánytestvérem, de sohasem láttam őket, noha négy évig éltem nagynéném házában. Gyakran érdeklődtem anyám után, volt, aki azt állította, elutazott egy férfival, de legtöbben, akik jól ismerték, úgy tudták, hogy anyám a legnagyobb nyomorba jutott, az egyházkerület dologházába került, és hamarosan bánatában megszakadt a szíve.

Semmi sem okozhatott volna nagyobb örömet, mint ezek a szavak. Ezért, gondoltam, most Lady Roxanáról kérdezem ki (mert a fiú a szomszédban szolgált, mikor nagyúri látogatóim Roxanának kereszteltek el). Mondd csak, Thomas, ugye beszéltél egy hölgyről, már el is felejtettem a nevét, Lord ... szomszédságában, akinél szolgáltál? Ki volt ez a hölgy? Neve után ítélve, külföldi lehetett. Be kell vallanom Ladységednek, magam sem tudom; annyi bizonyos, hogy nagy társaságot tartott; és a hírek szerint csodaszép asszony volt, bár mondom, én soha nem láttam. Lady Roxanának hívták, kitűnően vezette házát, jó úrnő volt, de jelleme nem volt olyan feddhetetlen, mint úgy a magánéletben szeretjük. Egyszer alkalmam nyílt, folytatta, hogy megnézzem az egyik csodálatos külföldi ruháját, amelyben egyszer a király előtt táncolt, ez nagy esemény volt számomra; mikor a Lady egyszer nem volt odahaza, a szakácsnő felvitt, és megkérte a Lady komornáját, mutassa meg nekem a ruhát.

Mindez egybevágott, és csak egy teendőm volt: úgy kellett intéznem, hogy a fiú sohase láthassa meg török ruhámat, így kellett ellepleznem kilétemet gyermekem elől, mert máskülönben magát Roxanát sohasem látta, így hát nem is ismerhetett fel.

Közben férjem kibérelt egy postakocsit, hogy Menin városába utazzunk, ahonnan a Lys folyón Gentbe akart utazni, és onnan ismét kocsival az Isabella-erődbe, mely Anvers városával átellenben feküdt, átkelünk a folyón a városba, s ismét kocsival folytatjuk utunkat Bredáig; én megelégedéssel fogadtam ezt az útvonalat, és másnap el is indultunk. Jó néhány szép városon és falun hajtottunk keresztül, majd körülhajóztuk s megtekintettük Courtray városának egy részét, és több erődítménnyel körülvett várost. Anvers-ben kocsit béreltünk Bredáig, ahol két napot töltöttünk, hogy kicsit kipihenjük az utazás fáradalmait, és mert Williamstadtból előnyös összeköttetés kínálkozott Rotterdam felé, odautaztunk, hajóra szálltunk és hamarosan biztonságban megérkeztünk Rotterdamba.

Úgy határoztunk, hogy majd Hágában állapodunk meg egy időre, s rövidre fogjuk rotterdami tartózkodásunkat, csak annyi ideig maradunk, amíg férjem kézhez veszi azokat az értékeket, amelyeket Londonban kereskedő barátai révén oda irányított. Mindez azonban majd egy hónapot vett igénybe, amíg is bútorozott szobákban laktunk a nagy rakparton, ahol rangunkhoz illő tisztességgel bántak velünk.

Férjem felfogadott még két szolgát, magam pedig két leányt, Isabelt pedig, aki jól nevelt, kellemes leány volt, társalkodónőmmé tettem; hogy még kevesebb legyen a gondom, férjem engem három cselédemmel és Thomasszal Rotterdamban hagyva előreutazott Hágába, ott házat bérelt, berendezte, úgyhogy minden készen állt fogadtatásomra, s mindent nagy gyorsasággal intézett. Egyik inas megjelent egy reggel, s közölte, gazdája azt üzeni, készülődjem az utazásra, mert ő másnap fogattal érkezik, hogy hágai otthonunkba szállítson. Hamar elkészültem mindennel, és másnap reggel meg is jött értem fogattal a férjem; az összes szolga és cseléd kíséretében búcsút mondtunk Rotterdamnak, a rákövetkező nap délutánján már Hágába értünk.

A szolgák azt az utasítást kapták, hogy „Ladységednek” szólítsanak, erre jogosított ugyanis bárónői címem, ami nagy örömömre szolgált, de bizonyára többre becsültem volna, ha nem kecsegtet a grófnői rang.

Olyan helyen telepedtünk le, ahol senkit nem ismertem, és senki nem ismert engem. Nagyon óvatos voltam, kivel érintkezem. Körülményeink nagyszerűek voltak, férjem a végtelenségig szeretett, szolgáim tisztelettudóan kezeltek, röviden, a legboldogabb asszony lehettem volna a világon, ha rossz lelkiismeretemet nem háborgatják minduntalan régmúlt bűneim.

Ebben a boldog állapotban írtam levelet kvéker barátnőmnek, megadtam neki címemet. Úgy két hét múlva egy délután éppen be akartam szállni kocsimba, hogy kihajtassak egy kis levegőzés végett, mikor ajtónkhoz lépett a postás; az egyik levél nekem szólt. Mikor ráismertem a kvéker keze írására, utasítottam a kocsist, fogja ki a lovakat, felmentem szobámba, hogy háborítatlanul elolvashassam a levelet, amelyben a következők állottak:

KEDVES BARÁTNŐM,

már jó néhányszor írhattam volna, mióta elváltunk, de címét csak most tudván meg, ez az első levelem, tehát visszamenőleg ezúttal tudósítom mindenről. Épségben Londonba érkeztem, a kocsi és személyzete pompásan végezte feladatát. Mikor néhány napot eltöltöttem otthonomban, felkeresett Mrs. Amy, első dolgom volt, hogy kegyed utasítása szerint kérdőre vonjam, megölte-e azt a lányt, aki kegyed édesgyermekének vallotta magát. Amy váltig bizonygatta, hogy ártatlan a dologban, csupán hamis tanút bérelt fel, hogy a bíróság előtt vallja, a lány nagy összeggel tartozik neki; a fruska tehát börtönbe került, ezenkívül felbérelte a porkolábokat, akadályozzák meg, hogy levelet vagy üzenetet juttathasson ki bárki fiának. Gondolom, ezért hitte kegyed, hogy a lány már nem él, mert Amy ilyen kegyetlenül elbánt vele. Mikor mindezt meghallottam, még tüzetesebben kikérdeztem Amyt, de teljesen meggyőződhettem, hogy a lány továbbra is az élők sorában van. Ezután több mint egy hónapig nem hallottam Amy felől, de mivel kegyedet már biztonságban tudtam, e közbeeső időben egy barátnőmet elküldtem, fizesse ki a leány helyett az adósságot, hogy a szerencsétlen kiszabaduljon; ez meg is történt, de barátnőm kikottyantotta, kinek köszönheti ezt a lány. Következő gondom az volt, hogyan intézzem el a spitalfieldsi dolgokat, és megítélésem szerint nagy körültekintéssel jártam el ebben az ügyben. Éppen azon a napon, mikor az ön utolsó levele megérkezett, Amy ismét betoppant, és felolvastam neki a reá vonatkozó részeket. Marasztaltam, teázzék velem, és miután egészségemre ürített egy pohárka citromlevet, közölte, hogy amint teheti, kegyed után utazik. Alig tette ki a lábát, újra elolvastam a kegyed levelét a kis szalonban, hát ki más állít be, mint állítólagos leánya, a bajkeverő teremtés, mégpedig a célból, hogy úgymond, megköszönje iránta tanúsított szívességemet, én pedig hirtelen letettem az ablakpárkányra a kegyed levelét, és kiszaladtam egy pohár szíverősítőért, mert a leány igen siralmas állapotban volt. Még vissza sem tértem, amikor hallom, hogy csapódik az utcai ajtó, mire nyomban, a szíverősítő nélkül, mivel nem tudtam, ki jöhetett, visszamentem a kis szalonba. Mikor a lányt nem találtam ott, azt gondoltam, hogy kiment a kapun, és a szél bevágta mögötte az ajtót. Csakhogy hiába kerestem; mikor meggyőződtem róla, hogy se híre, se hamva, körülnéztem, nem hiányzik-e semmi, láttam, mindenem a helyén van, de leírhatatlan megdöbbenésemre látom, hogy a kegyed levele szőrén-szálán eltűnt, minden bizonnyal ő emelte el, és futásnak iramodott. Annyira feldúlt ez a szerencsétlen esemény, hogy elájultam, és ha véletlenségből nem lép be a szobába egyik szolgálóm, végzetes körülményekkel is járhatott volna ájulásom. Ezért azt tanácsolom, készüljön fel rá, hogy hamarosan viszontlátja a leányt, mert bizton hiszem, hogy tüstént kegyed után indul. Nem szívesen adom ezt tudtára, de remélem, minden jóra fordul. Mielőtt még kimentem volna a szobából a szíverősítőért, újból elmondta, hogy ő a kegyed legidősebb leánya, és a kapitány felesége nem más, mint az ön második leánya; míg a legfiatalabb húguk már halott. Azt is elmondta, hogy két fivérük is van, a legidősebbet kilencéves kora óta, mikor elszökött nagybátyjától, egyikük sem látta, a fiatalabb fiút pedig egy idős hölgy vette magához, aki minden bizonnyal a gyermek keresztanyja lehetett. A leány elmondta, hogy letartóztatták, a whitechapeli börtönbe vetették, milyen nehéz volt a sora, de végül is meglágyította siralmas történetével a főporkoláb felesége szívét, s az őt egy bizonyos hölgy figyelmébe ajánlotta, aki a környéken él, és egyes foglyok adósságát magára vállalja, hogy kiszabadítsa őket a börtönből, teszi pedig ezt minden évben születése napján. A leányon kívül még öt másik foglyot váltott ki a börtönből a hölgy, s ugyancsak ő ösztökélte, keresse tovább édesanyját, ezután a leány bejárt minden várost és falut London és Dover között; mikor Doverben sem találta meg kegyedet, Dealbe utazott, és végül a kutatásban kimerülve, hajóval visszatért Londonba, majd alighogy visszaérkezett, újfent letartóztatták, és a Marshalsea-börtönbe vetették, ahol ismét nyomorúságos körülmények között sínylődött, tollnak, tintának és papírnak közelébe sem juthatott, barátai nem látogathatták meg. Ebben az állapotban leledztem, folytatta történetét a leány, mikor ön értem küldött, kifizette helyettem adósságomat, és kiszabadított a börtönből. Mikor mindezt elmesélte, sírógörcs fogta el, sóhajtozott, zokogott, és mikor kicsit magához tért, indulatosan kiáltozva átkozta el az angol emberek aljasságát, amiért ilyen keresztényhez nem illő módon kétszer is börtönbe juttatták, noha a Szentírásra esküszik, hogy egész életében soha egy shillinggel sem tartozott senkinek. Fel nem foghatja, ki lehet ellensége, mert tudtával senkit a világon meg nem sértett, Mrs. Amyt kivéve, őt is csak azért, mert mindenáron meg akarta találni édesanyját, ami valamennyi ismerőse szemében teljesen tisztességes kívánság volt, és továbbra is reméli, hogy kegyed az édesanyja. Ha pedig Mrs. Amy okozta szenvedéseit, megbocsát neki, de a Teremtő aligha fogja elnézni bűneit; akárhogy is, tette hozzá, nem maradok Angliában, ha kell, bejárom az egész világot, elmegyek Párizsba is, mert tudom, hogy anyám ott élt valaha, ha ott sem találom, elmegyek Amszterdamba, Rotterdamba, egyszóval addig nem nyugszom, míg fel nem kutatom, ha keresés közben meg is halok. Levelemet végzem, szívesen hallanék az ön és hites férje egészségéről, maradok továbbra is őszinte barátsággal

M. P.

Az októbernek nevezett hónap kilencedik napján.

P. S. Ha bármi elintéznivalója akad Londonban, kérem kegyedet, tudassa velem, minden erőmmel azon leszek, hogy szolgálatára lehessek, lányaim velem együtt legjobb kívánságaikat küldik kegyednek.

Néhány percre igyekeztem titkolni megdöbbenésemet, míg a kert végében lévő nyári lakba nem értem; ott bezárkóztam, ember le nem írhatja, milyen kínok fogtak el. Őrjöngtem, hajamat téptem, ájuldoztam, átkozódtam, imádkoztam, zokogtam, fogadkoztam, mindhiába, szembe kellett néznem a legrosszabbal, történjen, aminek történnie kell.

Végül a következő elhatározásra jutottam: levelet írok a kvékernek, s csatolok hozzá egy ötvenfontos bankjegyet, azzal, adja át a pénzt a leánynak, ha netán újból felkeresné, és közölje vele, hogy minden évben ötven font üti a markát, ha felhagy a kereséssel, és Angliában marad. Igaz, ezzel teljesen lelepleződtem a kvéker előtt, de úgy gondoltam, inkább teszem kockára hírnevemet Angliában, semmint új otthonom békessége boruljon fel.

Kisvártatva hazatért férjem, s észrevette, hogy sírtam. Megkérdezte az okát. Elmondtam, hogy könnyeim éppen annyira örömkönnyek, mint a bánat könnyei, mert igen megható levelet kaptam Amytől, amelyben tudatta velem, hogy hamarosan viszontlátjuk egymást. Annyira megörültem, hogy sírva fakadtam, majd másodszor is át akartam olvasni a levelet. A nyári lak ablakában, amely a csatornára néz, kezdtem hozzá, hogy újraolvassam, és mikor kibontottam, véletlenségből kiejtettem a kezemből, és hiába kaptam utána, a vízbe pottyant, ezért bánkódom, mert nagyon szerettem volna, ha férjem is elolvashatta volna. Ugyan, kedvesem, nyugtatott meg férjem, egyet se bánkódj. Ha betoppan Amy, és te is jónak látod, részemről semmi akadálya, hogy bármilyen minőségben ismét szolgálatunkba fogadjuk. Örülök, hogy csak ilyen csekélység miatt aggódsz, ha valami komoly dolog bántana, bizonyára sokkal inkább le lennél sújtva. Ó, jaj, gondoltam magamban, ha csak néhányról tudnál a lelkemet háborgató dolgok közül, bizton hiszem, azt gondolnád, csodával határos, hogy bele nem pusztultam a lelkiismeret-furdalásba.

Tíz nap múlhatott el ezután, éppen asztalnál ültünk két ismerősünk társaságában, mikor egyik inasunk lépett be, s jelentette: Egy hölgy keresi Ladységedet, önnel szeretne beszélni, a neve Mrs. Amy.

Amint a nevet hallottam, csaknem elvesztettem eszméletem, az inast Isabelért küldtem, ő vezesse fel a hölgyet öltözőszobámba, így is történt, én pedig felmentem, hogy hosszú idő óta első ízben ismét beszélhessek vele. Mikor meglátott, örömében megcsókolt, én pedig kiküldtem a szobából Isabelt, mert addig nem nyughattam, míg négyszemközt nem maradhattam régi bizalmasommal.

Minden teketória nélkül elmondtam, mi minden történt távolléte alatt, elsősorban természetesen, hogy leányom kétszer is börtönbe került, ami nyilván az ő mesterkedése volt, meg hogy a leány megkaparintotta levelemet a kvéker házában, még ugyanazon a napon, amikor Amy is ott járt. Nos, szólt Amy, mikor mondókám végére értem, mégis azt kell mondanom, ha a leány életben marad, úrnőm nem kerülheti el pusztulását. Tudtam, hogy ön nem tud megbékélni a gondolattal, hogy végezzek vele, így nem is folyamodtam ehhez, és kimagyarázkodhattam volna, de úrnőm annyira megharagudott rám, pedig higgye el, az volt az igazi jó tanács, amit először hoztam szóba, végezni kellene a leánnyal.

Te gyalázatos, mondtam felháborodva, hogy mered ismét nyelvedre venni azt a szót, gyilkosság? Te nyomorult, ha nem lenne itthon férjem, és nem lennének vendégeink, bizony a lépcsőn rúgnálak le. Hiszen majdnem megölted, Anglia egyik legborzalmasabb börtönébe juttattad, ahonnan csak a Gondviselés könyörülete folytán szabadult ki. Pusztulj a szemem elől!, aljas bajkeverő vagy, Isten szeme előtt mindig is gyilkos gonosztevő leszel.

Nem mondok erre semmit, felelt Amy, csak annyit, ha sejtem, hogy a kvéker kiszabadítja a Marshalsea-börtönből, módját ejtem, és megint börtönbe juttatom lopás vádjával, és ennek alapján sikerült volna deportáltatni tizennégy évre. Így azonban hamarosan úrnőm elé kerül, lehetséges, hogy máris Hollandiában van.

Beszélgetésünk közben meghallottam, hogy vendégeink menni készülődnek, s lesiettem, hogy a szalonban távozásuk előtt elbúcsúzzam tőlük. Mikor egyedül maradtam férjemmel, férjem elújságolta, hogy a ... grófja cím megszerzéséről tanácskozott velük, és most jó lehetőség adódván, végére jár a dolognak.

Azt feleltem, oly elégedett vagyok, a világon semmiben nem szenvedek hiányt, egy vágyam van csak, hogy továbbra is élvezhessem szeretetét (bár titokban legjobban annak örültem volna, ha a grófi cím mellé biztos hírét veszem, hogy leányom természetes módon elköltözött az élők sorából). Nos, kedvesem, szólt, nem fog sokba kerülni ez, állom a szavamat, nem kell már sokáig várnod, és megkapod a grófi címet. Nem is volt hiba ígérete körül, mert egy hétre rá meghozta a kinevező okiratot, bíbordobozban, melynek fedele két aranyzsanéron forgott. Így, szólalt meg elégedetten, kedves grófnőm, tartson Isten sokáig, hogy sokáig viselhesd ezt a címet, mert biztos vagyok benne, méltó vagy rá. Néhány nappal később nagy örömömre láttam, hogy fogatunkat és minden felszerelésünket újra kezdték festeni, a megfelelő helyekre grófi koronákat pingáltak, egyszóval minden új rangunkhoz idomult, házunk fénye vetekedni kezdett a legrangosabb nemesi házakéval.

Világi boldogságom legmagasabb csúcsára érkeztem, ha lelkem feketéllett is a leggyalázatosabb bűnöktől. Már most elkezdhetem megpróbáltatásaimat elbeszélni, bár ekkor még csak csírájuk volt meg, de hamarosan kiteljesedtek, és a legnagyobb nyomorúságba döntöttek.

Mikor egy nap Amyvel beszélgettem a szalonban, egyik cselédünk nyitva felejtette a külső kaput, és ki mást pillantottam meg az ablak előtt, mint leányomat, aki minden teketória nélkül a szalonajtóhoz lépett, kitárta, és nagy merészen berontott. Borzasztóan meghökkentem, s megkérdeztem, mi járatban van itt, mi szél hozta erre, kit keres, mintha soha nem láttam volna. Amy elvesztette a fejét és elájult. Ladységed szolgálója vagyok, szólt a lány, már azt gondoltam, soha nem lesz részem abban a boldogságban, hogy tęte-ŕ-tęte ön elé kerüljek, csakhogy ügynöke, a kvéker, a Minoriesben levő Haydon-udvari lakásban vigyázatlanul elöl hagyott egy útbaigazítást, mégpedig saját ablakpárkányán. De egy rossz szavam sem lehet ellene, hiszen ő szabadított ki a börtönből, ahova hitem szerint ez a gonosztevő nőszemély juttatott (és az éppen éledező Amyre bökött). Amint teljesen magához tért Amy, mint a fúria, a lánynak rontott, és hamarosan akkora lett a zenebona, hogy valamennyi szolga berohant, hogy ugyan mi történhetett. Amy lekapta a falról férjem egyik kardját, kihúzta hüvelyéből, és már azon volt, hogy keresztüldöfi a lányt, mikor a szolgák beléptek, és mivel semmit sem értettek a dologból, lefogták Amyt is, meg a lányt is, a többi pedig körülöttem foglalatoskodott, hogy el ne ájuljak. De azt nem tudták megakadályozni, hogy roham ne fogjon el, mindenesetre kidobták a lányt a házból, aki bosszút fogadva ment el.

Az én főuram, mert már így hívtam, éppen vadászott. Nem kis örömömre szolgált, hogy nem volt jelen a csetepaténál, és mikor Amyvel magunkhoz tértünk, a legtanácsosabbnak azt láttuk, hogy megkeressük a lányt, és egy takaros összeggel rábírjuk, ne akadékoskodjék tovább. Amy el is indult, de nem bukkant nyomára, ami éppen elég fejfájást okozott nekem. Úgy véltem, az a terve, hogy valahol meglesi férjemet, mielőtt még hazaérhetne, és valóban így is történt, amint hallani fogják.

Már besötétedett, és hosszú ideje vártam érkezését, csak nem jött. Nagyon aggódtam, Amy együtt virrasztott velem szobámban. Aznap éjjel nem is érkezett meg, csak másnap reggel, tíz órakor a lány kíséretében bezörgetett a kapun. Mikor ajtót nyitottak neki, egyenest a nagy szalonba ment, és Thomast felküldte, hívja le az úrnőt. Ez volt a legválságosabb pillanat; minden akaraterőmet összeszedtem, és Amyvel együtt lementem, hátha el tudjuk ámítani a lányt, aki pedig ravaszságban jócskán az anyjára ütött.

Most be kell számolnom az összecsapásról, melytől jövendő nyomorúságom vagy boldogságom függött, s a végén elvesztettem férjem szeretetét, el kellett ismernem leányomat, de ezzel sem érte be, felvilágosította férjemet arról is, rajta kívül hány gyermekem van még.

Mikor a szobába léptünk, férjem súlyos léptekkel járt fel s alá, szemöldökét összeráncolta, vad indulatban, mintha minden rosszindulat és bosszúvágy, ami hollandust valaha fűtött, ezen az arcon tükröződött volna, hogy kizökkentsen lelki nyugalmamból, mielőtt szóra nyitom a számat.

Ismeri-e ön, asszonyom, szólított meg, ezt a fiatal hölgyet? Gyors és határozott választ kérek, minden köntörfalazás nélkül.

Készséggel adok gyors választ, uram, kijelentem, hogy nem ismerem.

Nem-e? Ez mit jelentsen? Azt állítja ez a hölgy, hogy az ön tulajdon gyermeke; édesapja elhagyta a családot, s anyjának rajta kívül két fiát és két leányát kellett eltartania, végül valamennyi gyermekét holmi rokonok gondjára bízta, s eztán ön, a gyermekek anyja, egy ékszerésszel Párizsba szökött. Mármost válaszoljon gyorsan, mit tud minderről?

Nagyméltóságú úr, szólt közbe a lány, itt van Mrs. Amy is, aki akkortájt édesanyámnál szolgált, ő tudja jól, hogy nem vagyok más, mint akinek kiadom magam, ő juttatott börtönbe olyan adósságok vádjával, amelyekről nem is tudtam, csak azért, hogy ne találjam meg édesanyámat, hogy föl ne fedhessem előtte kilétemet, míg el nem hagyja Angliát.

Ezek után mindent elbeszélt férjemnek, amit csak tudott rólam, Roxana-mivoltomat sem hagyta ki, török ruhámat olyan tüzetesen leírta, hogy férjemnek semmi kétsége sem lehetett, hogy az én ruhámról van szó.

Mikor bevégezte elbeszélését a lány, férjem így szólt: Nos, asszonyom, lássuk csak, mennyire vagyok képes magam is megítélni, mi igaz mindebből. Mikor megismerkedtem önnel, bizonyos ékszerek eladása ügyében keresett fel, s mindvégig bebizonyítottam, hogy barátja vagyok, noha ön rendkívül nehéz helyzetbe került, élete a zsidó kezében volt. Ön ekkor egy ékszerész özvegyének vallotta magát. Ez egybevág azzal, amit ez a hölgy állít, hogy ön egy ékszerésszel szökött el Londonból. Azután, tizenkét évvel ezelőtt, ön semmiképp nem akart engem férjéül elfogadni, azt hittem akkor, hogy ezt azért teszi, mert igazi férje még életben van, hiszen ön mindenre hajlandó volt a házasságon kívül. Nemrégiben pedig ön semmiképp nem akart azzal a hajóval Hollandiába jönni, amelyet választottam, mert, mint állította, valószínűleg gyermeket vár, valójában az volt tétovázásának oka, hogy egy gyerekével több volt, mint szeretné, a kapitány állítása szerint, csakhogy akkor még mit sem tudva, nem értettem szavai értelmét. Azután, folytatta, ez a hölgy azt állítja, ön ama Lady Roxanával azonos, akinek híre annak idején oly nagy port vert az udvari világban, azonfelül ez a hölgy leírta az ön különleges ruháját és fejékét, és biztosan tudom, hogy ez megegyezik az ön öltözékével, mert tudtommal ez a ruha még mindig az ön birtokában van, a kvéker házában egyszer fel is öltötte. Ezekből a körülményekből kétséget kizáróan megállapítom, hogy ön jóvátehetetlenül megsértett becsületemben; ön egyáltalán nem az a tisztességes asszony, akinek tartottam, hanem erkölcstelen nőszemély, vagyonán és szép arcvonásain kívül semmi sem szól ön mellett, mivel a szíve elvetemült és rideg.

Férjem szavai annyira lesújtottak, hogy nem tudtam szóra nyitni a számat. Végül így beszéltem: Uram, türelmesen végighallgattam valamennyi vádját, amelyeket semmi más nem támogat meg, csak a képzelet. Egy serfőző felesége voltam, minek is tagadnám, és ha lett volna rá alkalom, ezt el is mondtam volna önnek. Szép hozományt vittem a házasságba, ami az ő vagyonával együtt lehetővé tette, hogy túltegyünk szomszédainkon. Öt gyermekem született tőle, két fiam és három leányom, és ha férjem olyan okos lett volna, amilyen gazdagon indult, ma is boldogan élhetnénk együtt. De nem így történt, mert a szórakozások legkülönbözőbb válfajain kívül semmi mással nem törődött, ezért kedvtelései hamarosan minden vagyonát felemésztették, és nyomorúságos, tehetetlen állapotban hagyott magamra. Csak akkor küldtem el gyermekeimet a rokonokhoz, mikor már ez elkerülhetetlenné vált, és mikor hírt kaptam, hogy férjem meghalt, az ékszerész felesége lettem, akit később meggyilkoltak. Ha bevallom neki, hány gyermekem van, soha nem vett volna el feleségül. Márpedig akkori életmódom nem tette volna lehetővé, hogy egy egész családot tartsak el, így kényszerültem rá, hogy letagadjam őket, az ő felnevelésük érdekében. Azonkívül, hogy gyermekeimnek gondját viselik, semmit nem hallottam róluk, és éppen ezért nem voltam hajlandó házasságra, mikor ön megkérte a kezemet, mert ezek a gyermekek nagyon nyomták a szívemet, mivel jócskán meggazdagodtam, az volt a szándékom, hogy visszatérek Angliába, és nem akasztok az ön nyakába öt gyermeket házasságunk napján.

Férjem félbeszakított: Álljunk meg itt egy szóra, asszonyom. Nem állíthatja, hogy eme szándékai szerint cselekedett visszatérve Angliába!, annyira megtagadta szülői kötelességét, hogy volt ismerőseivel nem volt hajlandó találkozni, mivel esetleg gyermekei felől kérdezősködhettek volna, egyedül az vezette, hogy elrejtse kilétét, amennyire csak lehet, sőt még akkor is letagadta anyai mivoltát, mikor erre fény derült, mint ahogy ezt itt jelenlevő leánya esete is bizonyítja. Ami pedig Lady Roxana szerepét illeti, melyet oly kitűnően eljátszott, mondja, hogyan egyeztethető össze egy ötgyermekes anya kötelességeivel a fényűző, kicsapongó élet, mióta csak sorsukra hagyta éhező gyermekeit, s még a züllöttségtől sem riadt vissza. Tekintsen magába, és döntse el, vajon megérdemli-e azt a rangot és életmódot és megbecsülést, amelyet látszólag oly boldogan élvez?

Mikor bevégezte beszédét, feldúltan járt-kelt tovább a szobában, majd Amyhez fordult. Kérem önt, Mrs. Amy, mondja el véleményét, mert bár tudom, hogy tűzön-vízen keresztül úrnője érdekeit képviseli, nem tartom annyira tisztességtelennek, hogy el ne ismerje: úrnője becstelenül, erkölcstelenül élt. Megkérdezem öntől, hiszen ön mind az öt gyermeket ismeri, valóban úrnője leánya-e ez a hölgy?

Amyt sohasem hagyta el lélekjelenléte, s tétovázás nélkül kijelentette, hogy a leánynak én vagyok az anyja, sőt, tette hozzá, úgy vélem, hogy Thomas, az ön szolgája, úrnőm legidősebb fia, mert amit születéséről és neveltetéséről elmondott, töviről hegyire egybevág a mi körülményeinkkel.

Csakugyan, magam is úgy vélem, szólt férjem, csak most emlékezem vissza, amint történetét Doverben elmondta, hogy egy londoni serfőző fia, apja magára hagyta édesanyját öt gyermekével, akik közül ő a második, az idősebb fiú.

Ekkor behívatták Thomast a szalonba, és ismét kikérdezték, mit tud családjáról; elismételte a fentieket, hogyan szökött meg apja, magára hagyván feleségét, de hiába kérdezősködött azóta is, többet azóta sem tud, úgy véli, hogy fivére és nővérei különböző helyeken élnek, és anyja belehalt nagy nyomorúságába, az egyházközség temette el.

Nos, szólalt meg uram, az én véleményem is az, hogy Thomas az ön gyermeke. Mit szól ön ehhez?, fordult hozzám.

A mondottakból kiviláglik, uram, feleltem, hogy mindkettő az én gyermekem, de nem őrültségre vallott volna-e, ha ezt a hölgyet első szóra elfogadom gyermekemnek, anélkül hogy tüzetesen meggyőződtem volna róla; így nagy költségekbe és gondokba vertem volna magam, bár az anyai örömöket nem élveztem.

Ezek után kérem, fordult férjem a leányhoz, adja elő, mi lett fiú- és leánytestvéreivel! Mindent tudni kívánok róluk.

Gróf úr, kezdte el a lány, örömmel eleget teszek parancsának olyan alaposan, amennyire tőlem telik. Hogy magamon kezdjem, hiszen ötünk közül én vagyok a legidősebb, öcsémmel együtt apám nővére gondoskodott rólunk, aki keserves munka árán felnevelt bennünket, és tehetségéhez képest iskolába járatott, majd mikor elég idős lettem, nagybátyám hozzájárulásával szolgálatba adott, s így kerültem a többi között Lady Roxana házába is.

Igen, igen, kiáltott Thomas. Én is ismertem azt a hölgyet, hiszen a szomszédban voltam inas, Lord D... házánál. Ott ismerkedtem meg ezzel a leánnyal, s így láthattam, ennek a hölgynek az engedélyével (Amyre mutatott) Lady Roxana csodaszép ruháját, amelyben a nagy táncmulatságon táncolt.

Mikor megváltam Lady Roxana házától, vette át a szót a leány, jó néhány más helyütt szolgáltam, mikor ismét találkoztam Mrs. Amyvel (Roxana házában komorna volt), tőle tudtam meg egyet s mást anyámról, és ebből arra következtettem, ha nem ő az anyám, mint azt először gondoltam, bizonyára a megbízottja anyámnak, mert idegen ennyi jósággal nem halmozna el, hiszen egyrészt nem is remélhette, hogy valaha viszonozni tudom, másrészt pedig jó pár év telt el, amióta együtt szolgáltunk.

Ezután erősen eltökéltem, hogy mindenképpen megtalálom az ön hitvesét, kétszer is egy társaságban voltam vele, egyszer azon a hajón, amelyen Hollandiába szándékoztak utazni, másodszor pedig a kvéker londoni házában; de mivel bőven értésére adtam, hogy anyámat sejtem benne, de ő nem akart elfogadni, már arra kezdtem gondolni, mégis talán tévedek, míg el nem halasztották hollandiai utazásukat. Röviddel ez után a whitechapeli börtönbe kerültem holmi adósság koholt vádjával, de a főporkoláb felesége kieszközölte, hogy a jóságos mile-endi Lady Roberts évi adakozásából ezt kifizessék, és kiszabadultam. Ezután postakocsin anyám keresésére indultam, a kenti úton egészen Doverig és Dealig jutottam el, és mikor Dealban sem találtam rá, hajón visszatértem Londonba, de alig értem partot Southwarkban, újból letartóztattak, és a Marshalsea börtönbe zártak, ahol úgy kellett élnem, hogy senki fiával nem tudathattam, milyen keserves állapotba jutottam, míg jó barátnőm, akivel egy cellában voltam, és ugyancsak adósság vádjával zárták börtönbe, egy úr szívessége folytán kiszabadult. Ez a barátnőm önszántából felkereste gróf úr néhai szállását, a kvéker házát, és elmondta a jóságos asszonynak, hol vagyok, milyen adósság terhel, ő tüstént kifizette helyettem koholt adósságomat, és így másodszorra is kiszabadultam. Ekkor felkerestem a kvékert, hogy köszönetet mondjak neki, és a véletlen folytán kezembe került az ön hitvesének levele, amelyből többek között azt is megtudtam, hogy hol található jelenleg. Másnap reggel Hágába indultam, és alázatosan kérem uram bocsánatát merészségemért, higgye el, akármilyen sorsra jutok, uramra és családjára soha nem hozok szégyent.

És mit tud mondani, hölgyem, anyja második gyermekéről, kérdezte férjem az idősebb fiúról.

Uram, vágtam közbe, én elmondhatom, hogy Thomas nem más, mint ez a fiú. Körülményei majdnem azonosak voltak, azzal a különbséggel, hogy leányomat egy jóságos nagynénje nevelte, fiamat pedig egy rosszindulatú rokon, akitől szökni kényszerült, még éhezés árán is. Ha ez a hölgy itt a leányom, akkor Thomas a fiam, és hogy kedvére tegyek, gróf úr, ezennel elfogadom ezt a hölgyet leányomul, és magam megnyugtatására elfogadom Thomast is fiamul, s ők ezek szerint testvérek. Alig fejeztem be szavaimat, Thomas lábamhoz borult, és áldásomat kérte, majd így fordult a ház urához:

Gróf úr, határtalan jósággal lehetővé tette, hogy szolgálatába állhattam Doverben. Elmondtam akkor, milyenek a körülményeim, nincs hát értelme, túl sok időbe is telne, ha megismételném. De ha egyszer gróf ura kedvét leli benne, töviről hegyire mindent leírok, mert kalandjaim, Angliában, Walesben, Skóciában, Írországban, Hollandiában, Franciaországban és Mán szigetén oly változatosak, amit tizennyolc év folyamán megéltem, hogy bizonyára elszórakoztatnák önt, ha elunta a jobb társaságot; bár soha nem vittem többre a szolga rangjánál, történeteim csak tényeket tartalmaznak, de olyan tények ezek, aminőkkel gróf úr nemigen találkozhat, mert én a rang nélküliek életét éltem.

Nos, kedves Thomas, felelt férjem, majd megválasztjuk ezt az időt, és elbeszélésedért illően meg foglak jutalmazni.

Most pedig, hölgyem, szólt férjem leányomhoz, volna-e olyan kedves folytatni beszámolóját. Gróf úr, folytatta lányom, anyám harmadik gyermeke, húgom, velem együtt nevelkedett, és egy fiatal hölgy szolgálatába került, akinek szülei Boulogneban. Franciaországban akartak letelepedni. Húgom velük tartott, és két évig szolgálta őket, majd a család beleegyezésével férjhez ment. Gazdája férjét megtette egy francia-holland hajó kapitányának, ő annak a hajónak a kapitánya, amellyel Angliából Hollandiába akartak utazni, nem más, mint tulajdon húgom férje; legkisebb húgom annál a rokoni háznál nevelkedett, ahonnan Thomas elmenekült, és sajnos, elvitte a himlő. Fiatalabbik öcsém pedig asztalossegéd lett, tisztes előmenetelt tanúsított, mígnem egy hölgy felkereste gyámjait (a leírásból Mrs. Amyre ismertem), és a fiút kereskedőiskolába adták, majd a nyugat-indiai szigetekre küldték, ahol letelepedett, és a legjobb úton halad a meggazdagodás felé.

Ez minden, gróf úr, amit jelenleg mondhatok róluk. Akármilyen furcsának tűnik is történetem, higgyék el, a színtiszta igazságot mondtam.

Mikor beszámolója végére ért, férjem felém fordult és közölte, megbizonyosodván afelől, hogy én vagyok a gyermekek anyja, és bár leányom erőnek erejével rám akart találni, én mégis vonakodtam kötelességemet teljesíteni, ő saját ügyének tekinti a lány és Thomas boldogulását, anélkül, hogy kikérné tanácsomat, illetve bármit is közölne velem. Majd epés fintorral hozzátette: És most már rajta kell lennem, hogy magam viseljem gondját kettőnk közös gyermekének is, mert ha meghalnék, önben, asszonyom, szívtelen anyára találna.

Ezzel véget ért a megbeszélés, és férjem visszavonult dolgozószobájába, nem is tudnám ecsetelni, milyen hangulatban. Engem magamra hagyott a szalonban Thomasszal és Susanna leányommal (mert mostantól így kell neveznem). Egy ideig csak bámultuk egymást, végül Amy szólalt meg: Úgy vélem, úrnőmnek nincs több szava újdonsült leányához, ő elmondta történetét, és most kezdjen magával, amit akar. Valóban, nincs mondanivalóm számára, csak azt kell vele közölnöm, hogy soha többé nem akarom látni. A boldogtalan sírva fakadt: Könyörögve kérem, bocsássa meg Ladységed, amit tettem, mert biztos vagyok benne, a helyemben ön is csak ezt tette volna, és elvárná, hogy megbocsássák cselekedetét.

Ezután így szóltam Thomashoz: Tartsd magadban, amit itt hallottál, és majd módját ejtem, hogy elmondjak neked egyet s mást; ezzel kimentem a szobából, egyenesen kis szalonomba, s Amy röviddel ezután elbocsátotta Susannát, majd követett.

Mikor belépett, így szólt: Úrnőm, hogyan vélekedik a délelőtt eseményeiről? Úgy vélem, urunk nem haragszik annyira, mint tartottunk tőle. Nos, akkor nem ismered eléggé, Amy, válaszoltam, nem volt még alkalmad rá, hogy tapasztaljad, milyen mélységesen és állhatatosan bosszúálló a holland férfi. Én már tapasztaltam, és bár meglehet, férjem ebben nem ilyen, mégis tartok tőle, annyi bizonyos, hogy ebéd után többet tudunk majd.

Férjem magához hívatta Thomast, és meghagyta, ebédjét a dolgozószobájában szolgálják fel, és megüzente, egyedül kíván ebédelni. Mikor meghallottam ezt, még jobban megrémültem. Most kezd forrni a haragja, mondtam Amynek, mitévő legyek? Nem tudom, felelt Amy, mindenesetre bemegyek dolgozószobájába, és hűséges közbenjáró módjára megkísérlem, hogy kibékítsem kettőjüket. Alig lépett ki, már visszatért, és könnyes szemmel ezt mondta: Nem tudom, mit tegyek, mert úrnőm férjét gondolatokba merülve találtam, és mikor tolmácsoltam, hogy úrnőm vele szeretne ebédelni a szokásos módon, csak ennyit mondott: Mrs. Amy, közölje úrnőjével, ebédeljen ott és akkor, amikor neki tetszik, és továbbra is fogadja meg utasításait; neki viszont ezennel üzenem, elvesztette szeretetemet, mert mit várjak olyan feleségtől, aki felelőtlenül bánt gyermekeivel.

Semmi sem dúlhatott volna fel jobban, mint ez az üzenet. Könnyekben úszva kopogtattam be hozzá. Mélabúsan találtam rá, Milton Visszanyert Paradicsom-át olvasta, komoran felnézett olvasmányából, mikor beléptem, és közölte, nincs mondanivalója számomra, és ha nem akarom zavarni, hagyjam magára. Uram, szóltam, feltéve, hogy a leány története igaz, akkor is mi magyarázza békíthetetlen haragját? Mivel érdemeltem? Vajon talált-e bennem bármi hibát, mióta abban a boldogságban van részem, hogy a felesége lehetek? Rájött-e egyszer is, hogy olyan emberekkel érintkezem, akiket ön nem szívelt? Vajon elfecséreltem-e egy fillért is vagyonából? Ha egyetlen ilyen vádja sincs ellenem, az ég szerelmére kérem, ne tegye boldogtalanná jövendő életünket, hiszen a bűnöm csak annyi, hogy törvényes férjemtől törvényes gyermekeim születtek, uramtól van egy törvénytelen gyermekem is, s ezt nem tartja bűnnek, holott ezért több okkal vezekelhetnék, mint az összes többiért.

Az utolsó mondatokat meglehetősen magabiztosan vetettem oda, hátha sikerül bűnöm súlyát enyhíteni. De látnom kellett, hogy egész mondókámat színlelésnek vette, mert hamarosan így válaszolt: Asszonyom, hát valóban nem gondolja, hogy visszaélt bizalmammal? Ha ezt nem látja be, néhány szóban be kell bizonyítanom. Mikor megismertem, ez röviddel az ékszerész halála után történt Párizsban, mikor én elvállaltam az ön bonyolult ügyei intézését, ön még csak annyit sem említett nekem, hogy gyermekei vannak. Ez az ön akkori körülményei között mit sem ártott volna önnek, sőt, csak meglágyította volna ádáz ellensége, a zsidó szívét, ha ugyan volt neki egyáltalán szíve. Később, mikor ismét találkoztunk Londonban, és ismét megkértem a kezét, ön megint csak elmulasztotta megemlíteni, hogy vannak gyermekei, bár az eszes asszony legelső gondja mindig az, hogy gyermekei jövőjét biztosítsa, én természetesen nem mulasztottam el felvilágosítani az én gyermekeimről. Vagyonunk elég tetemes volt, hogy gyermekeinek jusson ugyanúgy, mint az enyémeknek, a mérleg serpenyőjéből. Másik méltánytalan cselekedete, hogy amikor felajánlottam, nem nyúlok vagyonához, ön ebbe nem egyezett bele. Ezt nem az irántam érzett szeretete jelének veszem, hanem azt látom ezzel bizonyítva, hogy ön gyűlöli testéből sarjadt gyermekeit, végezetül pedig nem ismerte el tulajdon leányát, akármilyen erősen állította is ő, hogy anyai kötelékek fűzik hozzá, hiába voltak egy társaságban kétszer is, és hiába üldözte önt városról városra Anglián végig. Nos, ha ezt az embertelen magatartást ön össze tudja egyeztetni mindazzal, amit elhitetett velem, halljuk, mit mond arról, hogy miért nem említette meg nekem egyszer sem, milyen züllött életet élt Roxana néven a Pall Mallen? Mikor ön visszautasította házassági ajánlatomat, amely pedig a boldogságot jelentette volna az ön számára, Angliába utazott, és minden olyan nemesúr szajhája lett, aki meg tudta fizetni az ön által szabott árat, hosszú ideig együtt élt egy férfival, miközben legtöbben azt gondolták, hogy annak törvényes felesége. Ha bárki megkérdezi tőlem, kit fogadtam ágyamba, mikor megházasodtam, mit feleljek? Azt kell mondanom egy elvetemült, alávaló szajhát, akiben még annyi gyengédség sem lakott, hogy gondját viselje tulajdon gyermekeinek, és ilyenformán nem elég erényes ahhoz, hogy kiérdemelje a feleség nevet.

Bevallom, folytatta, szívesen visszaadtam volna az ön részét vagyonunkból, de úgy döntöttem, ezek után ezt nem teszem; most pedig térjen vissza szobájába, és ha beszédem lesz önnel, majd üzenek; hálátlan, méltatlan grófnőm, eltávozhat.

Már felelni készültem szavaira, mikor ahelyett, hogy meghallgatott volna, a kvékert kezdte hibáztatni, aki szerinte minden bűnömről tudott; én azonban védelmére keltem, és ünnepélyesen kijelentettem, gyökeres bűnbánatból költöztem a kvékerhez, aki előző életemről egy szemernyit sem sejtett, és hitem szerint erényes, feddhetetlen asszony.

Gondterhelten tértem vissza szobámba. Nem tudtam, hogyan védekezzem; beláttam, a puszta tiltakozás mit sem ér, egyedül abban reménykedhettem, hogy majd meglágyítom a szívét, amikor aludni térünk. Behívattam Amyt, és beszámoltam neki szóváltásunkról. Az ő véleménye az volt, hogy egyelőre nem tudja, mi telik ki férjemtől, de úgy reméli, lassan-lassan majd csak elpárolog a mérge. Alig ettem valamit vacsorára; Amynek is elvette étvágyát a bánat, és vacsora után kettesben sétára indultunk a kertben, hogy kisüssük, mit tegyünk. Séta közben hozzánk lépett Thomas, és közölte, hogy az a fiatal hölgy, aki az egész perpatvart okozta, ismét jelentkezett, és uram inasának egy levelet nyújtott át. Az inas felvitte a levelet, és uram a dolgozószobába hívatta a leányt, ami ismét éles tőrként hatott szívembe. Meghagytam Thomasnak, hogy a leány öccse lévén, vegye ki belőle, miről folyt a szó urammal, mikor a lány lejön a lépcsőn; Thomas engedelmesen visszaindult a házba.

Nem telt bele negyedóra, hogy Thomas visszatért, és elújságolta, hogy az úr egy húsz guineát tartalmazó erszénnyel ajándékozta meg a leányt, és arra kérte, éljen visszavonultan, senkinek ne árulja el, kicsoda, és csak egy hónap múlva jelentkezzen ismét. Ez a hír már inkább kedvemre volt, és már jó előjelnek tekintettem. Még jobban megörültem két órával később, mikor Thomas ismét megkeresett, s elmondta, őt az úr harminc guineával ajándékozta meg, és meghagyta neki, vesse le libériáját, öltsön új ruhát, mert titkárának akarja megtenni, s elindítja a vagyonszerzés útján. Azt gondoltam, most már ezek után én sem juthatok koldusbotra, s titkon örültem, hogy gyermekeim (Thomas és Susanna) a legjobb úton haladnak a meggazdagodás felé.

Kettesben vacsoráztunk Amyvel, férjem egész nap, de az éjszaka folyamán sem hagyta el dolgozószobáját. Isabel tudatta velem, hogy férjem egyik inasa azt az utasítást kapta, hogy uramnak a piros szobában ágyazzon meg, ez a szoba az ágy és a bútor színéről kapta nevét, és vendégeknek avagy betegség esetére tartogattuk. Mikor ezt elmondta, tüstént eltávozott, és azt mondtam Amynek, nem lenne már értelme, hogy férjemet ismét felkeressem dolgozószobájában, inkább Amynek szobámban ágyaztatok meg a pamlagon. Rögtön elrendeltem, hozzák be a pamlagot a szobába. Mielőtt lefeküdtünk volna, bezörgettem férjemhez, és megkérdeztem, miért szolgáltat ki ennyire bennünket a szolgáknak, hogy elhíreszteljék, külön eszünk és alszunk. Csak ennyit válaszolt: Kedves Lady Roxana, ön bizonyára sokkal többet forgott előkelő társaságban, hogy ne tudná, a nemesi családokban a kenyértörés nem csupán abban nyilvánul meg, hogy a felek külön szobában alszanak; ha képtelen elviselni az egyedüllétet éjszaka, írjon Lord ...-hoz, akinek évekig szeretője volt Londonban, lehet, hogy neki is éppoly szüksége van ágyasra, mint önnek, és tüstént ideutazik. Ön sokkal bizalmasabban ismeri ezt az urat, hogysem feszélyezné magát holmi ceremóniákkal.

Szívem bánattal, szégyenkezéssel, haraggal és bosszúvággyal telt el, amikor magára hagytam. Szinte azt kívántam, kapjak korlátlan hatalmat, hogy véghezvigyem gonosz terveimet.

Aznap éjszaka egy szobában háltam Amyvel, és másnap reggeli közben arról kezdtünk beszélni, vajon mit szólnak a szolgák ehhez a botrányhoz. Tizennégyen voltak, két kocsis, négy inas, egy komornyik, egy lakáj, két szakácsnő, két komorna, egy mosónő és Isabel, aki a komornám, no meg Amy, aki házvezetőnőm volt. Ugyan már!, mondta Amy, egyet se gondoljon evvel, úrnőm, mert a családi veszekedések olyan gyakoriak a nemesi házakban, itt is, meg Angliában is, hogy szinte több az olyan család, akik szanaszét élnek, mint az olyanok, akik szeretetben élnek egymás körében. Ez nem lepheti meg a szolgákat, ha pedig a szomszédok megneszelnék a dolgot, gondolhatják azt is, hogy a ház ura és úrnője nem csupán megjátssza a főrangú házaspárt, hanem valóban ősi vér csörgedez ereikben, mert amíg békességben megvannak egymással, ezt el sem hinnék.

Mintha ólomlábon járt volna az idő, alig bírtam magammal. Egyedüli társaságom Amy és Isabel volt; rangos látogatóink szolgálóival azt közölték, hogy betegágynak dőltem, mert nem tartottam ildomosnak látogatókat fogadni, sem pedig hogy magam tegyek látogatásokat.

Így éltem egy hónapig, mikor esedékes lett, hogy leányom ismét felkeresse férjemet. Bár reggel, délben, este megjelentem uram lakosztályában, szinte sohasem tárgyalt velem néhány percnél tovább, sőt gyakran egyik inasa megjelent nálam azzal az üzenettel, hogy ura nem fogad, mert sok a dolga, és ez általában akkor történt, amikor már éppen a látogatáshoz készülődtem, így akadályozta meg uram, hogy bemenjek hozzá, de csak akkor, amikor rossz hangulat támadta meg, mint azt inasa mondta.

Nem tudnám megmondani, vajon hiányát érezte-e uram az én vagy bárki más társaságának, szolgái mindenesetre nap mint nap elpanaszolták Amynek, hogy a gróf úr szinte alig eszik, néha könnyes szemmel ül asztalhoz, és már magam is kezdtem észrevenni, mennyire megfogyatkozott, arca megsápadt, és még sok más arra vallott, hogy bánkódik és a szíve fáj.

Egy hétfői reggelen állított be újra leányom, és majd két órán keresztül tárgyaltak a dolgozószobában. Majd kifúrta az oldalamat a kíváncsiság, de semmire nem jöttem rá. Végre kifelé indult, és elhatároztam, lopva megnézem az ábrázatát: arcáról csak úgy ragyogott az öröm.

Mikor este szokásos látogatásomat tettem uramnál, kevésbé zárkózottan beszélt. Nos, asszonyom (mert a Ladységed megszólítást szakításunk óta nem vette szájára), úgy gondolom, hogy becsülettel gondoskodtam leányáról. Ugyan hogyan?, nem közölné, uram, ezt velem is, kérdeztem. Nos, gondolom, nagy csalódást okozok, ha meghallja, milyen jómód vár reá. Egy ismerős úr, aki a Holland Kelet-indiai Társaság egyik vezetője lesz a malabari partokon, ajánlásomra megismerkedett az ön leányával, és kedvemért, no meg a nagy hozomány miatt, hamarosan el is veszi feleségül. A Társaság hajói körülbelül tizenkét nap múlva indulnak útnak, így nem telik bele két hét, hogy elmondhassa magáról, nagy kő esett le a szívéről, mint azt annyi más rossz anya teszi, mikor megszabadul végre leányától, bár azt sem fogja tudni, kihez adtam, miképpen, és hova került.

Nagyon örültem, hogy uram egyáltalán szavaira méltatott, de annak még jobban, hogy leányom férjhez megy és Kelet-Indiában telepszik meg, ám szavai fullánkként hatoltak belém, és csak nagy sokára enyhült fájdalmam. Nem mertem tovább kérdezni, beértem azzal, amit elmondott, és jó éjszakát kívánva visszatértem szobámba, ahol Amy éppen egy színdarabot olvasott.

Nagy türelmetlenséggel vártam a házasság napját, és mikor megtudtam, melyik napra tűzték ki, nagy merészen megkérdeztem férjemet, jelen legyek-e szobájában a szertartáson? Nem engedte meg. Ekkor megkértem uram lelkészét, hasson a szívére, de uram a lelkészre sem hallgatott, azt üzente, tudhatnám jól, mi a véleménye rólam. Egy szerdai napon került sor az esküvőre férjem jelenlétében, senki más nem volt jelen, csak a vőlegény nővére és Thomas (aki már férjem titkára volt), a menyasszony öccse, mégpedig vőfélyi minőségben. A szertartás után a nagy ebédlőben együtt étkeztek, férjem kifizette a hozományt, kétezer fontot (mint azt Thomas később elmesélte), és kiállították a házassági okiratokat.

Másnap reggel uram megkérdezte, akarom-e látni leányomat, mielőtt Indiába hajózik. Gróf úr, férjem, feleltem, leányom megjelenése okozta kettőnk szakítását, ezért ha beleegyezik, hogy találkozhassam a leánnyal, és ezzel egy időben hajlandó velem kibékülni, akkor ennél semmit nem kívánok jobban, semmi más nem tehetne boldogabbá jövendő életemben.

Nem, asszonyom, felelte, szívesen venném, ha találkozna leányával, kibékülnének, áldását adná rá (ha erre egyáltalán képes), s illendően elbúcsúznának; de mi már soha nem fogunk kibékülni, amíg egyikünk a sír szélére nem kerül, de még akkor sem nagyon, mert én olyan ember vagyok, aki soha nem békél meg, míg jóvá nem teszik az elkövetett hibát, márpedig ön nem képes jóvátenni bűnét, hacsak nem tesz erőszakot a természet rendjén, és nem képes visszaforgatni az idő kerekét.

Mikor láttam, milyen nyíltan elmondja véleményét, azzal vágtam vissza, hogy áldás helyett átkom fogja kísérni leányomat, mert egyedül ő az oka a kettőnk közötti végzetes törésnek. Rosszul gondolja, asszonyom, válaszolt férjem, ha úgy bánt volna leányával eddig, amint az dukál, soha nem került volna sor erre a szakításra. Csakis ön a hibás, most már akármilyen őszintén rágódik bánatában, arra gondoljon, hogy senkit nem okolhat, csakis saját magát.

Úgy éreztem, ha tovább folytatom ezt a beszélgetést, vészes indulatokra ragadtatom magam, ami csak árthatott volna, ezért sietve visszatértem szobámba, s magamban keserűen elátkoztam leányomat és ismeretlen férjét.

Hajóra szállása napján azonban urammal reggelizett, és a reggeli végeztével férjem dolgozószobájába ment, hogy előkeressen valamit, megszólítottam s megkérdeztem, átadhatnék-e leányomnak egy arany ütőműves zsebórát, mielőtt útnak indul? Úgy láttam, örül, hogy így megenyhültem, bár inkább jóakarata elnyerése végett határoztam magam erre, semmint amiatt, hogy becsben tartottam volna leányomat. Azt válaszolta, hogy senkit nem illet jobban az az ajándék, és ám legyen, adjam át, ha jónak látom. Kivettem az órát szekrényemből, és férjem kezébe adtam, adja át helyettem ő. Megkérdezte, miért nem akarom én átadni? Így válaszoltam: A legjobbakat kívánom leányomnak, de addig egy szót sem tudok hozzá szólni, amíg gróf úr távol tart ágyától és asztalától.

Körülbelül két óra múltán a kocsi előállt, és leányom ifjú férje, annak nővére és Thomas kíséretében beszállt, hogy a vőlegény egyik gazdag nagybácsiját meglátogassák, hajóra szállás előtt még ebédre voltak hivatalosak a nagybácsihoz. Egy óra múltán férjem is követte őket hordszéken. Mikor vége lett az ebédnek, amely az alkalomhoz illő eleganciával zajlott le, mindnyájan az Indiaman fedélzetére szálltak, ahol férjem és Thomas egészen addig maradtak, amíg a hajó legénysége hozzá nem látott a horgonyok felvonásához, ezután együtt hazakocsiztak, és már vacsoraidő lévén, uram Thomasszal vacsorázott, majd mindegyikük visszavonult lakosztályába.

Másnap reggel azzal fogadott férjem, hogy elmondhatja, leányomról egész életére gondoskodott, s érdemes, vagyonos úrhoz adta feleségül, kétségkívül hamar meggazdagszanak Indiában; ezután hozzátette: Hogy bebizonyítsam asszonyomnak, soha nem szegtem volna meg hitvesi kötelezettségeimet, ha ön nem ad erre viselkedésével okot, következő gondom az lesz, hogy illő módon gondoskodjam fiáról, Thomasról is, és teszem ezt még mielőtt a kettőnk gyermeke sorsával kezdenék törődni.

Kedvemre való volt beszélgetésünk tárgya, csak azt kívántam titkon, hogy leányom már akkor Indiában élt volna, mielőtt én magam férjhez mentem; mindenesetre reménykedtem benne, hogy ha Thomas ügyét is elintézi uram, meg közös gyermekünk, aki akkoriban egyetemen tanult, hazatér, a dolgok majd jobbra fordulnak. Szerettem volna, ha már mindezen túlesünk, de nem lehetett ebben a boldogságban részem.

Majdnem egy esztendeig éltünk egymás iránti titkos elégedetlenségben urammal, mikor megtudtam, hogy uram egy nagy virginiai ültetvényt vásárolt Thomasnak, és takaros összeggel tetézte meg ajándékát, hogy a fiú ültetvényére utazhasson. Neki adományozta negyedrészvényeit négy nyugat-indiai hajó rakományából, amelyek nagyrészt saját áruját szállították a nyugat-indiai szigetekre, hogy Thomas ezeken haszonnal adhasson túl, mikor a rakomány megérkezik; elmondható, hogy fiam gazdag ember lett, mielőtt kilépett volna az életbe.

Már csak egy dolognak kellett a végére járni, feleséget kellett szerezni fiamnak, mielőtt hajóra száll. A véletlen úgy hozta, hogy az az úr, akitől férjem az ültetvényt vette, évek óta Virginiában élt, csak azért jött át Hollandiába, hogy egészségi állapota meginogván, túladjon ültetvényén, és az összeget visszaküldve áthozhassa feleségét, fiát és leányát a következő hajójárattal. Ez az úr magánál hordta családja képeit, meg is mutatta őket uramnak, miközben a pénzügyi műveletet lebonyolították. Mikor uram megpillantotta a leány képét, nagyon szépnek találta, s megkérdezte, férjnél van-e. Nem, gróf úr, felelte az ültetvényes, de hamarosan révbe juttatom, amint Hollandiába ér. Milyen idős? Huszonkét éves. Ekkor férjem megkérdezte Thomast, elvenné-e feleségül a lányt? Semmi sem kötelezne le jobban uram iránt, felelte Thomas, mint hogy tetszése szerint házasodjam.

Nos, fordult férjem az ültetvényeshez, mit szólna, uram, ahhoz, ha ez a fiatalember venné nőül az ön leányát? Korban megfelelnek egymásnak, és ha ön megteheti, s hajlamos reá, hogy nagyobb hozományt adjon leányával, mint amennyi pénze Thomasnak van, a fiúé jócskán meg fog növekedni. Elárulhatom ugyanis, hogy a most kifizetett összeg ellenértéke, vagyis az ültetvény e fiatalember tulajdona lesz.

Az ültetvényes nagyon megörült férjem nagylelkű ajánlatának, és úgy nyilatkozott, keresve sem találhatott volna előnyösebb vőt, mégpedig két okból; először is biztos volt benne, hogy Thomas külseje nem csal, már csak azért sem, mert csakis úriember fizethet ki ekkora összeget egy ültetvényért. Másodszor pedig a házasság, amelyre tüstént sor kerülne, amint Thomas Virginiába érkezik, nagy örömére szolgálna feleségének is, aki rendkívül szívén viseli leánya sorsát. Mert feleségem, tette hozzá, nemcsak annak örülhet majd, hogy leánya az ültetvény örökébe jut, hanem annak is, hogy újdonsült veje finom úriember, és még csak a tengeri út veszélyeinek sem kell kitennie magát, hogy méltó férjre találjon.

Most pedig hadd hallom, milyen hozományt szán leányának? Tudom önről, hogy csak két leánya s igen tekintélyes vagyona van. Nos, felelte az ültetvényes, egy szóval sem tagadom, csak emlékezzék rá, van egy fiam is, akiről gondoskodnom kell, őbelőle kereskedőt akarok faragni, amint ideérkezik Virginiából. Odaát igen széles körű kereskedelmi érdekeltségeim vannak, néhány dohányraktáram a kikötői vámházparton, amelyek értéke hétezer fontot ér meg, ezt szívesen megtetézem még háromezerrel, remélem, ez kielégíti elképzeléseit, és ha ehhez a fiatalember vagyonát is hozzászámítjuk, elmondhatjuk, hogy nála gazdagabb hasonló korú úriember nem is található egyik amerikai gyarmaton sem.

Férjem ekkor megtanácskozta Thomasszal, hogy még negyedennyi hozománnyal rendelkező leány sem igen kockáztatná, hogy átkeljen a tengeren, hogy jó férjet találjon magának, ezért az ültetvényes tudtára adták, hogy a gróf elfogadja a feltételeket, és másnap reggel végleg elrendezhetik ezt az ügyet.

Aznap este férjem Thomas jelenlétében körvonalazta előttem a történteket. Majdnem elvette eszemet a rémület, mikor elgondoltam, milyen óriási összeget fektetett be fiam javára, de gondolataimat magamba fojtottam. Megállapodtunk, hogy fiam elveszi az ültetvényes leányát, ügyvédet hívattunk, hogy állítsa ki a házassági okmányokat, és másnap reggel az ültetvényes egy küldönccel megüzente, hogy reggelitájban szívesen tenné tiszteletét, ha ez nem alkalmatlan. Kisvártatva meg is jelent egy dúsgazdag holland kereskedő társaságában, aki Hágában szomszédunk volt, és a legapróbb részletekig megtanácskoztak mindent, írásba fektették a feltételeket, és valamennyien aláírták az okmányt a következő napon.

Hátravoltak még Thomas fiam előkészületei, hogy virginiai ültetvényére utazzék. A legnagyobb serénységgel intéződött minden, hogy egyik saját hajóján indulhasson, s ilyenformán egy angol hajókból álló konvojban tehesse meg az utat. Férjem néhány értékes ajándékot küldött Thomas leendő hitvesének, és az ültetvényes is jó néhány ajándékot bízott újdonsült vejére. Rajtam volt a sor, tudtam, mennyire közel áll Thomas uram szívéhez, ezért úgy véltem, mennél bőkezűbben jutalmazom meg, annál jobban emelkedem férjem szemében (de nem így lett, irántam való gyűlölete túlságosan mélyen gyökerezett); egy finom mívű porcelán készletet küldtem menyemnek, a lehető legdrágábbat, hozzá egy ezüst teáskannát és vízforralót és olajlámpát, cukortartót, tejszíneskancsót és kiskanalakat, és férjem ajándékához, ő ugyanis arany ütő zsebórát adott fiamnak, aranytokot mellékeltem, amelynek fedelére férjem finom mívű arcképe volt festve. (Ezzel is a kedvében akartam járni, de mi haszna.) Néhány nappal később fiam felkeresett, hogy férjem parancsára elbúcsúzzék tőlem, s mikor elérkezett a válás pillanata, csak úgy ömlöttek szememből a könnyek, hiszen csaknem vadidegen helyen laktam, gyermekeim nem voltak közelemben, hites uram pedig kérlelhetetlenül szakított velem, alig remélhettem, hogy valaha még megbékél.

Sorsom nem javult fiam távozásával, semmi erővel nem tudtam rábírni uramat, hogy kevésbé nehezteljen; és ekkor történt, hogy azt a könnyelmű nőszemélyt, Amyt, aki bizony jócskán benne járt a korban, férjem illetlen beszéden kapta, amint az egyik inassal tréfálkozott, és amint ez férjem fülébe jutott, nyomban kitette Amy szűrét örökre, én pedig egyetlen szót sem mertem szólni érdekében, nehogy férjem így vágjon vissza: „Madarat tolláról.”

Amyről három hónapig semmit nem hallottam, míg egy napon az ebédlő ablakából megláttam, de nem mertem behívni, nehogy férjem megneszelje, hogy a házban járt, ami csak olajat öntött volna haragja tüzére. Amy is meglátott, egy intéssel tudtára adtam, maradjon egy kicsit a ház körül, és közben egy papírdarabra levelet írtam, és kihajítottam az ablakon! Elpanaszoltam neki, hogyan telik nélküle életem, és kértem, válaszoljon, és vigye el levelét másnap varrónőm házához, aki majd elhozza hozzám.

Isabelnek meghagytam, rögtön szóljon, ha divattervezőnőm jelentkezik, mert van néhány panaszom brüsszeli csipkéből készült estélyi ruhámmal kapcsolatban. Következő szombaton ebéd után Isabel e szavakkal állított be szobámba: Úrnőm, a divattervezőnő van itt, felküldjem, vagy pedig lemegy hozzá a szalonba? Küldd csak fel, Isabel, mondtam, olyan mindegy, hogy ő jön fel vagy én megyek-e le, itt fogadom.

Mikor a divattervezőnő belépett, Isabelt öltözőszobámba szalajtottam, keresse meg azt a kis csomag finom vásznat, amit már szándékosan előkészítettem, és közben a hölgy átadta Amy levelét, amelyet zsebembe dugtam. Isabel behozta a vásznat, úgy tettem, mintha elégedetlenkednék a fehérnemű miatt, és a divattervezőnő kezébe nyomtam, meghagyva neki, hogy legközelebb gondosabban végezze munkáját.

Meg is ígérte, és nyomban dolgára indult. Mikor elment, felnyitottam Amy levelét, és a többi között kivettem belőle, hogy kávéházat nyitott, s a felső emeletén fogadószobákat rendezett be; két cselédet és egy inast tart, de a kávéház forgalma nem felel meg várakozásainak; legszívesebben megszabadulna tőle, és örökre letelepedne vidéken, de lelkiismerete annyira háborgatja, hogy képtelen dönteni, ezért szeretné, ha találkozhatnánk, hogy a régi közvetlenséggel önthesse ki lelkét valakinek, és tanácsomat kérje néhány dolgában, és így tovább.

Jó ideig megint nem hallottam Amy felől, és második levele ugyanazt tartalmazta, mint az első, csak még közelebb került időközben a csődhöz. Leírta, hogy pénze elfogyott, azaz kereskedőknek adta ki hitelbe, de a kávéháza részére vásárolt italok árával még mindig tartozik, ezért ha a negyedév végéig nem hagy fel az üzlettel, a következő negyedévben már biztosan szöknie kell. Nagyon fájt a szívem, hogy ilyen balszerencse érte Amyt, én pedig nem tudok segítségére lenni, mert tilos volt vele találkoznom, nem küldhettem neki semmit, mint régen, ezért csak azt tehettem, hogy gondolatban minden jót kívántam neki, és magára hagytam.

Ekkor történt, hogy férjem feltűnően lesoványodott, megsápadt, úgy véltem, sorvadás emészti, de nem mertem megmondani neki, nehogy azt higgye, sóváran várom halálát, és örvendezve fedezem fel árnyékát az arcán. Hamarosan azonban ő maga is rájött, hogy egészsége rohamosan hanyatlik, mert egy reggel azt mondta, már nem tart sokáig gondom, örüljek, mert olyan kór támadta meg, amelyből hite szerint már soha nem fog kilábalni. Uram, feleltem, mily igazságtalan velem, ha feltételezi, gondolataim ellentétesek az ön boldogságával, hát nem tudja, ha az ön teste beteg, akkor az én lelkem szenved belé? Valóban, ha akkor meghal, anélkül hogy elkészíti végrendeletét, nagyon jól jártam volna, csakhogy messze volt még a haláltól, sőt, betegsége, mely valóban sorvadásnak bizonyult (főleg tépelődése, virrasztásai, búskomor gondolatai idézhették elő, meg az, hogy makacsul elhanyagolta egészségét), mondom, betegsége csak kilenc hét és három nap után vitte el.

Vidéki házba költözött, ahol ózondús volt a levegő, csodálatos a kilátás, egy cseléd és egy inas volt vele. Térden állva kértem, vigyen magával, mégis megtagadta, pedig mindent megtettem volna, hogy visszanyerjem jóindulatát; olyan széles szakadék tátongott azonban köztünk, amelyet már semmiképpen nem lehetett áthidalni, bár minden kedvességemet felhasználtam, hogy ismét szeretetébe férkőzzem.

Mielőtt vidékre költözött volna, bezárta és lepecsételte a ház valamennyi szobáját, hálószobámat, öltözőszobámat és egy szalont kivéve, no meg nyitva maradt a személyzet szállása is. Minden vagyonom a kezén volt, így ahhoz képest, hogy grófnő voltam, nem mondhattam magam dúsgazdagnak, és már kívánni kezdtem tiszta szívemből, bárcsak sose találkoztam volna vele újból, olyan boldogan éltem a kvékernél. Bár kettőnk vagyona évi háromezer-háromszázhetvenhat font kamatot hozott, és tizennyolcezer font készpénzünkön kívül temérdek értékes ékszerünk, ezüstneműnk és más ingóságunk volt, mióta elnyertük a grófi címet, igen nagy lábon éltünk, nagy házat vittünk, sok szolgát fogadtunk, rengeteg pénzt vitt el fogatunk, hintónk, istállónk és ezek személyzete: csinos összeget ajándékozott férjem leányomnak, és igen bőkezűen bánt fiammal is, mert nagyon megkedvelte, nem azért, mert az én fiam, hanem udvarias magatartása miatt, és tetszett neki, hogy a fiú az inasságnál soha nem vágyott többre, még akkor sem, mikor értesült róla, ki az anyja; ekkor tette meg uram a titkárává; e kiadásokon kívül férjem üzleti vállalkozásokba kezdett holmi kelet- és nyugat-indiai hajókkal kapcsolatban; és páratlanul nagy, sorozatos balszerencse érte, főleg azért, mert legtöbbször angol hajókba fektette be pénzét, és Anglia éppen akkor háborúban állt Spanyolországgal. Balszerencsénkre éppen férjem fizetett rá elsők között a háborúra, és így végül egész vagyonunk nem hozott többet évente, mint ezer fontot, amellett készpénztőkénk, körülbelül tizenhétezer font, teljesen elúszott. Gondolom, ez is hozzájárult férjem szenvedéséhez, valószínűleg elsősorban ez siettette halálát, mert magam és a szolgák megfigyelése szerint jobban lesújtotta, mikor hír érkezett veszteségeiről, márpedig ez nap mint nap előfordult, mint a kettőnk közötti szakítás.

Jómagamat is aggasztott vagyonunk rohamos csökkenése; férjem úgy érezte, hogy ez a balszerencse műve, amelyet senki nem tud elkerülni; én azonban arra is gyanakodtam, ezzel büntet a Sors, elveszi tőlem görbe úton szerzett vagyonomat. De amikor megtudtam, hogy az ő vagyona is odalett, akárcsak az enyém, már arra kezdtem gondolni, talán a gróf úr is éppen olyan bűnös lehetett, mint én magam, így az a büntetés, amelyet én szenvedtem sorozatos bűneimért, talán az ő számára is büntetés lehetett.

Mondom, a gróf igen-igen megrokkant, és egy vidéki házba költözött, könyvtárszobáját és irodáját meg többi helyiségeit bezáratta és lepecsételtette; mindenféle üzlettel felhagyott, csupán a beérkező leveleket bontotta fel, olvasta el, és válaszolt reájuk. Reggel és este továbbra is meglátogattam, de egyszer sem egyezett bele, hogy az éjszakát is házában töltsem, pedig került volna szoba számomra is a házban. Nem akartam, hogy a háziak megneszeljék az ellentétet kettőnk között, ezért úgy tettem, mintha pusztán látogató lennék. Nem tudta megbocsátani, hogy megtagadtam leányomat meg a régi Roxana-múltamat, s ezt mindenki elől hétpecsétes titokként őriztem, csak Amy tudott róla, s végül az ő gondatlansága folytán minden kitudódott, és ez vezetett eddigi és eljövendő keserű sorsomhoz.

Ahogy gyengült férjem, úgy fokozódott rossz hangulata. Semmivel nem tudtam a kedvére tenni, és már arra gondoltam, az bántja, hogy kettőnk közül neki kell először meghalnia. Egyik szomszédja és lelkésze együttesen rábeszélték, hívasson orvost, s jöjjön tisztába egészségi állapotával; az orvos véleményéből csak annyit tudtam meg, hogy azt ajánlotta, mielőbb rendezze el evilági ügyeit, mert mint mondotta, bár halála nem feltétlenül áll küszöbön, élete azonban sajnos hajszálon függ.

Az orvos látogatása után uram első dolga az volt, hogy magához hívatta tőlem való fiát, aki az egyetemről egy hét múltán vezető tanárjával együtt meg is érkezett. A következő napon férjem hazatért házunkba, és hat tekintélyes hágai polgárt hívatott magához, elkészítette végrendeletét, és valamennyiük jelenlétében aláírta. A lelkésszel együtt hatukat bízta meg végrendelete végrehajtásával és fia gyámságával.

Nagyon aggasztott, mikor meghallottam, hogy tudtom nélkül végrendelkezett, és ez jobban felzaklatott, hogysem magamba fojthattam volna nyugtalanságomat. Nem tudtam, hol tudakozódjam először, de kis tépelődés után elküldtem a lelkészért, és mikor eljött, megkértem, mondaná el, amit csak tud a végrendeletről. Nagyméltóságú hölgy, szólt a lelkész, ön talán nem ismeri eléggé a hivatásommal járó kötelezettségeket, sem azt, hogy házastársa bizalommal fordult hozzám ez ügyben. Közölnöm kell önnel, hogy megszegném a hivatásom előírta titoktartást, ha bármit is szólnék a dologról. Csak annyit mondhatok, hogy nagyon ajánlatos lenne, ha mihamarabb kibékítené a gróf urat, és rávenné, másítsa meg végrendeletét, vagy pedig minden erejével igyekezzék előre biztosítani jövőjét, mert annyit elmondhatok, ha a gróf úr elköltözik az élők világából, önre, úrnőm, bizony szerény sor vár.

A lelkész ez utóbbi közlése szörnyen feldúlt, rémületemben azt sem tudtam, mihez fogjak, s mintha már csak a fúriák tanácsára cselekednék, bekopogtam férjem szobája ajtaján, s megkérdeztem, hogy érzi magát, válaszára pedig, nem a legjobban, ezzel folytattam, hallom elkészítette végrendeletét. Igen, felelte, no és? Nos, azt hiszem, egyikünk becsületén sem esett volna csorba, ha uram erről említést tesz, mielőtt hozzáfog, azt is tudtomra adva, hogyan intézkedik; így cselekedett volna minden férj a feleségével, még akkor is, ha az asszony egy fillért sem vitt volna a közös vagyonba; de mivel ön jókora vagyont kapott tőlem, saját vagyonát félig az enyémnek kellett volna tekintenie, mikor rendelkezett vele.

Férjem meghökkenve bámult rám, majd kisvártatva így felelt: Úgy gondolom, és azt hiszem, ez általános vélemény, amint feleségül vesz valaki egy asszonyt, a nő minden vagyona az ő birtokába jut, hacsak előzőleg rá nem íratta a vagyont vagy annak egy részét. Azonkívül asszonyomon kívül én két gyermeket is kaptam, mikor megházasodtam, és bőkezűen megjutalmaztam őket, különösen az ön fiát. Nagy veszteségeket is szenvedtem szárazon és vízen, amióta közös lett a vagyonunk, és akármennyire tartanak is bennünket az emberek, ma már harmadannyi pénzem sincs, mint Hollandiába érkezésünk idején; ezenfelül gondoskodnom kell közös gyermekünkről is, mégpedig illően, mert biztos vagyok benne, hogyha az ön gondjára hagynám, felkopna az álla, mint azt Thomas és Susanna példája bizonyítja.

Uram, feleltem, nem azért kerestem fel, hogy megtudjam, miként gondoskodott gyermekünkről. Egy percig sem kétséges, hogy apához illően járt el. Engem az érdekel, milyen sorsra jutok én, ha ön elhalálozik, amire, ezt őszintén remélem, még hosszú-hosszú évekig nem kerül sor. Márpedig ezzel ne törődjék, válaszolta ő, fia majd gondját viseli, s nem kell nélkülöznie. Annyit azonban elmondok, már csak azért is, hogy ne kívánja halálomat, hogy mindenemet fiamra hagytam, ezerötszáz font kivételével. Ebből az összegből ötszázat szánok önnek, ugyanennyit a végrendelet végrehajtóinak, a fennmaradó ötszázat temetési költségeim fedezésére, a fölösleget ebből szolgáim között fogják egyenlően szétosztani.

Mikor meghallottam ezt, eszelősen néztem rá. Ötszáz fontot? Mit jelentsen ez? Én, aki oly tetemes vagyont hoztam a házasságba, ki legyek szolgáltatva fiam kényének-kedvének; ha szükségem van egy garasra, hozzá kell folyamodnom? Nem, uram, ebbe nem egyezem bele. Elvárom, hogy vagyonának fele engem illessen, hogy hátralévő napjaimat úgy élhessem le, mint egy gróf özvegye. Asszonyom, felelt férjem, várhat, amit jólesik, tenni úgysem tehet semmit; ha azonban sikerül elhitetnie, hogy mióta megbizonyosodtam viselt dolgairól, önt én hites feleségemnek tekintettem, akkor akár írassuk át végrendeletemet az ön tetszésének megfelelően, mintha csak az ön végrendelete lenne; de a dolgok jelenlegi állása szerint ez a végrendelet csakis az enyém, és az is marad.

Azt hittem, megnyílik alattam a föld, mikor ez ünnepélyes, előre kitervelt mondat végére ért. Őrjöngeni kezdtem, és végül szemébe vágtam, hogy akármi történik, még ha koldulnom kell is kenyeremért, kitartok igazam mellett; de mert úgy látom, becsületességgel nem érek célt, nem fogok visszariadni attól, hogy fűnek-fának elhíreszteljem, fia, akire minden pénzét hagyta, tőlem született fattyú, s évekkel házasságkötésünk előtt jött a világra.

Ugyan, azt hiszi, ezzel megrémít talán? Éppenséggel nem. Ha csak egyszer is kiejti ezt a száján, a grófi birtokkal együtt a grófi cím is átszáll fiamról családunk egy másik ágára, akkor jut csak istenigazából koldusbotra, asszonyom, s a legcsekélyebb reménye sem lehet, hogy sorsa valaha jobbra fordulhat, mert nem valószínű, hogy öregségére tisztes tehetős úriember megkéri a kezét; ilyenformán ha nem akarja önként megnehezíteni sorsát, érje be annyival, amennyit a végrendelet önnek juttat; maga vallja szajhának magát, hogy pusztulásba döntse gyermekét, aki egyedüli támasza lehet, feltéve, hogy magatartása tiszteletre méltó lesz fia iránt, irántam s az egész világ előtt. Ha egy szót is ejt fiam törvénytelen születéséről, újból végrendelkezem, és ennek az országnak a törvényei azt is megengedik, hogy egy árva garas erejéig se emlékezzem meg önről.

Boldogtalanságom és engesztelhetetlen haragja még sokáig erős szavakra késztetett, könnyeim is még sokáig patakzottak, de nem akartam, hogy bárki láthassa siralmas állapotomat, ezért lehiggadva tovább beszéltem, míg fiunk, aki férjem ügyeit intézte a városban, haza nem érkezett azzal a hírrel, milyen sikereket ért el odakint. Tizenkétezer fontnyi bankjegy volt nála, melyet egy kereskedőtől kapott, akivel levelezésben állott. Férjem arca igencsak felderült, mert nagyon fogytán volt vagyona ebben az időben. Mikor fiunk átadta az elszámolásokat meg a bankjegyeket és váltókat, visszavonult, nyugodt hangon megkértem férjemet, mondja el, milyen veszteségek érték. Meg kell értenie, tettem hozzá, hogy amit elmondott, abból arra kell következtetnem, hogy évi kétezer fontnyi kamattal és legalább tizenkétezer font tőkével szegényebbek lettünk, mint mikor Hollandiába érkeztünk, s itt telepedtünk le.

Nagyon furcsállom ezt a beszédet, válaszolt a gróf, hát nem tudja, hogy magamnak is vannak gyermekeim előző feleségemtől? Ezekről is gondoskodnom kellett, mégpedig úgy, hogy a rájuk ruházott vagyon csakis őket illeti. A Gondviselésnek legyen hála, mindegyiküknek ötezer fontot juttattam, kelet-indiai kötvények formájában, amely bármi veszély esetén átsegítheti őket nehézségeiken. E kiadásaimhoz járultak veszteségeim, melyek hajótörésből, halálesetekből, csődökből adódtak, ehhez járult az a kiadás is, melyet az ön gyermekeire fordítottam, és ez több pénzembe került, mint amennyit saját gyermekeimre fordítottam, ezenfelül meg kellett vásárolnom ezt a birtokot, és jó néhány más dolog, melyet számlákkal és nyugtákkal bizonyíthatok, és halálom után önnek módjában is lesz, hogy megbizonyosodjék vagyonom állapotáról. Apró részletekre is kitértem, bár ez nem volt szándékomban, csak azért, hogy kielégítsem kíváncsiságát, de így még inkább megnyugodhat; az ön vagyonából egy garast sem tékozoltam el a magam szeszélyeire.

Fel nem foghatom, mit akart kifejezni, mikor a maga szeszélyeiről beszélt, értetlenül hallgattam, mert továbbra sem magyarázta meg, miért csak ötszáz fontot szán nekem halála esetére, ami egyébként már nagyon közelinek tűnt. Csak egy örömöm volt; meggyőződhettem róla, hogy csak tizenötezer fontot hagyott előző feleségétől való gyermekeire, és pontos számadásából kiderült, hogy egyedül Thomasra majdnem tizenháromezer fontot fordított, mikor megvásárolta neki az ültetvényt, a hajórészvényeket és az árukat, az értékes ajándékokról nem is beszélve; ami pedig Susanna lányomat illeti, őt kétezer font hozománnyal előnyösen férjhez adta egy vállalkozóhoz, márpedig ez óriási pénz volt olyasvalaki számára, aki Kelet-Indiába tart, és neki is jó néhány értékes ajándékot adott. Leányom vagyona tulajdonképpen felért fiaméval, mert nagyon kevés angol vagy holland nőnek adatott meg, hogy kétezer fonttal lépjen partra Malabarban, ilyen vagyonnal még egy indiai király kezére is méltó lett volna, nem olyasvalakiére, aki a teljes bizonytalanságba utazott, sőt az ottani kereskedők kénye-kedve szerint bármikor visszahívhatta a Társaság. Hiába voltam az anyja, eszem ágában sem volt, hogy visszatartsam, hiszen ő okozta minden boldogtalanságomat, és ha egy szavammal a legnagyobb kínoktól menthettem volna meg, azt hiszem, akkor sem ejtem ki azt a szót. Gondolom, a legfőbb ok, amiért leányom erre a kockázatos utazásra vállalkozott, az lehetett, hogy a házasság a férjem ötlete volt, és ha ő nem látta volna előnyösnek, soha nem adott volna kétezer font hozományt; azonfelül családunkból egyedül férjem állt mellette, Susanna pedig volt annyira ravasz, hogy tudja, ha a gróf kedve ellen cselekszik, örökre elvágja szerencséjét; még ehhez hozzátehetem, mivel annyi borsot tört az orrom alá, örült, hogy ennyivel eltűnhet az utamból, nehogy végül mégis kibéküljek férjemmel. Ha ez bekövetkezik, valóban soha nem léphette volna át többé a küszöbünket.

A gróf halála mindennapos téma lett a családban, úgy gondoltam, jobb belátásra bírhatom, ha felelevenítem vitánkat. Ezt meg is tettem, de semmit nem értem el, hiába könyörögtem térden állva, könnyekkel a szememben. Asszonyom, szólt, mondja meg, mit tegyek? Legyen könyörülettel éveim és körülményeim iránt, változtassa meg végakaratát, vagy legalábbis egészítse ki egy záradékkal. Semmit sem kívánok jobban, mert kijelenthetem, inkább koldulni megyek, mintsem fiamnak legyek kiszolgáltatva. Férjem némi tétovázás után engedett kérésemnek, és egy záradékkal toldotta meg végrendeletét.

Nagyon megörültem, meg is nyugodtam, mert előkelő életmódom után semmitől sem irtóztam jobban, mint attól, hogy valakinek a hatalma alá kerüljek, akár rokon, akár idegen az illető, akár élne a hatalmával, akár nem.

Láttam, mikor az ügyvéd kijött férjem szobájából, de nem kérdeztem tőle semmit. Ezután kijöttek a végakarat végrehajtói is, a lelkész is. Tőle aztán megkérdeztem, mit tud mondani, de nem adott egyenes választ, csak megkérdezte, kinek a kedvéért egészítette ki férjem végakaratát. Az én kedvemért, válaszoltam, és ha férjem nem teszi meg nekem, bizony soha nem lett volna nyugodalma. A lelkész csak ennyit válaszolt: Szegény asszonyom, ez a kedvezmény, már ahogyan ön nevezi, nem fog önnek semmi hasznot hozni; készüljön el a legrosszabbra.

Nagyon megrémültem a lelkész szavain, de azzal nyugtattam magam, hogy az eddiginél jobban már nem semmizhet ki férjem, és mikor a lelkész nem mondott többet, csak továbbment, örömmel vettem ennyit is, bár semmi részletet nem közölt.

Másnap férjem orvosai felszólították a beteget, rendezze evilági ügyeit, és készüljön fel a túlvilágra. Ez már a vég, gondoltam, már csak abban reménykedhettem: az orvosok állítása, hogy halála küszöbön áll, még nem bizonyosság. Gyakori eset az orvos uraknál, csak azért harangozzák be a beteg halálát, hogy ha a beteg mégis húzza egy darabig, ezt serény gyógyító tevékenységüknek tulajdoníthassák; más orvosok pedig, bár sejtelmük sincs, mi baja a betegnek, szétkürtölik, hogy már nincs sok ideje hátra, csakis tudásbeli hiányosságuk leplezésére; talán férjem orvosai is ezért mondták, hogy készüljön fel a másvilágra.

Fiunk még mindig nem tért vissza az egyetemre, és egyik jövendő gyámja házában lakott. Mikor meghallotta, milyen közel áll apja a halálhoz, alig mozdult ki a betegszobából, annyira szerette. Halála előtti napon férjem bezáratta és lepecsételtette hágai házának valamennyi szobáját, meghagyta szolgájának, hogy halála után senki fiát be ne engedje a házba, még engem sem (én ugyanis egy idő óta a gróffal egy házban laktam), hacsak a végakarat végrehajtói erre utasítást nem adnak.

A szolga a ház valamennyi kulcsát visszavitte betegágyához, és mikor férjem érezte halála közeledtét, megtette az előkészületeket. A kulcsokat átadta a végrehajtóknak, elbúcsúzott tőlük, elbocsátotta őket. Az orvosok még maradtak, de amint halála közeledett, már nem tehettek semmit, férjem megajándékozta őket száz fonttal szolgálataikért, és őket is elbocsátotta.

Ekkor bementem a betegszobába, letérdeltem férjem ágya mellett, őszinte érzelmekkel szívemben megcsókoltam, és könyörögve kértem, ha bármiben megsértettem volna, bocsássa meg. Felsóhajtott, és azt mondta, mindent megbocsát, amit érzése szerint ellene elkövettem, és hozzátette: Ha házasságunk előtt elég őszinte lettél volna hozzám, és megemlíted, hogy gyermekeid vannak, milyen életmódot éltél azelőtt, akkor is feleségül vettelek volna; most jó egészségnek örvendenék, és te hosszú évekig élvezhetnéd mindazt a megbecsülést, mely Wintselsheim grófnőjének kijár. Szavai könnyeket csaltak elő szememből, annál is inkább, mert ezek voltak utolsó lényeges szavai. Ezután elhaló hangon elbúcsúzott tőlem, és azt mondta, már csak néhány perce van hátra, ezért szeretné, ha visszavonulnék, és fiával meg a lelkésszel magára hagynám. Visszamentem szobámba, szinte fuldokolva a sírástól, hamarosan fiam is követett, atyjával csak a lelkész maradt, aki buzgón imádkozott, hogy a beteg lelkét fogadja be az Ég, s az örök világosság fényeskedjék neki.

Néhány perccel később fiammal visszatértünk a betegszobába, és férjem megáldotta fiunkat. A lelkész látta, hogy közeledik a vég, ezért elkezdte mondani a liturgia megfelelő imáját. Még nem ért az ima végére, mikor a gróf feje félrehanyatlott párnáján, bal oldalára dőlt, és az elégedett lélek nyugalmával adta vissza életét Teremtőjének egy nyögés, egy sóhajtás nélkül, életének ötvenhetedik évében.

Mikor meghalt, elhívták a temetkezési vállalkozót, a végakarat végrehajtóinak utasítására, akik tüstént összegyűltek, hogy felbontsák a végrendeletet, és gondjaikba vegyék fiam javait. Jelen voltam, mikor felolvasták, s milyen borzalmas meglepetés ért, mikor a végrendelet záradékára került sor, mely a következőket mondta ki: Ha több pénzhez jutnék halála után, mint ötszáz font, akkor a végrehajtókra bízott ötszáz font és a fiamnak szánt évi ezer font járadék (ez idő szerint egyévi kamat ennyit tett ki) szálljon azokra a hágai szegényekre, akik a legjobban szükségét vallják, mégpedig nem egyenlő összegben, hanem aszerint, hogy az egyes családok mennyire érdemelték ki erényességükkel, illetve nélkülözésükkel. De ez még nem minden: fiam még inkább kutyaszorítóba került, mert a záradék meghagyta, ha kitudódnék, hogy fiam bármilyen formában akár saját kezűleg, akár közbenjáró útján, segítséget nyújt nekem, ha mégannyira rászorulok is, akármilyen úton-módon, fele öröksége szálljon át örök időkre a végakarat végrehajtóira; ha pedig ők segítenek ki bármily csekély összeggel, az ő részük egyenlő arányban szálljon azokra az egyházkerületekre, ahol laknak, a szegények boldogulására.

Bárki meglepődött volna, ha meglátja, hogyan ültünk ott, hogyan bámultunk egymásra. Hiába volt a záradék után a végrehajtók aláírása, teljes tartalmát csak most tudták meg, egyedül a lelkész tudott előre a záradékban foglaltakról. Ő pedig - mint említettem - már annak idején sejtenem engedte, hogy jobban jártam volna, ha a záradék sohasem születik meg.

Nagy dilemmába kerültem; volt egy grófnői címem és ötszáz fontom, ezenkívül egy garasom sem, csak egy ruhatárnyi öltözékem, amelyet sem fiam, sem a végrendelet végrehajtói nem tekintettek férjem vagyonának, bár legalább háromszor annyit értek, mint az én részem.

Tüstént elhagytam a házat, rájuk bízva, temessék el férjem porhüvelyét, amikor nekik tetszik, és egy magánszállásra költöztem Hágától egy mérföldnyire. Eltökéltem, felkutatom Amyt, mert ezt már szabadon megtehettem. Elmentem ahhoz a házhoz, ahol élt, és mikor üresen találtam, a szomszédok különböző felvilágosításokat adtak Amyről; egyiküktől azonban útbaigazítást kaptam, hol keressem. El is mentem, de a ház kapuján lakat volt, az ablakok be voltak törve, a cégtábla hiányzott, és az ajtó elől széthordták a korlátot és a padokat. Nem mertem Amy után kérdezni, mert züllött környék volt ez, csupán arra következtettem, hogy Amy rossz sorsra jutott, egy rosszhírű házat nyitott, és vagy önszántából szökött meg, vagy a bíróság kötelezte távozásra. Itt azonban senki sem ismert, ezért bementem egy boltba, hogy valami csekélységet vásároljak, és megkérdeztem, ki volt a szemközti ház lakója. Pontosan nem tudnám megmondani, felelte az elárusítónő, egy hölgy lakott ott, aki lányokat árusított férfiaknak; egy ideig űzte gyalázatos mesterségét, míg az egyik férfitól el nem rabolták óráját és gyémántgyűrűjét, mire valamennyi szajhát összefogdosták és javítóba küldték, a fiatalabbja azonban szabadlábon maradt, és továbbra is járja a város utcáit. S vajon mi lett a sorsa a madámnak, aki megrontotta ezeket a fiatal teremtéseket? Nem tudom, csak annyit hallottam, hogy miután minden vagyonát lefoglalták, a dologházba küldték, de rövidesen kiderült, hogy a madámon elhatalmasodott a francia betegség, ezért kórházba kellett mennie, de hitem szerint élve már nem hagyja el a kórházat, ám ha mégis, a kárvallott férfi őt találná bűnösnek a rablásban, és feltétlenül vádat emelne ellene a törvény legnagyobb szigorát véve igénybe.

Nagyon lesújtott, hogy ezt hallottam Amyről, mert akármilyen házat nyitott, azt gondoltam, az ifjúkori hév már nem tüzelte vérét, de nyilván nem tudott beletörődni az öregségbe, hiába volt már majd hatvanéves, és az, hogy jó ideje nem láttam és nem is hallottam felőle, csak megerősítette a most hallottakat.

Porig sújtva tértem vissza szállásomra, és még mindig azon törtem a fejemet, hogyan hallhatnék Amyről. Jóban-rosszban mindig hűségesen szolgált, s nagyon bántott, hogy ilyen nyomorúságos vég várt rá, noha velem együtt ezt már évekkel ezelőtt kiérdemelte.

Néhány nappal később éppen arra jártam, ahol az elárusítónő szavai szerint Amy fekhetett, ezért felfogadtam egy szegény asszonyt, érdeklődjék egy bizonyos Amy ... után a kórházban, van-e remény a felépülésére. Az asszony azzal tért vissza, hogy a kórházi ápolónővérek főnöknője azt a felvilágosítást adta, a keresett személy két nappal ezelőtt nyálkórban elhalálozott, és éppen előző este temették el a kórház sírkertjében.

Nagyon fájt, mikor értesültem Amy boldogtalan, nyomorult haláláról. Mikor szolgálatomba fogadtam, józan, talpraesett leány volt, fürge és szellemes, de sohasem szemtelen, és gondolkodása tisztességes volt mindaddig, amíg valósággal rá nem kényszerítettem, hogy együtt háljon az ékszerésszel. Majdnem negyven évig élt mellettem, együtt voltunk életem valamennyi fordulatában, minden titkomba beavattam, és mostani helyzetemben senki másban nem bízhattam volna jobban, senki mástól nem kérhettem volna tanácsot.

Búskomoran tértem vissza szállásomra, vigasztalhatatlan voltam, hiszen évekig éltem a pompa és jómód csúcsán, s annál nagyobb szívfájdalom volt, hogy az évi háromezer font járadék helyett egész vagyonom ötszáz fontra csökkent.

Néhány nappal később meglátogattam fiamat, Wintselsheim grófját. Udvariasan, bár nem túl készségesen fogadott, majdnem egy órán keresztül beszéltünk közömbös dolgokról, és néhai férjem hagyatéka szóba sem került, bár az volt a szándékom, hogy erről is beszélek. A többi között elmondta, hogy gyámjai tanácsára még négy évet tölt az egyetemen, mikor is nagykorúvá válik, és teljes birtokába jut vagyonának. Gyámjai tanácsát megfogadta, s úgy döntött, hogy a ház berendezését és felszerelését még a jövő héten eladja, a szolgákat elbocsátja. Rögtön megkérdeztem, úgy tekintené-e, hogy megsértem apja végakaratát, ha magamhoz venném Isabelt, aki komornám volt, mióta csak elhagytuk Angliát. Egyáltalán nem, felelte, amint én elbocsátom, teljesen szabadon dönthet, mit kezdjen magával. Ekkor még egy negyedóráig maradtam, majd fiam elküldött Isabelért, s megkérdezte, szolgálatomba állna-e, amint ő elbocsátja. Isabel készségesen igennel válaszolt, mert mindig jó gazdája voltam, majd az időközben előrendelt kocsi hazavitt.

A megbeszélés szerint Isabel tíz nap múltán követett, és elmondta, hogy a ház berendezését elárverezték, személyzetét szélnek eresztették, de az úr (vagyis a fiam) nem indult el az egyetemre, még mindig egyik gyámja házában lakik, és további egy hónapig marad, ilyenformán a hátralevő időben meg szeretne látogatni a lelkész társaságában. Szállásom takaros volt, ezért a legnagyobb előzékenységgel és szeretettel fogadhattam őket, értésükre adtam, akárhogyan változtak is körülményeim, akármit gondolnak is rólam, bizton remélem, idővel a feledés fátyla borul bűneimre, s megértéssel lesznek boldogtalan körülményeim iránt.

Mikor látogatóim eltávoztak, végiggondoltam helyzetemet. Csak magamat és Isabelt kellett eltartanom, szállásomat fizetnem (mert amilyen takaros volt szállásom, olyan sokba is került), és mindehhez csak egy kevéske tőkém volt (már amennyi férjem halála után a zsebemben maradt, mert az ötszáz fontot még nem kaptam meg), így hát olyan nagyvonalú fényűzésbe, ahogy évekkel ezelőtt éltem, nem is gondolhattam. Különböző dolgokon törtem a fejemet, gondoltam például, hogy kisebb kölcsönök kamatozó kihelyezésével gyarapítom vagyonomat, de nem tudtam dönteni, mert úgy szokott az lenni, mikor az embernek kevés pénze van, nagyon meggondolja, mielőtt befekteti valamibe.

Hosszas tétovázás után úgy döntöttem, hogy áruba fektetem a pénzem, ez tűnt ugyanis a legelőkelőbb és legjövedelmezőbb módszernek. Felkerestem néhai férjem egyik kereskedő barátját, feltártam előtte helyzetemet, őszinte együttérzéssel hallgatott végig, majd közölte, hogy hozzá tud segíteni érdekeltséghez két hajón is, az egyik éppen kereskedőútra indul Afrika partjaira, a másik pedig kalózhajó. Ismét dilemma elé kerültem, mert bár szívesen lettem volna érdekelt a kereskedőhajón, erősen haboztam, vajon helyes-e beleártanom magam a kalózhajó ügyeibe, mert sok különös históriát hallottam e szakmában ismerős uraktól erről az üzletágról. Sőt azt is hallottam, bár erről meggyőződni nem állt módomban, hogy vannak üzletemberek, akik összeállnak abból az okból, hogy nagy összegű biztosítást kötnek bizonyos hajókra, melyeknek útirányát ismerik, aztán külföldi érdekelt társukat értesítik, ők pedig odarendelik a kalózhajókat, ahova befutni készülnek, sőt pontos híradással szolgálnak, miből áll rakománya a hajónak, milyen a legénysége és fegyverzete; a kalózhajók ezután elfoglalják a hajókat, s miután felveszik a biztosítási összeget, a zsákmányból mindenki egyformán részesül.

A kereskedő tanácsára azonban rászántam magam, hogy a kereskedelmi hajó érdekeltségének megvétele után kalózhajón is érdekeltté legyek. Addig azonban természetesen nem fektethettem be pénzemet, amíg kézhez nem kaptam, felkerestem tehát a végakarat végrehajtóit, és egy órán belül megkaptam az ötszáz fontot, ezután nyomban ismét felkerestem a kereskedőt, s megkérdeztem, mennyit tesz ki a részérdekeltség. A kereskedő azt mondta, ezerötszáz fontból kitelik, én pedig elhatároztam, hogy előteremtem ezt az összeget. Hazamentem, és Isabel segítségével két nap alatt túladtam mintegy ezeregyszáz font értékű ruhán, amit ötszáz fontommal együtt elvittem a kereskedőhöz, ahol kiállítottuk az okmányokat, aláírtuk, lepecsételtük e célból kíséretemben megjelent két tanú előtt. A hajók készen álltak az indulásra, a kereskedelmi hajó legénysége és fegyverzete oly erős volt, a kalózhajó olyannyira nem szűkölködött a fegyverekben, hogy a hajó tulajdonosai nem is biztosították a szállítmányt, ezzel mindkét hajó felvonta a vitorlákat, különböző kikötőkből, én pedig bízvást remélhettem, jókora összeg üti majd a markomat.

Miközben a hajóügyleteket bonyolítottam, levelet kaptam fiamtól, amelyben gyengéd szavakkal fejezte ki szeretetét, és közölte, hogy visszatér a párizsi egyetemre négy esztendőre, majd körutazást tesz Európában, és csak ezután tér vissza s telepszik le Hágában. Válaszlevelemben megköszöntem ragaszkodását, sok boldogságot és szerencsés hazaérkezést kívántam neki, és csak arra kértem, időről időre adjon hírt magáról, hiszen annyira kívánom tudni, hogyan állnak dolgai. Levélen kívül mást nem is várhattam tőle. Csakhogy ezúttal hallottam utoljára róla, s ő is rólam.

Egy hónap múltán megtudtam, hogy a kalózhajó (mely angol lobogóval hajózott, és nyolc érdekelt részesedett benne) foglyul ejtett egy hajót, és éppen Texel szigete felé vonta, mikor a zsákmányolt hajó megfeneklett, de mivel a két hajó egymáshoz volt láncolva, nem kétséges, hogy vele együtt a kalózhajó is a mélybe süllyedt. Két-három matróz valahogyan a partra vergődött és Hágába érkezett, de milyen borzalmas volt rémületem, mikor meghallottam, hogy a zsákmányolt hajó éppen a Newfoundland volt, amelynek négy tulajdon részjegyéből kettőt éppen én vásároltam meg. Két hónappal később híre terjedt, hogy egy kalózhajó harcba keveredett a Földközi-tengeren egy kereskedelmi hajóval, egyikük hágai hajó volt, a harc során mindkét hajó elsüllyedt. Rövidesen a hajók nevét is megtudtuk, és kiderült, éppen a mi hajóink voltak, csak szerencsétlenségükre hamis zászlók alatt futottak (ez gyakran megesik háborús időkben), és mivel soha azelőtt nem találkoztak, parázs csetepaté alakult ki, mindkét hajó életre-halálra küzdött, majd két szerencsétlen lövés esett, az egyik éppen merülési vonalnál találta a kalózhajót, a kereskedelmi hajó a levegőbe repült, mert egy ágyúgolyó elszabadult a lőporraktárban; a kereskedelmi hajónak csak két matróza, a kalózhajóról meg három menekült meg; össze is találkoztak az egyik résztulajdonos házában, s megerősítették, hogy a történet minden szava igaz, így végleg megbizonyosodhattam anyagi végromlásomról.

Mit tegyek? Egy garasom sem maradt, ruhám csak nagyon kevés. Sem fiamtól, sem gyámjaitól nem remélhettem támogatást, a végrendelet arra kötelezte őket, hogy puszta szemlélői maradjanak balsorsomnak, s még akkor se segíthessenek, ha megkönyörülnének rajtam.

Bár koldusbotra jutottam, Isabel velem maradt, pedig ismétlem, lehetetlen volt új életet kezdenem. Hatvanéves elmúltam, nem voltak barátaim, alig maradt ruhám, pénzem.

Azt javasoltam Isabelnek, költözzünk Amszterdamba, ahol senki sem ismer, ott talán még valamilyen úton-módon megkereshetjük a kenyerünket, hiszen most olyan összegekért is meg kellett küzdenünk, aminőket régebben csekélységekre tékozoltam. De mikor elgondolkoztam, rájöttem, hogy helyzetem sokkal rosszabb, mint kezdetben véltem, mert se tettel, se gondolattal semmit se cselekedtem, ami javamra szólna az égi ítélőszék előtt. Száműztem lelkemből a legfőbb erényeket, legszívesebben elrejtőztem volna Isten szeme elől, sokkal inkább, mintsem felebarátaim elől meneküljek Amszterdamba. És hogy még sürgetőbbé váljék távozásom, rájöttem, adósságom is van, amibe akkor keveredtem, amikor mindenáron pénzt kellett felhajtanom, hogy a Newfoundland résztulajdonát megvehessem, hitelezőim pedig nap mint nap börtönnel fenyegettek.

Hamarosan felszámoltam eddigi szállásomat, és Isabellel Amszterdamba költöztem, ahol, úgy gondoltam, előrehaladott koromra való tekintettel mindenemet nyugodtan eladhatom, és menhelybe költözhetem, hogy ott várjam be halálomat. De nem tudtam előkeríteni elég pénzt, hogy a menhely befogadjon, azzal, amim volt, kávéházat nyitottam a városháza közelében, és minden szépen indult, alighogy elrendeztem azonban dolgaimat, egyik hágai hitelezőm egy hetvenöt fontos adósság vádjával lefogatott, és mert a világon nem akadt senki barátom, aki kiváltott volna, a közbörtönbe kerültem, ahova patakzó könnyekkel Isabel is követett, de ez nem volt elég vigasz szörnyűséges balsorsomban. Hacsak valami előre nem sejthető véletlen fordulatot nem hoz, itt kell maradnom életem végéig, míg a sírba nem tesznek, és remélem, hogy sokszor megsértett Istenem minél hamarabb magához szólít.

(Roxana életének folytatása, amint komornája, Isabel Johnson elbeszéli, bebörtönzésétől haláláig.)

Mikor úrnőm, mert így kell szólítanom, börtönbe került egy adóssága miatt, melyet nem tudott kiegyenlíteni, teljességgel kegyes bűnbánatnak adta magát. Sohasem tudtam meg, azért változott-e meg, mert felfogta nyomorúságos állapotát, vagy valamilyen más okból; de azt elmondhatom, hogy bűnbánata őszinte volt, minden cselekedetében keresztényhez méltóan járt el; lassan-lassan mindenét eladta, és lelkét belső sorvadás támadta meg. Felidézte bűnös életének állomásait, és minden vétkét alaposan megbánta; megvezekelte, hogy tisztességgel megszült gyermekeit elhanyagolta. Mikor hite szerint kibékült Teremtőjével, 1742. július 2-án, hatvanötödik évében belehalt bánatába, én pedig tisztességgel eltemettem a lutheránus sírkertben, Amszterdam városában.

ITT VÉGZŐDIK ROXANA TÖRTÉNETE

[1] Álljon már fel. (franciául)

[2] Itt: Tálaljon. (franciául)

[3] Becsületbeli elégtételnek. (franciául)

[4] Nyomorult. (franciául)

[5] Képzelt beteg. (franciául)